Матю Райли

Един невъзможен лабиринт

Джак Уест Младши #7

Този роман е посветен на

всичките ми верни читатели.

Скоро ще разберете защо!

Понякога онова, което другите

приемат за твоя най-голяма слабост,

може да се окаже най-голямата ти сила.

Джак Уест — младши

Стремежите на човек трябва да

надхвърлят възможностите му.

Робърт Браунинг

Какво се случи дотук…

В края на „Двете изгубени планини“ съдбата на целия живот във вселената висеше на косъм.

Десетки градове по целия свят са смълчани, обитателите им са в прегръдката на мистериозния сън, предизвикан от камбаните на сирените на СФИНКСА.

При Върховния лабиринт се разигра свирепа битка, в която ДЖАК УЕСТ — МЛАДШИ и приятелите му си пробиха път през хиляди бронзови войници, пазещи входа на Лабиринта.

В последния момент Джак успя да се катапултира в лабиринта заедно със ЗОУИ, ЛИЛИ и ИСТЪН.

До СЪБИТИЕТО ОМЕГА — колапса на вселената — остават само три дни и всичко зависи от това, което ще се случи в Лабиринта.

Ако някой седне на легендарния ТРОН, намиращ се там, колапсът ще бъде избегнат, животът ще бъде спасен, а седящият ще стане властелин на света.

Но ако никой не седне навреме на трона, цялата вселена ще спре да се разширява и ще се свие мигновено в сингуларност, смазвайки себе си и целия живот.

При лабиринта

Във Върховния лабиринт влязоха пет отделни групи.

Екип 1, преди 24 часа: СФИНКСА и КАРДИНАЛ МЕНДОСА, ескортирани от трима РИЦАРИ НА ЗЛАТНАТА ОСМИЦА и осем ВАНДАЛИ човекоядци.

Екип 2, преди 24 часа: БРАТ ЕЗЕКИЛ и петима от монасите му от ордена на Омега.

Екип 3, преди 12 часа: ДИОН и трима СКУАЙЪРИ НА ЗЛАТНАТА ОСМИЦА, дошли да помогнат на Сфинкса.

Екип 4, преди десет минути: ГЕНЕРАЛ РАСТОР и шестима от фанатично верните му сръбски командоси.

Екип 5, в момента: ДЖАК, ЗОУИ, ЛИЛИ и ИСТЪН, както и четирима бледолики (нацапани със светлосиня боя бронзови, които се подчиняват на Истън заради пръстена на командването, който той носи).

Хората на Джак

В края на „Двете изгубени планини“ екипът на Джак беше разделен на четири подгрупи:

Подгрупа 1: Четиримата в Лабиринта Джак и групата му в Лабиринта.

Подгрупа 2: На път към Италия ЙОЛАНТЕ и бившият й ментор БЪРТИ, пътуващи за Италия с НИКОЙ БЛЕК в търсене на СИНЯТА КАМБАНА — отдавна изгубената камбана на сирените, способна да извади хората от съня им, — както и лице, известно като „емисаря на Албано“.

Подгрупа 3: На бойното поле

По време на битката пред Върховния лабиринт АЛБИ КАЛВИН, АЛОЙЗИЪС НАЙТ и РУФЪС

се катапултираха от изтребителя — бомбардировач „Сухой“ Су-37 миг преди да бъде пометен от бронзови войници.

Засега не се знае къде са се приземили.

СКАЙ МОНСТЪР беше видян за последно в смачканите останки на товарния самолет С-5 „Сюпър Галакси“, който той беше разбил преднамерено на бойното поле като част от плана Матрьошка на Джак.

Подгрупа 4: Ловците на царе

Когато Джак и останалите излетяха от международното летище на Кайро към Лабиринта, МЕЧО ПУХ и СТРЕЧ вече бяха потеглили от Кайро със СЕСТРА ЛИНДА ФАДЕЛ и специалистката по уши и камбани ДОКТОР ТРЕЙСИ СМИТ, за да открият къде ще отидат царските фамилии на света непосредствено преди събитието Омега.

И сега историята продължава във Върховния лабиринт…

Първо изпитание на достойнството

Влизане в лабиринта

Посвещаването е много повече от

предаване на познание.

То е свързано не само с познаването на

йероглифния код… но и с показването,

че посвещаваният е достоен за това познание.

Флориан Ебълинг,

„Тайната история на Хермес Трисмегист“

Входният тунел

26 декември, 09:03

Три дни до събитието Омега

Вдигнал светеща пръчка над главата си, Джак Уест — младши стоеше в началото на дълъг тунел с квадратно сечение, който се спускаше надолу в мрака.

Лили и Зоуи стояха до него, а Истън и четиримата му бледолики бяха зад тях.

Всички се взираха надолу в тунела.

Той се спускаше под стръмен ъгъл, с широки стъпала и гладки каменни стени.

В долния му край, на двеста метра от тях, се виждаше мътно оранжево сияние — малък квадрат светлина.

И от него долитаха далечни звуци.

Писъци. Викове. Стрелба.

Звуците на битка.

Насред изстрелите и виковете нечий глас изплака: „Убий ме! Господи, убий ме, моля те!“.

— В що за ад влизаме? — прошепна Зоуи.

— Последната битка във война, в която победителят взема всичко — отвърна Джак. — Да вървим.

Пристъпи предпазливо напред със светещата пръчка и пистолет „Дезърт Игъл“…

… и в следващия миг някаква малка червена фигура скочи с пронизителен крясък от широка шахта в тавана, тупна върху раменете на Джак и тутакси се опита да му отхапе лицето.

Джак спипа нападателя в последния момент: сграбчи дребния човек за гърлото и двамата паднаха на оплетена купчина на стъпалата.

Джак отчаяно се опитваше да сдържа дребосъка, който се зъбеше и ръмжеше като бясно животно. Червеното му татуирано лице беше като излязло от филм на ужасите, кучешките му зъби, изпилени като смъртоносни шипове, щракнаха на сантиметри от носа на Джак.

Джак се дръпна назад и очите му се разшириха от ужас и… разпознаване.

И по-рано беше виждал подобно същество.

В Подземния свят.

Мефисто, зловещият шут на Хадес.

Онзи, който си беше играл с минотаврите, преди да ги убие за забавление на царските гости.

Онзи, който се беше промъкнал на самолета на Джак, когато той отлетя от Подземния свят след Големите игри и който се беше опитал да го убие в съня му.

Но Джак беше обърнал играта и Мефисто беше умрял, засмукан през един от прозорците на самолета.

Този ситен кучи син изглеждаше точно като Мефисто — дребен, но жилав и мускулест, с татуирана червена кожа, от която на места стърчаха хирургически имплантирани костни израстъци, подобни на рогове.

И също като Мефисто, малката гади на можеше да се бие.

Извади отнякъде къс извит нож, който Джак успя да хване, докато летеше към гърлото му.

И тези зъби, остри като бръсначи и щракащи по начин, характерен повече за животно, отколкото за човек…

Бум!

Главата на дребния човек отлетя назад в кървав фонтан, почти откъсната от раменете, когато Зоуи го простреля от упор с пистолета си.

Тялото на нападателя, чиито нокти още бяха вкопчени в якето на Джак, се отпусна и Джак го изрита от себе си и изпъшка:

— По дяволите! Сфинкса ни е оставил гадна малка комисия по посрещането.

Лили се завтече към него.

— Добре ли си?

— Да. Отървах се само с няколко драскотини.

Зоуи погледна с отвращение мъртвия нападател.

— Кой е този, по дяволите? Какво е това, по дяволите?

Тя не беше присъствала на Големите игри в Подземния свят.

— Прилича на Мефисто, онзи шут от Подземния свят — отвърна Джак.

— Той е вандал — каза Истън, който изникна до тях.

— Вандал ли? — попита Лили. — Като онези, които са плячкосали Рим през пети век?

— Да — отвърна Истън.

— Сестра Линда спомена за вандали — сети се Джак. — Каза, че Сфинкса е довел няколко такива в Новодевическия манастир в Москва, когато отишъл там за камбаните на сирените.

— Вандалите са раса дребни воини — каза Истън. — Страховити и свирепи, като бесни кучета. Използват зъбите си в бой. Ядат плът. Но днес са голяма рядкост. Държат ги само най-богатите царски семейства.

— Както Хадес държеше Мефисто ли? — попита Лили.

Истън кимна.

— Доколкото си спомням, сестра Линда спомена, че Сфинкса имал осем от тях — каза Зоуи.

— Вече са седем — отвърна Джак и се намръщи замислено. — Като стана дума за числа, трябва да преценим положението. Да разберем кои са тук и кога са пристигнали.

Той започна да отброява на пръсти всяка група.

— Добре. Сфинкса е дошъл пръв преди двайсет и четири часа, вероятно съпроводен от съветниците си и военни. Има цял ден преднина.

Зоуи кимна.

— Втори са били монасите на Омега, водени от брат Езекил. Видяхме разбития им самолет при входа на това място.

— Трети е бил Дион с неколцина скуайъри на Златната осмица. Чухме как Сфинкса му нареди да дойде тук от Мон Блан, за да му помогне. И накрая, Растор и ние.

— Отново закъсняваме… — започна Лили.

Прекъсна я силен тътен от долния край на тунела.

Експлозия.

Джак инстинктивно се обърна, готов да се затича, но се овладя.

Не биваше да се втурва сляпо в това място. Кой знае какви капани ги чакаха тук.

Огледа тунела около тях.

Каменните му стъпала продължаваха от стена до стена.

Джак свали светещата пръчка към земята и видя, че едно от стъпалата не е изсечено от камъка.

Беше направено от някакъв метал. И блестеше матово.

— Блестящо стъпало — тихо рече Джак. — Лили. Ти преведе част от написаното върху черепа на Имхотеп. Какво беше онова за някакво блестящо стъпало?

Лили погледна мумифицирания череп в раницата си — главата на египетския архитект и мислител Имхотеп, цялата покрита с татуировки.

После прочете един от текстовете, написани на Словото на Тот.

— Тук пише Щом минеш блестящото стълбище, няма връщане назад.

Джак се намръщи.

— Значи това е някакъв праг…

— Капитан Джак — малко настоятелно го прекъсна Истън.

— Да?

— Още нещо за вандалите. Мефисто беше необичаен вандал. Живееше сам. Уби партньора си на майтап. Обикновено вандалите работят по двойки.

Джак рязко се обърна.

— Чакай, какво?

И погледна нагоре към тъмния отвор в тавана на тунела точно в мига, когато втори вандал скочи от него с оголени зъби, вдигнат нож и пищящ като разярено животно!

Малкият убиец с червено лице се стовари върху Джак и двамата се затъркаляха надолу по стълбите през металното стъпало…

… и на мига откъм тъмния таван се разнесе зловещ стон.

Звукът от стържене на камък по камък.

Капан.

Лили и Зоуи погледнаха нагоре, а Истън се хвърли да помага на Джак.

Миниатюрният вандал беше същинско кълбо от свирепа енергия. Изсъска яростно и се метна с нож в ръка към Истън, но беше спипан насред скока си, буквално хванат във въздуха от… един от бледоликите.

От същия бледолик, чието метално лице без очи беше одраскано, докато се беше претърколил под спускащата се каменна плоча, която запречи входа на Лабиринта, и се беше сдобил с извит белег, приличащ на крива усмивка.

Лишеният от емоции автомат държеше мятащия се вандал на един метър от земята с роботската си ръка. Хватката му беше като на менгеме.

— Убий го — нареди Истън.

Бледоликият се подчини незабавно, като стисна юмрук. Чу се рязко изхрущяване, когато вратът на вандала се прекърши. Автоматът пусна трупа на малкия убиец на пода.

Джак се изправи, като местеше поглед от мъртвия вандал към бледоликия с издрасканата усмивка и обратно.

— Благодаря, Усмивка — каза той.

Стържещият звук над тях се засили.

— Май току-що прекрачих блестящото стъпало и задействах някакъв капан. Да се махаме. Хайде! Хайде!

Всички се втурнаха напред.

Намираха се на трийсет метра надолу по тунела, когато огромен камък с формата на куб падна от тавана в тунела, запълвайки идеално прохода, и започна да се плъзга надолу след тях.

Тичаха надолу по тунела с всички сили.

Джак водеше, като поглеждаше правоъгълния отвор в края на прохода.

От него още се лееше слаба светлина. Когато приближи, Джак видя, че отворът е всъщност с размерите на портал.

Останалите тичаха по тунела с него, а зад тях тежкият кубичен камък буботеше и се плъзгаше по стъпалата, като постепенно набираше скорост.

Беше огромен.

Тежеше сигурно трийсет тона. И запълваше изцяло тунела.

Джак стигна до отвора в края на тунела и спря със залитане.

— Опа…

Зоуи се озова до него.

— Защо спря…? Ох, не.

Джак погледна назад към трийсеттонния камък, който се плъзгаше надолу по тунела.

— Имаме сериозен проблем.

Проблемът беше, че тунелът просто свършваше.

Най-долното стъпало на стълбището водеше към празно пространство и те се намираха на малък перваз, изсечен в колосална отвесна скала, гледаща към огромна пещера…

… в която вече бушуваше безумна битка със свистящи куршуми и взривяващи се гранати…

… а плъзгащият се камък ускоряваше по стъпалата зад тях, за да ги изхвърли от ръба.

Джак прецени, че разполагат с двайсетина секунди.

Най-напред погледна огромната пещера.

Никога не беше виждал нещо подобно.

Стените, мостовете и другите повърхности бяха изработени от три материала — груба неравна скала, гладък сив камък, подобен на гранит, и излъскан метал с цвета на бронз.

Джак и екипът му се намираха високо горе от едната страна на гигантска бездънна пропаст, която чезнеше в непрогледен мрак.

Централното място в пещерата се заемаше от колосален сталактит с размерите на петнайсететажен блок, който висеше от тавана.

В горната си част, където беше най-широк, сталактитът изглеждаше направен предимно от естествена скала, но по-надолу, където се стесняваше, беше изработен от двата добавени материала — метал и сив камък.

Пет моста — изключително дълги, изработени от странния бронз и с ниски парапети — започваха като спици на колело в горната част на сталактита.

Всеки мост водеше към един от пет входни тунела като този на Джак, които свършваха в огромната пещера.

Само че мостовете не достигаха до отворите на тунелите.

Свършваха на около шест стъпки от тях и на същото разстояние под тях.

Джак погледна надолу към широката празнина между него и началото на моста.

Създателите на това място бяха оставили празнината по очевидни причини — целта й беше да попречи на някой да скочи обратно във входния тунел, след като се е озовал на моста…

Джак замръзна.

На моста имаше някого.

Точно по средата му, препречваше пътя.

Момент, това не беше човек.

А статуя. Каменна статуя — висока, с човешка форма.

И в следващия момент статуята започна да се тресе, сякаш вътре в нея нещо се напукваше, и внезапно външната й обвивка от камък се разпадна на малки парченца, разкривайки фигурата, затворена доскоро в нея.

Сребърен.

Един от елитните стражи автомати, едно ниво над бронзовите.

И този сребърен стоеше по средата на моста и им препречваше пътя.

— Вече определено не сме в Канзас — прошепна Лили.

— Джак… — настоятелно се обади Зоуи.

Големият камък се плъзгаше по тунела зад тях, като продължаваше да набира скорост.

Мислите на Джак препускаха бясно.

Всичко се случваше прекалено бързо.

Джак искаше да научи повече за това място, преди да скочи на някакъв мост с ниски парапети и сребърен, но плъзгащият се към тях камък вземаше решението вместо него.

Умът му още обработваше всичко това, когато някакъв ужасяващ писък го накара да се обърне.

— Някой да ме убие! — Същият глас, който бяха чули по-рано.

Джак погледна надясно и видя източника на вика на съседния мост.

Монах на Омега.

Гледката накара Джак да преглътне от ужас.

Монахът лежеше по гръб на моста… само че заради парапетите си мостът беше пълен до колене с втвърден сив камък и нещастникът беше наполовина вграден в подобното на цимент вещество.

Монахът явно беше паднал в сивия камък, когато той е бил в течно състояние, защото ръцете, кръстът и торсът му бяха сковани в него, а главата му стърчеше над камъка.

Но не това беше ужасяващата част.

Ужасяващата част бяха двамата вандали, които клечаха до него и отхапваха кървави парчета от лицето и раменете му.

Изяждаха го жив.

— Господи, моля те, убий ме!

Джак се взираше с ужас. Сфинкса несъмнено беше оставил и други вандали при входовете.

Недалеч от пируващите човекоядци стоеше друг сребърен, очевидно оставен да пази онзи мост. Той стоеше върху сивия камък, не в него, напълно безстрастно, без да обръща внимание на ужасния канибализъм пред себе си.

— Това е наистина смахнато — каза Лили.

— Джак… — отново се обади Зоуи.

Огромният плъзгащ се камък се движеше бързо и всеки момент щеше да ги достигне.

— Лили, Зоуи, скачайте по-бързо — нареди Джак. — На моста. Ще ви последваме.

Двете жени скочиха, прелетяха над бездната и се приземиха приклекнали на металния мост.

Джак се озърна към камъка, който продължаваше да се носи към тях по тунела.

Истън също скочи заедно с бледоликите си.

Беше ред на Джак.

Плъзгащият се камък беше само на няколко стъпки от него, когато той скочи от ръба на отвора над пропастта…

… точно когато плъзгащият се камък достигна отвора зад него и полетя надолу в бездната.

Джак се пльосна по корем на моста. Лили и Зоуи го изправиха.

— Вече няма връщане назад — каза Лили.

— Да — съгласи се Джак.

От мястото си в края на моста той отново погледна към пещерата.

И видя онова, което търсеше.

Изхода.

Далече под тях, на нивото на заострения връх на сталактита, имаше поразителен дълъг мост, украсен с обелиски.

Мостът водеше към единствения очевиден изход от пещерата — висока декоративна арка, бележеща отвора на тунел в стената. Но с този мост имаше проблем.

Беше разрушен в средата.

Някой — най-вероятно Сфинкса — беше взривил част в центъра, най-вероятно за да попречи на пристигналите по-късно да пресекат моста.

Но стратегията не беше проработила напълно.

Джак виждаше нещо на моста, прехвърлено през взривената част.

Военен временен мост — дълга телескопична плоскост от въглеродни нишки, положена върху пропастта.

В следващия момент видя седем малки фигури да изскачат от върха на сталактита и да спринтират през моста и свързващата част.

Разпозна моментално водача им. И нямаше как иначе, заради огромните му размери.

Генерал Гартън Растор.

Растор.

Безумният и в същото време блестящ царски генерал. Мъжът, който беше убил майката на Джак при Падащия храм в Йерусалим. Човекът, който искаше събитието Омега да се случи и да гледа края на вселената.

Растор и силите му бяха пристигнали при Върховния лабиринт малко преди екипа на Джак.

Докато Джак си беше пробивал с бой път през редиците бронзови отвън, Растор бе влязъл в Лабиринта през друга порта и сега имаше двайсетина минути преднина пред Джак и вече се намираше при изхода.

Сякаш усетил присъствието на Джак, генералът се обърна и погледна нагоре към него.

Отдаде му подигравателно чест и с помощта на хората си бутна свързващата част от разрушения мост в пропастта.

Сега мостът с обелиските имаше прекъсване, широко петнайсет стъпки.

— Кучи син, сякаш и без това не беше достатъчно трудно — прошепна Джак.

— Подозирам, че ще стане още по-трудно — каза Зоуи.

Тя погледна надолу и Джак видя, че е стъпил в течаща вода, която започва да се събира в края на моста.

Не я беше забелязал досега, но високите до коленете парапети на металния мост минаваха не само покрай двете му страни, но и в края му, превръщайки целия стометров мост на практика в извънредно дълго корито.

— Вода? — объркано рече Лили.

— Не просто вода. — Джак кимна към съседния мост, онзи с монаха на Омега, вграден в тънкия слой сив камък и изяждан жив от вандалите.

После погледна право нагоре…

… и видя някакви обърнати малки пирамиди, стърчащи от тавана на пещерата точно над моста.

— Мисля, че тези пирамиди ще пуснат топчета сив камък, който ще втвърди водата — каза той. — Трябва да минем през онзи сребърен тип преди това да се случи, или ще свършим като монаха.

Мостът се пълнеше бързо.

Водата се изливаше от чучур в другия му край, разположен над трапецовидния вход в сталактита.

Постоянният поток се движеше по дължината на моста, през краката на сребърния, преди да започне да се събира около Джак и останалите в края.

— Какво ще правим? — попита Лили. — Не ми се вярва онзи сребърен просто да ни пусне да минем.

Джак погледна към монаха на Омега, разкъсван от вандалите…

… и точно в този момент един от канибалите вдигна глава от плячката си и видя него и групата му.

Вандалът замръзна… и се ухили.

Устата му беше омазана с кръв и плът.

— Хей, здрасти, здрасти, здрасти! — пискливо извика той.

— Прясно месо! — радостно изврещя вторият, който също ги беше видял.

Подобно на зърнали плячка хиени, двамата вандали зарязаха монаха, пъргаво се прехвърлиха през парапета и започнаха да се придвижват на ръце по дължината на моста, като подминаха сребърния и продължиха към централния сталактит.

— Ох, по дяволите… — промълви Джак, когато ги видя какво правят.

Мислите му отново запрепускаха бясно.

Трябваше не само да мине по своя мост — който се пълнеше с вода, която скоро щеше да се превърне в сив камък и да се втвърди около краката им, — но и да се справи със сребърния.

А сега и двама вандали се насочваха към тях.

„Спокойно — каза си той. — Запази спокойствие.

Раздели проблема на стъпки и състави план.

Добре.

Първа стъпка — справяне със сребърния“.

Извади пистолета си. Пълнителят му още беше пълен със специалните патрони със стружки от меча Екскалибур, грижливо залепени от Истън за върховете на куршумите.

— Добре — каза Джак. — Зоуи. Ти, аз и бледоликите ще отвлечем вниманието на сребърния. Лили и Истън, вие през това време ще минете покрай него, като се прехвърлите през парапета на моста, както направиха вандалите.

— Но, татко… — запротестира Лили.

— Не, хлапе, така трябва да го направим. Ако бъдем задържани по някакъв начин, Зоуи, Истън и аз ще играем ролята на примамка. Ще отвличаме вниманието на другите играчи от вас, докато стигнете до следващата част от лабиринта. После, да се надяваме, ще ви настигнем.

— Ами ако не успеете?

Джак я изгледа.

— Тогава ще трябва да продължите сами. Истън? Ако може да се разчита на опита ни дотук, веднага щом приближим сребърния пич, той ще оживее и ще стане много труден за справяне. Можеш ли да наредиш на момчетата си да се заемат с него?

Истън посочи трима от бледоликите си.

— Вие тримата. Ако сребърният помръдне, атакувайте го.

Някаква част от ума на Джак се запита защо Истън не беше заповядал и на четиримата да нападнат.

— Ти — тихо каза Истън. — Пази него и нея.

И посочи Джак и Зоуи.

Току-що им беше дал бодигард.

Джак пристъпи напред и както можеше да се очаква, сребърният оживя и вдигна глава. Тримата бледолики се втурнаха към него и битката започна.

Веднага щом бледоликите атакуваха, Джак вдигна пистолета си и стреля в главата на сребърния.

Куршумът улучи автомата право в челото и главата му рязко отлетя назад.

Но после се върна в нормалното си положение.

Когато лицето без очи се обърна към него, Джак видя, че куршумът е оставил само лека вдлъбнатина в металното чело.

— По дяволите.

Джак знаеше от опит, че специалните му куршуми „убиват“ бронзови при пряко попадение в главата.

Но този беше сребърен, а те бяха по-усъвършенствани от бронзовите — по-добри бойци, с по-здраво покритие, по-трудни за убиване. Явно един специален куршум в главата не беше достатъчен.

Зоуи също се включи с няколко изстрела и куршумите рикошираха от блестящата глава, вдигайки искри.

И въпреки че куршумите не пробиваха металната обвивка на сребърния, караха главата му да отлита назад и настрани, което позволи на тримата бледолики да приближат и да се нахвърлят върху него.

— Лили! Истън! — извика Джак. — Тръгвайте!

Лили и Истън бързо се прехвърлиха през парапета и започнаха да се придвижват на ръце по дължината на моста, докато бледоликите се биеха със сребърния.

Тримата бледолики сграбчиха ръцете му и се мъчеха да го удържат, Джак и Зоуи продължаваха да стрелят, а водата все така течеше по моста и го пълнеше.

Лили и Истън продължиха по парапета. След като подминаха битката, се прехвърлиха обратно на моста, вече само на двайсет метра от входа в централния сталактит.

Лили погледна колебливо към Джак.

— Не спирайте! — извика й Джак. — Ще ви настигнем!

Лили и Истън кимнаха с неохота и се втурнаха във входа в края на моста, като минаваха покрай две високи статуи с човешки очертания, поставени от двете му страни.

Джак и Зоуи още бяха отделени от входа от битката. Внезапно сребърният запрати единия от тримата бледолики през парапета и той полетя в бездната.

— Не! — извика Зоуи точно когато на Джак му се откри отлична видимост към сребърния и той изстреля куршум точно във вдлъбнатината, направена от първия му куршум.

Това подейства.

Сребърният моментално застина като робот, на който са му изключили захранването.

След миг рухна на колене в дълбоката до глезените вода с клюмнала глава и отпуснати ръце.

— Давай! — извика Джак на Зоуи. — Покрай него!

Пазени от Усмивката, двамата предпазливо се промъкнаха покрай сребърния, като газеха в плитката вода, следвани от другите двама бледолики.

Пътят към входа в централния сталактит вече беше свободен.

— Страхотна работа! — каза Джак. — А сега да…

Пльок.

Пльок.

Джак се обърна…

… навреме, за да види вълничките от двете топчета сив камък, паднали във водата.

После видя трето топче да полита от една от малките пирамиди на тавана и да пада с плясък в дълбоката до пищялите вода.

— Тичай! — извика той на Зоуи. — Махай се от моста! Преди водата да се е втвърдила!

Джак и Зоуи се втурнаха напред, газейки през водата, следвани от тримата бледолики. Сребърният остана зад тях, все така неподвижно коленичил във водата.

Водата около краката им започна да потъмнява, стана сива и после черна — характерният знак, че скоро ще се превърне в камък.

Джак погледна трапецовидния отвор пред тях с каменните статуи от двете му страни.

Той, Зоуи и тримата бледолики стигнаха края на моста и скочиха през ниския парапет пред сталактита…

… точно когато водата на моста се превърна в камък, като се втвърди около коленичилия сребърен.

И тогава сребърният вдигна глава.

„Не е мъртъв“ — мрачно си помисли Джак.

Автоматът се опита да се изправи. Но не можеше. Коленете и стъпалата му бяха вградени в подобното на цимент сиво вещество.

— Уловен е в камъка — промълви Зоуи.

— И слава богу — отвърна Джак. — Една заплаха по-малко. Заслужаваме почивка.

И точно тогава със силно стържене сребърният освободи краката си от втвърдения сив камък, изправи се, обърна се към тях…

… и тръгна напред…

… и в същия миг каменните „статуи“ от двете страни на отвора започнаха да се разпукват, когато сребърните в тях се събудиха.

— Мамка му! — извика Джак. — Бягай! Не можем да спираме!

И докато първият сребърен напредваше по дългия мост, а другите двама се освобождаваха от каменните си обвивки, Джак, Зоуи и тримата бледолики се втурнаха през входа към сталактита, следвайки Лили и Истън.

24 часа по-рано

Ден по-рано.

Ден по-рано.

Сфинкса се загледа към същото огромно пространство от края на неговия входен тунел.

Гигантската пещера беше притихнала.

Нямаше писъци, не се водеха битки.

Сфинкса не бързаше.

Защото не беше задействал плъзгащия се камък в тунела; от инструкциите на Имхотеп, пазени от съветника му кардинал Мендоса, той знаеше, че трябва да прескочи металното стъпало капан, без да стъпва на него.

До него стояха кардинал Мендоса, тримата му рицари и осемте вандали, които беше взел със себе си.

Той погледна стените на пещерата.

По тях имаше дълбоко изсечени йероглифи, изписани на нивото на петте входни тунела.

— Приятели вандали — каза той. — Останете да дебнете в тунелите. Пирувайте с всеки, който влезе през тях.

Той пусна четирима от вандалите си и като използваха йероглифите за опора, те се прехвърлиха с ловкостта на маймуни по извитата стена до два други тунела.

Самият Сфинкс скочи на моста си, средния от петте, охраняван от сребърните си. Хората му го последваха.

Когато регистрира присъствието им, сребърният страж се изправи и пристъпи да им препречи пътя, но Сфинкса вдигна своя пръстен на командването.

Сребърният тутакси замръзна и сведе глава към мъжа, носещ императорския пръстен.

Сфинкса мина покрай него по моста и влезе през трапецовидния вход в централния сталактит.

Настояще

Отвесната шахта

Лили и Истън стигнаха до средата на огромния сталактит.

Истън включи фенерчето, закрепено за пистолета му.

Намираха се в кръгла зала, в която свършваха пет тунела; в средата на полирания под на залата имаше отвесна шахта.

Стената на помещението беше от смес от камък и метал и беше покрита с гравирани руни и йероглифи.

Лили видя древни изображения, които беше виждала и преди — включително едно на Голямата пирамида, пронизана от слънчев лъч, и друго, показващо символа на Машината.

— Тук се събират петте входни тунела — каза тя. — И единственият път е надолу.

Пристъпи до ръба на шахтата и надникна.

Гледката беше зашеметяваща.

Напълно отвесна, шахтата минаваше през средата на сталактита и на заострения му връх свършваше с дупка, която се отваряше към зейнала бездна.

И беше дълбока поне шейсет метра.

Онзи, който беше минал по-рано през нея, беше закрепил по стената й жълти светещи пръчки. От мястото си на ръба Лили виждаше как се смаляват все повече и повече, докато се спускаха надолу.

Пръчките осветяваха нещо като стълба, изсечена в едната страна на шахтата, която водеше до отвор в стената на около четирийсет метра надолу.

— Там има нещо като страничен изход — каза тя. — Май трябва да се спуснем…

Истън залитна напред, блъснат от нещо.

Лили се обърна и го видя проснат на земята, почти до ръба на шахтата.

Истън се надигна…

… и се озова лице в лице с озъбената, омацана с кръв физиономия на вандал.

Лили се обърна, когато вторият вандал от другия мост изскочи от тунела си и се хвърли към нея с оголени зъби.

Лили го хвана във въздуха, извъртя се и го хвърли в отвесната шахта.

Тя падна на ръба и загледа как вандалът лети с писък надолу, преди…

… да бъде нарязан на парчета, когато пропадна през някакви опънати жици, които Лили не беше видяла, когато бе надникнала в шахтата.

— Какво, по…?

И тогава осъзна какво е това. Това беше…

Звуците от битката на Истън с другия вандал я накараха да се обърне и да се притече на помощ.

Вандалът беше възседнал Истън и замахваше като луд с острите си нокти, но Истън успя да вдигне ръка и да напъха цевта на пистолета си — заедно с фенерчето — в устата на малкото създание и да стреля, отнасяйки тила му.

Мъртвият вандал се строполи на пода.

— Вандали — изпъшка Истън. — Много са гадни.

— Определено — каза Лили. — Бърз съвет, Истън. Не падай. Под страничния изход има нещо, някакви древни жици или нещо такова. Виждала съм подобни и преди, в щаба на рицарите на Златната осмица. Те имаха оръжия от такива влакна. Ужасно са остри. С такава Дион отряза ръката на Алби.

Истън кимна.

— Да вървим — каза Лили.

И двамата се спуснаха в шахтата.

24 часа по-рано

Привързан към въже, държано от двама рицари, стоящи на ръба на шахтата, Сфинкса се спускаше бавно и внимателно, високо над проблясващата паяжина от опънати влакна.

Друг рицар вече се беше спуснал, за да закрепи жълти светещи пръчки за стените, които да осветяват пътя на господаря му.

Сфинкса стигна с лекота до страничния изход и продължи напред.

Настояще

Лили и Истън вече бяха в шахтата, когато Джак стигна до нея със Зоуи, Усмивката и другите двама бледолики.

Погледна надолу и видя Лили и Истън да се спускат по изсечената стълба. Бяха стигнали до средата на шахтата.

Той погледна назад — сребърният от моста крачеше по тунела към тях заедно с двамата нови.

— Джак, върви. Помогни на Лили — подкани го Зоуи. — Ще ти осигуря преднина и ще те последвам.

Тя вдигна пистолета си към тунела, прицели се и зачака.

Джак нямаше време за спорове, така че се спусна в шахтата с Усмивката.

Забърза по гладката стена, като се хващаше за изсечените опори.

Погледна надолу…

… и видя как Лили и Истън излизат живи и здрави през страничния изход.

Секунда по-късно отгоре проехтяха изстрели.

Бам! Бам! Бам! Бам! Бам! Бам!

При ръба на шахтата Зоуи откри огън по първия приближаващ се сребърен, а двамата й бледолики се хвърлиха към другите двама.

Изстрелите й избумтяха оглушително в тясното пространство, докато автоматите се бореха.

Единият от бледоликите се биеше с първия сребърен до ръба на шахтата. Зоуи се приведе и изстреля от упор два куршума в главата на сребърния, на едно и също място. Сребърният внезапно замръзна… олюля се… и полетя в шахтата.

Зоуи успя да се метне до ръба и да извика:

— Джак! Пази се!

* * *

Джак рязко вдигна глава нагоре.

И видя един сребърен да пада право към него!

Неочаквано някаква силна метална ръка — Усмивката — го дръпна настрани и падащият сребърен профуча покрай Джак, като се размина с него на косъм, преди да продължи надолу в шахтата.

Джак не беше видял мрежата от тънки влакна.

И затова очите му се разшириха от шок, когато сребърният стигна до нея.

В един момент сребърният падаше, а в следващия падаше на парчета, които се посипаха надолу в бездната.

Джак забърза надолу и скоро се озова до страничния изход.

Оттук вече можеше да види опънатите през шахтата кръстосващи се влакна.

Приличаха на рибарска корда — тънки, опънати и проблясващи.

От тях капеше прясна кръв. Джак не знаеше, но това беше кръвта на вандала, който Лили беше бутнала в шахтата преди минута.

„Метални влакна“ — помисли си той.

Бяха му необходими два специални куршума, за да забави един сребърен.

Но тези влакна — оставени от същите разумни същества, които бяха проектирали и построили този Лабиринт — бяха срязали сребърния, сякаш беше направен от хартия за салфетки.

— Зоуи! Слизай! Трябва да се махаме от това място!

Над него Зоуи се плъзна в шахтата, докато двамата й бледолики се бореха с последните двама сребърни.

Изведнъж някъде избумтя приглушена експлозия и стените около Джак се разтърсиха.

Все едно беше станало земетресение.

— Татко! — чу се гласът на Лили. — Излизай!

Джак забърза по късия каменен проход зад страничния изход, стигна до отвора в края му, излезе на малък корниз, гледащ към пещерата…

… и спря.

Намираше се в началото на спирална пътека, която се спускаше надолу към върха на огромния сталактит.

Избумтя втора експлозия.

Сталактитът отново се разтърси.

И изведнъж Джак видя Растор долу при изхода, с тактическа жилетка и реактивен противотанков гранатомет „Предатор“ на рамо, да стреля по централния сталактит!

Още един реактивен снаряд улучи сталактита и пръсна дъжд от фрагменти. Цялата структура се разтърси отново.

И след това последва ужасен звук.

Дълбоко, резониращо хрущене и пукане.

Звукът идваше отнякъде високо над Джак и изведнъж целият сталактит се килна заплашително.

Задъханата Зоуи се появи до Джак.

— Какво стана?

Джак погледна смаяно нагоре.

— Растор стреля с РПГ по сталактита. Цялото нещо ще се откърти от тавана. Трябва да се махаме, преди да е паднал. Тичай!

24 часа по-рано

Сфинкса вървеше с антуража си по дългия мост с обелиски. Колосалният сталактит се извисяваше зад него. След като всички минаха през моста, той ги чу. Езекил и неговите петима монаси на Омега бяха влезли в Лабиринта и вървяха по техния входен мост.

Сфинкса се обърна към най-старшия си рицар, Йегер Зекс.

— Монасите на Омега са тук! Взриви моста зад нас!

Йегер Зекс — Рицар Шест — постави пластичен експлозив на моста и го детонира.

Взривът отекна в пещерата, вдигайки облак пушек…

… и внезапно част от моста, дълга петнайсет стъпки, се откърти и полетя от облака надолу в бездната.

Сфинкса забърза през изхода, продължавайки навътре в лабиринта.

Само няколко минути след Сфинкса брат Езекил и монасите му стигнаха до разрушения мост с обелиските.

Но те бяха очаквали отбранителните действия на Сфинкса и бяха дошли подготвени — бяха донесли преносим мост от въглеродни нишки, който прехвърлиха през откъртилата се част.

Минаха по моста с обелиските и се втурнаха навътре във Върховния лабиринт, следвайки Сфинкса по петите.

12 часа по-рано

Преди дванайсет часа.

Дион тичаше по същия преносим мост заедно с тримата си въоръжени скуайъри, като отчаяно се мъчеше да настигне Сфинкса и да му помогне.

Настояще

Растор гледаше как Джак се втурва по спиралната пътека, която обикаляше долната половина на сталактита, следван от Зоуи и Усмивката.

Виждаше Лили и Истън пред Джак, на две нива по-долу по пътеката.

Онова, което Джак и хората му още не бяха видели, беше каменната плоча, която се спускаше пред изхода непосредствено зад Растор.

Растор знаеше, че всяка част от Лабиринта трябва да бъде преодоляна в рамките на един ден — или едно завъртане на Земята, както се казваше в инструкциите на Имхотеп, — преди да бъде затворена и изолирана.

Плочата зад него правеше точно това и се беше спуснала почти напълно.

Растор изстреля още един реактивен снаряд по сталактита и той отново се разлюля…

…и с оглушителен пукот на разчупващ се камък огромната обърната кула започна да се откъсва от тавана.

Растор се ухили.

Вече нямаше спиране.

Сталактитът щеше да падне.

Работата му тук беше свършена.

Време беше да тръгва. Трябваше да се махне оттук преди плочата да е затворила изхода напълно.

Освен това не искаше да е наблизо, когато сталактитът се откъртеше — той можеше да повлече със себе си и целия проклет мост.

Растор кимна на хората си — шестима сръбски командоси със сиви маски — и всички забързано минаха през изхода под спускащата се каменна плоча.

Лили и Истън стигнаха тичешком до моста и спринтираха по него между високите каменни обелиски.

Обелиските бяха огромни, някъде към дванайсет метра високи, разположени един срещу друг по дължината на моста, подобно на внушителни дървета покрай широк булевард.

Лили и Истън стигнаха до отнесената част в средата на моста. На ръба се издигаха два обелиска, подобни на стълбове на огромна порта.

Лили прехапа замислено устна.

— Истън, да имаш гранати?

Истън откачи една от колана си и й я подаде.

— Дръпни се — каза тя, сложи гранатата в основата на левия обелиск на ръба на моста, дръпна халката й и отстъпи назад.

Бам!

Късият рязък взрив в основата на гигантския обелиск откърти парче от него и…

… обелискът се килна към пропастта.

И Истън осъзна какъв е планът на Лили — тя се опитваше да използва поваления обелиск като мост над взривената част.

Докато се усмихваше на находчивостта й, обелискът се стовари върху отсрещната част на моста.

Само че падна малко настрани — не право напред — и за ужас на Истън се разклати на ръба за момент, след което се претърколи и полетя в пропастта.

— По дяволите! — извика Лили.

— Лили! — извика някой. Тя се обърна и видя Джак, Зоуи и Усмивката да тичат с всички сили от спиралната пътека към моста.

— Какво става! — извика Джак.

— Малко сме заети тук! — извика му тя в отговор. — Истън, бързо, имаш ли друга граната?

Истън имаше. Подаде й я.

Лили се втурна към десния обелиск, нагласи гранатата в основата му и дръпна халката.

Това беше последният им шанс.

Ако обелискът не паднеше както трябва, нямаше как да минат над пропастта.

Залогът беше всичко или нищо.

Бам!

Гранатата се взриви. Обелискът падна…

… и се стовари върху отсрещната част, и остана да лежи хоризонтално над пропастта като повалено дърво над коритото на поток.

— Да вървим. — Лили скочи върху падналия обелиск, високо над бездната.

Истън я последва.

Джак и Усмивката стигнаха падналия обелиск, скочиха на него и се затичаха, следвани плътно от Зоуи.

Джак и Усмивката скочиха от края на обелиска от другата страна на изходния мост.

И тогава се случи.

Колосалният сталактит се откърти от тавана на пещерата.

Беше невероятно, шокиращо с мащабите си.

Отслабена от атаките на Растор с реактивните снаряди, огромната каменна маса — милиони тонове скала — се откърти от тавана и полетя надолу.

Сякаш падаше на забавен кадър, но това беше илюзия, плод на размерите на сталактита.

Той се откърти под ъгъл и докато падаше, се наклони.

Застанал от другата страна на изходния мост до Лили, Истън и Усмивката, Джак се обърна и погледна нагоре.

Гледката изпълни цялото му полезрение.

Последните му двама бледолики, другите двама сребърни, дори онзи умиращ монах на Омега, вграден в сивия камък на моста, щяха да бъдат завлечени надолу в мрака заедно с огромния сталактит.

Джак погледна надолу…

… и видя, че Зоуи още тича по падналия обелиск. Оставаха й само два метра до края му.

Които спокойно можеха да са и два километра.

Защото докато падаше, гигантският сталактит отнесе със себе си и обелиска и за едно мигване на окото Зоуи изчезна.

Джак се хвърли към ръба на моста и изкрещя:

— Зоуи!

Но беше напразно.

В тази последна смразяваща част от секундата погледите им се срещнаха и за Джак времето наистина забави хода си.

Той видя ужаса в очите на жена си, осъзнаването, че няма да стигне до ръба и че никой не може да й помогне с абсолютно нищо.

Щеше да умре.

И в безкрайността на момента Джак видя годините, които бяха прекарали заедно.

Как учеха заедно при Магьосника в Тринити Колидж.

Как я беше видял на онази международна среща в графство Кери в Ирландия през 1996, малко след раждането на Лили.

Онзи път, когато двете с Лили бяха боядисали върховете на косите си в яркорозово.

Кафето сутрин, само той и тя, на верандата на фермата им в пустинята в Австралия.

Онзи път, когато Зоуи се беше появила в училището на Лили за деня на професиите, облечена в пълна бойна униформа.

Великолепните й ирландско сини очи.

Луничките по носа й.

Прекрасната й усмивка.

И в следващия миг тя изчезна от поглед заедно с обелиска, заместена от огромната маса на сталактита, който се носеше с оглушителен тътен пред Джак.

Единствено благодарение на слепия късмет Джак и останалите също не бяха повлечени надолу — тъкмо бяха стигнали на безопасно разстояние, когато сталактитът се откърти.

После огромното скално парче изчезна в бездната, скривайки падащата фигура на Зоуи от погледа на Джак. И докато той лежеше по корем в края на моста, загледан надолу, ужасът му беше пълен.

Любимата му съпруга беше мъртва.

Джак беше вцепенен от шока.

Два чифта ръце го сграбчиха за яката на якето, изправиха го на крака и го помъкнаха назад от ръба.

Той чу гласа на Лили.

— Татко! Не можеш да останеш тук! Изходът се затваря!

Истън се намести под рамото на Джак и го подхвана, когато Джак се олюля към ръба, замаян от мъка.

Огромната пещера зад тях, без гигантския сталактит в средата, зееше ужасяващо празна.

Единственото свидетелство, че на мястото му е имало нещо, бяха петте правоъгълни отвора на тунелите, подредени по стените на пещерата високо при тавана.

Джак остави Истън и Усмивката почти да го носят, докато Лили ги водеше под спускащата се каменна плоча.

Тя се спусна с оглушителен тътен и тъмнината обгърна Джак.

Тайният царски свят

Бойното поле, камбаната и царският банкер

Следвай парите.

Уилям Голдман, сценарий

на „Цялото президентско войнство“

Алби, Алойзиъс и Руфъс

Пред портите на Върховния лабиринт

Втората седалка, катапултирана от Су-37 на Алойзиъс Найт, се стовари върху склона на ниската кафява планина, скриваща петте входа към Върховния лабиринт.

На нея се бяха сгушили Алойзиъс, пилотът Руфъс и Алби Калвин, изстреляни от изтребителя-бомбардировач малко преди той да бъде пометен от бронзовите.

Макар и да имаше парашут, седалката се стовари силно на земята и от удара тримата се разхвърчаха — Алойзиъс и Алби се затъркаляха по каменистия склон, а Руфъс беше изхвърлен на един корниз наблизо.

Алби беше в безсъзнание и лежеше на прашната земя.

До него Алойзиъс примигна. Беше получил сътресение и виждаше звезди. Опита се да тръсне глава, за да ги разкара…

— Не мърдай, скапаняк — нареди суров глас.

Алойзиъс вдигна очи и видя рицар на Златната осмица — Йегер Цвай, Ловец Две — и някакви мъже, насочили към лицето му автомати „Щаер“.

Алойзиъс не познаваше Цвай, не знаеше за трите му срещи с Джак в Москва, Йерусалим и тук, при Лабиринта.

Той вдигна ръце и се огледа скришом, търсейки Руфъс.

Верният му пилот не се виждаше никъде. Алойзиъс се запита дали добродушният гигант не е изпаднал в безсъзнание като Алби, когато е бил изхвърлен от седалката при приземяването й.

Йегер Цвай погледна неподвижното тяло на Алби и кимна на хората си.

— Това е хлапето, за което ни каза Сфинкса. Албърт Калвин. Той е ценен. Йегер Айнс ми даде специални инструкции, ако го намерим. Вземаме го с нас.

Цвай се обърна към Алойзиъс.

— А за теб, задник такъв, нямам никакви инструкции, което означава, че си прецакан…

Цвай млъкна и присви очи.

— Чакай малко. Познавам те. Ти си Найт. Алойзиъс Найт, ловецът на глави. Ти си шибаното копеле, което помогна на Уест да атакува базата ни на остров Иския. Мисля, че Йегер Айнс страшно ще се зарадва да види и теб. Да си върне, ако се сещаш какво имам предвид.

И с тези думи Алойзиъс и изпадналият в безсъзнание Алби бяха вдигнати, отнесени до чакащия наблизо камион, натоварени в него и откарани.

Скрит зад един камък на четирийсет метра нагоре по склона, Руфъс гледаше случващото се с безпомощен ужас.

Видя как камионът на Йегер Цвай се отдалечава на запад през димящото, полускрито от прахта бойно поле, като заобикаля всички изпотрошени и разбити превозни средства в равнината, докато не стигна до един С-5 „Сюпър Галакси“, спрян от другата страна.

— По дяволите — промълви той.

Бяха заловили Алойзиъс и Алби.

Това, че Руфъс ще тръгне след Алойзиъс, се подразбираше. Двамата бяха приятели до гроб.

Но Руфъс харесваше и Алби. Той беше свястно хлапе, сладко и умно, и помежду им се беше изградила връзка по време на общата им мисия до онзи изоставен руски космодрум в Либия.

Определено щеше да спаси и него.

* * *

Но засега не можеше да направи нищо.

Защото в пустинната равнина пред портите на Лабиринта битката все още бушуваше, макар че май клонеше към завършване.

Силите на Сфинкса от бронзови и хора вече владееха бойното поле и единствената останала заплаха за тях беше огромният четиримоторен V-88 „Кондор“ на Растор.

Гигантският V-88 все още висеше над крайната дясна порта на Лабиринта, след като беше успял да осигури прикритие на Растор, докато той влизаше вътре.

Но сега летящата крепост се беше превърнала в мишена за всички останали сили на Сфинкса.

Проехтяха три страховити експлозии, когато V-88 беше улучен от ракети земя-въздух, изстреляни от джиповете за борба с въздушни цели на Йегер Айнс.

И това беше краят за летящата крепост.

Оставяйки диря от черен пушек, тя се завъртя смъртно ранена във въздуха и сред воя на умиращите двигатели се заби в склона на ниската планина и се взриви в гигантско огнено кълбо.

След като се справиха с V-88, силите на Сфинкса бързо се прегрупираха.

Огромната армия от бронзови се отдалечи в стройни редици от портите на Лабиринта, насочвайки се към другите два С-5 „Сюпър Галакси“ в равнината.

Руфъс гледаше как неколцина рицари на Златната осмица ръководят изтеглянето. Включи цифровия си радиоскенер и намери честотата им.

В ухото му зазвуча прехванатият глас на Йегер Айнс:

— Изтегляме се. Няма какво повече да правим тук. Трябва да идем при повърхностната точка на Лабиринта и да помогнем на Сфинкса, ако се нуждае от нас. Мендоса каза, че била някъде под Червена звезда на хоризонта — 4.

Не след дълго двата транспортни самолета излетяха и се насочиха на запад, оставяйки прашната равнина пред петте порти на Лабиринта пуста.

Нищо не помръдваше.

На голата пустинна равнина се виждаха единствено следите от огромната битка, която се беше провела тук.

Останките на V-88 димяха на ниското възвишение, а смачканият фюзелаж на гигантския квадкоптер на Сфинкса лежеше пред една от портите.

Огромният „Сюпър Галакси“, който Скай Монстър беше използвал като прикритие за „Херкулес“-а на Джак, беше забил нос в пясъка, неподвижен и забулен от прахта.

Недалеч от Лабиринта самолетът на Джак лежеше сред купчина бронзови, много от които бяха оплетени около колесниците. Смачканият му камион също беше покрит с изкорубени автомати.

Някои от бронзовите мърдаха и размахваха ръце, но бяха безнадеждно приковани под тежките машини.

Последният елемент от плана Матрьошка на Джак — машина в машина в машина — се намираше пред най-лявата порта на Лабиринта, до един преобърнат джип — неговият мотоциклет с кош…

Движение.

Руфъс се сепна и се приведе.

От разбития „Сюпър Галакси“ предпазливо излезе някаква фигура.

Беше мъж — брадат мъж, който се взираше с ням шок в касапницата около него.

— Скай Монстър… — ахна Руфъс.

Изскочи от прикритието си и изтича на пустото бойно поле, като викаше колегата си пилот.

Скай Монстър го чу и се усмихна, когато го видя.

Двамата си стиснаха ръцете.

— Джак влезе вътре, но Златните рицари току-що плениха Алойзиъс и Алби — каза Руфъс. — Чух водачът им да казва, че отиват към червена звезда на хоризонта четири, което било близо до някаква повърхностна точка на Лабиринта.

Скай Монстър се намръщи.

— Зоуи веднъж спомена нещо подобно. От бележка, която намерила в папския кабинет във Ватикана — четвъртата червена звезда на хоризонта. Но никой не знае какво означава това.

— О, аз знам какво е — каза Руфъс.

— Така ли? Какво?

— Звездите на хоризонта са флот от нефтени платформи на руската компания „Хоризонт“ — обясни Руфъс. — Преди няколко години с Алойзиъс работихме по охраната им. Защитавахме две от платформите край африканския бряг от пирати. Онези платформи, които компанията нарича „червени“, са в Червено море. „Червена звезда на хоризонта — 4“ е четвъртата платформа на компанията в Червено море.

Скай Монстър пребледня.

— Имаш наистина полезни знания, Руфъс. Винаги си добре дошъл при нас.

Докато казваше това, Скай Монстър се обърна и загледа как двата самолета „Сюпър Галакси“ се превръщат в малки точки в небето, насочващи се на запад… към Червено море.

— И изглежда, че лошите са тръгнали точно натам с Алойзиъс и Алби — продължи той. — Е, няма какво да чакаме, Руфъс. Да вървим след приятелите ни. И може би между другото ще разберем какво представлява онази повърхностна точка на Лабиринта.

Двамата пилоти скочиха в единственото превозно средство наоколо, което все още работеше — изоставения мотоциклет с кош на Джак.

Изхвърляйки пясък и камъчета изпод гумите си, мотоциклетът остави след себе си бойното поле и портите на Лабиринта и се насочи към брега на Червено море.

По света

26 декември

В часовете след влизането на Джак във Върховния лабиринт и след като различните играчи оставиха бойното поле пред портите, силите на Сфинкса напредваха неуморно по целия свят и използваха камбаните, за да приспят още от по-големите градове.

В Съединените щати — Бостън, Чикаго, Далас, Хюстън.

В Централна и Южна Америка — Мексико Сити, Панама Сити, Рио де Жанейро.

В Европа — Цюрих, Женева, Лион и Марсилия, Мюнхен, Виена, Будапеща.

В Азия — Хонконг, Макао, Тайпе, Манила, Джакарта.

И в Африка — Танжер, Лагос, Найроби.

Напредваха преднамерено и планирано от град на град, като неутрализираха центровете на властта във всеки регион.

Хората трепереха от ужас при мисълта, че техният град може да е следващият.

Целият интернет беше изключен. Телевизионните сигнали бяха хакнати през Сателитната система за предупреждения, така че на всеки екран по света се виждаше една и съща зловеща фраза:

ЩЕ

СЕ

СЪБУДИТЕ

КАТО

РОБИ

Различни въоръжени сили по света също правеха неочаквани ходове.

Усетили възможността, военните от Бразилия, Тайланд и Венецуела извършиха преврати в страните си.

Китайски щурмови части бързо нахлуха в Тайван, но малко по-късно и те, и местното население изпопадаха по улиците, когато над Тайпе проехтя звън на камбана.

И една голяма група руски самолетоносачи отплава от Персийския залив за Червено море.

Руското правителство обяви, че целта на маневрата била просто да се защитят няколко руски нефтени платформи, разположени в северната част на морето.

Западни военни наблюдатели — онези, които бяха все още будни — нарекоха този ход опортюнистичен опит на Русия да използва кризата със спящите градове, за да овладее Суецкия канал — нещо, към което Русия се стремеше от много време.

Но онези от тайния царски свят знаеха, че истината е друга.

Те бяха наясно с историческата мисия на Сфинкса във Върховния лабиринт, намиращ се някъде в или недалеч от Египет, и знаеха, че руската военна машина — с всичките й ядрени ракети и оборудване — се намира под командването на верни на него офицери.

И тъй като вече знаеха, че Върховният лабиринт е някъде в този район, те гледаха на пристигането на руските самолетоносачи в Червено море като на подготовка за славното излизане на Сфинкса от Лабиринта като неоспорим владетел на планетата.

В Съединените щати, при липсата на интернет и други средства за комуникация, между хората, криещи се в малки градчета и предградия, се носеха слухове.

Говореше се, че президентът бил евакуиран с кола през някакъв тунел до секретно място недалеч от Вашингтон.

Това станало, след като всички във военновъздушната база „Андрюс“, дома на „Еър Форс 1" били повалени от звъна на камбаната на сирените. Неспособен да използва самолета си, президентът трябвало да стигне до сигурното си убежище с кола.

Онези, които бяха по-наясно с подобни неща, като цяло мислеха, че президентът се е скрил в огромния подземен комплекс недалеч от Кемп Дейвид, известен като Рейвън Рок.

Йоланте, Никой и Бърти

Папският дворец

Кастел Гандолфо на 20 км от РИМ

26 декември 17:45

Кацнал върху покрит с дървета хълм, гледащ към живописно езеро в кратера на вулкан, папският дворец Кастел Гандолфо е едно от най-луксозните, великолепни и прекрасни места на света.

— Еха, бива си го — отбеляза професор Дейвид — Никой — Блек, докато прелиташе над двореца с Йоланте и Бърти в самолет, който бяха взели от международното летище на Кайро.

Когато Джак се втурна към Върховния лабиринт, Никой, Йоланте и Бърти полетяха насам в търсене на Синята или Орфеевата камбана, както я наричаха някои — единствената, която събуждаше хората от подобния на кома сън, предизвикан от другите камбани.

Всички знаеха колко важна е мисията им.

Въпреки че биха могли да събудят неколцина души един по един със серума на Трейси Смит, те знаеха, че който намери Синята камбана, ще може да събуди цели популации от съня им. Това беше жизненоважно за осуетяването на плана на Сфинкса да остави милиони хора да умрат, преди да поеме властта над света.

Трябваше да намерят Синята камбана преди да са го направили неговите хора.

Сфинкса вече беше приспал куп големи градове с камбаните на сирените и приспиването продължаваше и в момента, като все повече и повече градове попадаха в прегръдките на съня.

Предвид това те следваха една насока към местоположението на Синята камбана, открита от Зоуи сред личните книжа на папата във Ватикана.

Преди да бъде убит от Сфинкса, папата беше наредил бележките на Църквата за местоположението на Синята камбана да бъдат предадени на „емисаря на Албано“.

Именно заради тези думи Бърти беше предложил да дойдат тук.

Беше малко след залез-слънце, но в небето още имаше оранжева светлина. Докато прелитаха ниско над Кастел Гандолфо, Бърти разказа историята му.

— Честно казано, този дворец е изключително интересен поради няколко причини. Първо, през последните петстотин години той е бил лятна резиденция и място за почивка на папата, макар че тази практика приключи с папа Франциск, който не си пада по такива открити демонстрации на богатство от страна на Църквата. Второ, от юридическа гледна точка, той е нещо като национално посолство. Дворецът и градините му са суверенна територия на Ватикана. Трето, той е построен на мястото на по-стар дворец от времето на римския император Домициан от първи век, който пък, от своя страна, е издигнат върху много по-стар езически храм.

— Това не е нещо необичайно — каза Йоланте. — Новите религии често строят храмовете си върху по-стари светилища. Католическата църква е правила точно това по целия свят.

— Така е — съгласи се Бърти, — но Домициан попада в отделна категория, когато става въпрос за смачкване на други религии. Той е бил изключително жесток император. Историята винаги го поставя твърдо в сянката на двамата му предшественици — баща му Тит, който построил Колизея, и дядо му Веспасиан, който бил изключително успешен пълководец. Самият Домициан пък е известен най-вече като жесток владетел, изпитващ особена омраза към една много влиятелна група в римското общество — ордена на весталките. От всички римски императори именно той е екзекутирал най-много жрици весталки по време на управлението си.

— Весталки — повтори Никой. — Имаш предвид жриците девственици, нали?

— Ох, да, девствениците — въздъхна Йоланте. — В днешния скверен свят всички се фокусират точно върху обета за въздържание на весталките. Всъщност те са били нещо много повече от това.

— Извинявай — каза Никой. — Не знаех.

— Задръжте, още не съм свършил — намеси се Бърти. — Кастел Гандолфо, летният дворец на папата, е прочут и с други любопитни неща. Между стените му има не една, а две изключително модерни астрономически обсерватории. Погледнете и ще видите куполите им.

Никой погледна надолу и наистина ги видя. Двата модерни сребристи купола — с отворите за големите телескопи в тях — бяха най-високите структури в комплекса и стърчаха сред по-голямата група стари сгради.

Йоланте, която седеше на мястото на втория пилот до Никой, огледа района около двореца.

— Виждам хора да лежат по улиците, в парковете, дори в някои от лодките — каза тя. — Явно камбаната, ударила над Рим, е приспала и всички тук.

Никой посочи.

— Ще кацна на магистралата ето там. Не се обиждай, Бърти, лекциите ти по история са чудесни, но ще ми кажеш ли отново защо сме тук? Заради двореца ли? Или заради гадния император убиец на девственици?

— Не — отвърна Бърти. — Заради езерото. То се нарича Лаго Албано и именно там ще намерим емисаря на Албано.

След двайсет минути тримата стигнаха при брега на езерото, далече под огромния папски замък.

Никой не се беше опитал да ги спре, тъй като всички жители на района наистина бяха приспани от камбаната на сирените.

Езерото се простираше пред тях, заобиколено от високите, почти отвесни стени на кратера.

— Албано не е обикновено езеро — каза Бърти. — А вулканичен кратер, запълнен от дъждовете. Това означава, че за разлика от нормалните езера, то няма естествен изход, през който да се оттича събралата се дъждовна вода.

Стигнаха до някаква римска руина на брега.

Тя представляваше голяма сложна структура, правоъгълна тухлена сграда, която навлизаше в обраслия с дървета стръмен бряг.

През средата й минаваше прав каменен канал, по който водата от езерото се вливаше в тунел в задната част на сградата. Над всичко това се извисяваше великолепна каменна арка.

Развалините бяха отлично запазени и красотата им спираше дъха.

— Римляните били много добри строители, особено когато става въпрос за пренасяне на вода — каза Бърти. — Това езеро, подобно на още няколко в областта, от време на време преливало през стените на кратера и наводнявало близките селища. Затова римляните направили канал, с който да контролират нивото му и да изпускат вода при нужда. Целта на тази древна постройка е именно такава. И се нарича емисар.

Йоланте поклати глава.

— Значи емисарят на Албано не е човек, а римска развалина.

— Точно така — каза Бърти.

Над сградата се издигаха десетки чворести дървета, чиито корени пълзяха като змии по стените. Гаснещото оранжево небе надничаше между листата над главите им.

Сякаш се намираха в някаква идилична пещера, излязла от приказка.

— Състоянието на сградата е изумително добро — отбеляза Никой. — Трябва да им се признае на римляните, строели са така, че да трае вечно.

— Виждала съм картини на това място — каза Йоланте. — Стари картини.

Бърти кимна.

— Луиджи Росини и Джамбатиста Пиранези имат детайлни гравюри на тези руини. Лично аз предпочитам тези на Росини, тъй като предават по-ясно невероятната строителна техника, но гравюрите на Пиранези също са чудесни.

— Прилича на гигантски отводнителен канал — каза Никой.

— И е точно това — потвърди Бърти и посочи тунела във вътрешната стена на сградата, в който изчезваше каналът. Вътре можеше да се пъхне човек, но щеше да му е доста тясно. — Този тунел е дълъг повече от километър и е прокаран под лек наклон. Бил е построен някъде около четиристотната година преди нашата ера. Хиляди роби са работили в продължение на шест години, за да прокопаят стената на кратера. Работата била ужасно опасна…

— Бърти — меко го прекъсна Йоланте. — И аз като Никой обожавам лекциите ти по история, но точно сега сме тръгнали да спасяваме света. Какво ще намерим тук?

— Да, да. — Бърти забърза напред към тунела, като прекрачваше корени и пълзящи растения. — Папата пише, че е пратил бележките на Църквата за местоположението на Синята камбана до емисаря на Албано. Кастел Гандолфо е едно от най-добре охраняваните места на Църквата. Емисарят се намира дълбоко под него. Чувал съм стари свещеници да прошепват на смъртното си ложе за хранилище, построено в пределите на Кастел Гандолфо, където се пазят най-специалните тайни на Църквата — както ценни, така и смущаващи, — които не бива да бъдат видени от никого. Мисля, че папата е имал предвид именно него, когато е споменал емисаря на Албано.

— А ти какво мислиш? — обърна се Йоланте към Никой.

Никой погледна древния тунел. Обрамчен от пълзящи растения, напукан от годините, той изглеждаше тъмен, стар и зловещ.

Никой включи фенерчето си.

— Камбаната ни трябва, за да събудим света, така че нямаме избор. Влизаме.

Влязоха в построения преди две хиляди и петстотин години тунел. Газеха до глезените в зловонна вода, лъчите на фенерите им пронизваха сумрака.

В сенките тичаха плъхове. Римските тухли бяха покрити с плесен.

И после, след около четиристотин метра навътре, стигнаха до стара метална решетка в дясната стена.

Зад нея имаше модерна стоманена врата, очевидно тежка и сериозно подсилена. По ръбовете й имаше гумено уплътнение.

И беше отворена от някакъв свещеник или монах на средна възраст, който сега лежеше заспал на прага.

— Явно е стоял тук, когато е ударила камбаната на сирените — каза Никой.

Прекрачиха спящия и влязоха в подземното хранилище.

Помещението беше със скромни размери. Двете му странични стени бяха заети от стъклени витрини, съдържащи древни предмети и съкровища.

В една от тях Йоланте видя стар железен пирон.

На табелката пишеше: CLAVUS ЕХ CRUCIFIXIONEM CHRISTUS.

— Пирон от разпятието на Христос — преведе Йоланте. — Еха!

Пред третата стена имаше голям покрит с йероглифи каменен саркофаг, определено най-голямото нещо в хранилището.

Йоланте прочете символите по него.

— Мили Боже. Това е ковчегът на Хуфу! От Голямата пирамида. Едно от най-големите съкровища на археологията, което уж така и не било открито.

— Църквата пази във Ватикана и уреуса на Големия сфинкс — обади се Никой. — Определено проявяват голям интерес към Древен Египет.

— Заради култа към слънцето — каза Йоланте.

В средата на помещението имаше бюро, на което имаше два стари римски свитъка, поставени един до друг.

Бърни прегледа набързо първия.

— Какво пише? — попита Никой.

Погледът на Бърни пробяга по текста.

— Това е документ от времето на император Диоклециан. Той казва: „Дори под изтезания весталките не издадоха къде е скрита събуждащата камбана. Virgo maximus — това е най-главната весталка — не ми каза дори когато заповядах да убият сестрите й пред очите й. Затова екзекутирах и нея.“

— Определено е мразил весталките — отбеляза Никой.

— Така, както би могъл да ги мрази само един невеж император — каза Йоланте. — Мразил ги е заради образованието им, което им е давало предимство. Векове наред весталките са имали много влиятелно положение в римското общество, най-вече защото трупали в храма си огромно съкровище от древни астрономически познания, повечето от които идвали от Египет.

Лесно е било да омаеш необразованите маси, като предскажеш затъмнение, за което знаеш, че ще настъпи. За обикновените римляни весталките били почти свръхестествени с мъдростта си и жриците с готовност поддържали това гледище.

— Те не се ли грижеха за някакъв вечен огън? — попита Никой.

— Да — отвърна Йоланте. — Всеизвестно е, че са поддържали в храма си свещения огън на Рим. Успели да убедят римляните, че пламъкът е въплъщение на самата същност на града, жизнената му сила, душата му. И че ако той угасне, Рим ще падне. Много хитро. Не само че направили така, че да изглеждат вълшебници благодарение на познанията си, но и със свещения си пламък станали жизненоважни за самото съществуване на Рим. Затова римляните правели какво ли не, та весталките да са доволни. Непорочността им била пазена. Всеки, който си позволял да обезчести, изнасили или убие весталка, плащал за това с живота си. Било голяма чест нечия дъщеря да бъде приета в ордена им. Естествено, весталките имали врагове, след които Домициан и набиращото сила християнство, което поради някаква причина не си падало по жени с ум. Когато през 455 г. вандалите влезли в Рим, весталките избягали от храма си и изгасили свещения огън. С угасването му дошъл и краят на Рим, което всъщност само подсилило митовете около тях.

— Те съществуват ли днес? — попита Никой.

— Разбира се, че съществуват — отвърна Йоланте. — Орденът на весталките се преобразил по същия начин, по който култът към Амон-Ра се превърнал в съвременната Католическа църква. Само дето името и централата му се сменят на всеки няколко века. Та ние дори се срещнахме с две съвременни весталки — сестра Линда и доктор Трейси Смит.

— Стига, бе… — Никой най-сетне схвана. — Монахините от Москва.

— Именно — каза Йоланте. — Сегашното име на весталките е Орден на честните девици от Новодевическия манастир.

— Ето! — внезапно възкликна Бърти, от което Йоланте и Никой се стреснаха и рязко се обърнаха към него. — Ето го!

Той гледаше един ред от втория свитък.

— Какво откри? — попита Йоланте.

— Тук пише:

Местоположението на Орфеевата камбана е записано на короната на Приам, най-честния мъж на своето време, страж на великото хранилище в Илион, доверен пазител на съкровищата на четиримата древни царе.

Никой наклони глава настрани.

— Приам? Илион? Дори аз знам какво е Илион. Това е другото име на Троя, където се е разиграла Троянската война. Приам е бил царят на Троя.

Йоланте се намръщи замислено и погледна загрижено Бърти.

— Короната на Приам е била пазена от Царя на земята в ловната му хижа на брега на Уелс.

— В какъв смисъл е била пазена там?

— Била е унищожена заедно с други безценни съкровища при един пожар през хиляда осемстотин седемдесет и първа година. Царската фамилия си мълчала от страх да не се изложи пред другите. Но аз знам, че има копие.

— Копие на короната на Приам ли? — попита Никой.

— Да. Статуя, ако трябва да съм по-точна. — Йоланте отново погледна Бърти по онзи особен начин. — Онази от остров Тенедос.

Бърти пребледня.

— Знам за нея. Да, това би свършило работа.

— Ъ-ъ, ехо? — обади се Никой. — Мога ли да ви помоля да престанете да си говорите с кодове?

Йоланте се обърна към него.

— Извинявай. Всички знаем историята за Троянската война, как троянският принц Парис избягал в Троя с Елена, красивата млада жена на гръцкия цар Менелай. И гърците, водени от Агамемнон…

— … брата на Менелай… — добави Бърти.

— … отплавали с флот от хиляда кораба за Троя и атакували града, за да си върнат Елена.

— Разбира се, че знам историята — каза Никой. — Освен това гледах онзи филм с Брад Пит. Гърците били брутални мутри, а троянците — все елегантни и изтънчени. Стените на Троя били прекалено яки и войната се забатачила в десетгодишна обсада. Гърците спечелили само благодарение на най-прочутия трик в историята — троянския кон, голям дървен кон, пълен с гръцки войници, който оставили пред портите на града, а троянците си позволили глупостта да го вкарат вътре.

— Да — каза Йоланте. — Това е традиционната история, до голяма степен основаваща се на двата епоса на Омир „Илиада“ и „Одисея“. И освен това е неправилна. Приам не е бил цар. А банкер, царският банкер на Четирите царства, техният ковчежник. И войната не била заради някаква жена. А мащабен набег на гръцки парвенюта с уж благороден произход, които се опитвали да отмъкнат съкровищата, пазени в най-сигурното хранилище на четирите легендарни царства, хранилището на царския банкер в Троя.

— И точно там трябва да идем — добави Бърти. — Защото изглежда, че там ще намерим местоположението на Синята камбана, записано върху короната на Приам. Защото в хранилището има гигантска статуя на Приам с короната.

— Чакайте малко. Нима казвате, че трябва да намерим изгубения град Троя? — изуми се Никой. — Мисля, че един тип вече го е направил някъде през деветнайсети век. Казваше се Шлинкман или нещо подобно.

— Да, Хайнрих Шлиман — каза Йоланте. — Но него го е бивало повече в саморекламата, отколкото като археолог. Намерил е нещо, но не истинската Троя.

— Добре — каза Никой. — Да караме по същество. За да открием камбаната, трябва да открием онази корона на Приам. А за да открием короната, трябва да открием Троя и предполагам, че вие знаете къде всъщност се намира тя.

— Аз знам — каза Йоланте.

— Тогава да…

Никой беше прекъснат от викове и шляпане на стъпки.

— Някой идва. — Той се втурна към вратата…

… и видя сенки, които бързо приближаваха по тунела.

Поне двайсет души.

— Госпожица Карнарвън каза, че е тук — извика някакъв мъж.

Никой се обърна. Мислите му препускаха.

Реши, че разполагат с не повече от трийсет секунди.

— Прекалено много са, за да се бием с тях, така че трябва да се скрием — каза той. — Насам.

След секунди в тайното хранилище влезе тежковъоръжен рицар на Златната осмица, съпровождан от неколцина скуайъри и дузина бронзови.

Хранилището беше празно.

От Йоланте, Никой и Бърти нямаше и следа.

— В хранилището сме — каза рицарят, докато обхващаше помещението с мобилния си телефон, сякаш го снимаше за някой от другия край на линията.

— Спри. Върни се наляво — каза женски глас от телефона. Беше гласът на Хлоя Карнарвън, някогашната асистентка на Йоланте. — Масата в средата. Покажи ми я.

Рицарят се подчини, пристъпи към масата и задържа телефона над древните документи на нея.

— Дай увеличен образ на онзи свитък.

Рицарят се наведе и Хлоя зачете от мястото, на което се намираше, като превеждаше на глас от латински.

— Местоположението на Орфеевата камбана… короната на Приам…

Последва пауза.

— Короната на Приам… — замислено повтори Хлоя.

Навремето се е пазила в лоената хижа на Царя на земята в Уелс. Вземи свитъка. Папата е наредил да бъде скрит тук, преди Сфинкса да го убие. Викат ме в Залцбург, така че ми донеси свитъка там колкото се може по-бързо. Трябва да го проуча по-подробно. Ще се обадя в Царския архив и ще наредя на хората ни там да потърсят нещо повече за съдбата на въпросната корона.

Рицарят грабна свитъка на Домициан и бързо излезе от хранилището, следван от хората си. И отрядът изчезна толкова бързо, колкото беше пристигнал.

След няколко минути, когато стъпките им заглъхнаха, тежкият каменен похлупак на саркофага на Хуфу леко се задвижи, бутан отвътре. Никой, Йоланте и Върти подадоха глави от безценния каменен ковчег.

— Тя знае за Уелс — каза Никой.

— Да. — Йоланте се намръщи. — Хлоя беше моя асистентка. Тя знае почти всичко, което зная и аз за тайния царски свят. Но макар да й е известно за имението на Царя на земята, може и да не знае за пожара от деветнайсети век или че короната на Приам е била унищожена в него. Май спечелихме малко време. Ако Хлоя трябва да чака свитъка в Залцбург, това ще ни даде преднина, може би от около половин ден. Отиваме в Троя и намираме копието. Когато тя открие истината за унищожаването на оригиналната корона, вече ще разполагаме с нужната ни информация от копието. Хайде! Трябва да побързаме. Май току-що спечелихме преднина в надбягването.

Мечо Пух, Стреч, Сестра Линда и д-р Трейси

Във въздуха над Австрия

26–27 декември

Пътническият самолет „Еърбъс“ А340-200 започна спускането си между покритите със сняг върхове на австрийските Алпи.

Този пътнически самолет обаче не беше обикновен.

Първо, на опашката му беше изрисуван египетският флаг, а по фюзелажа му с големи букви пишеше АРАБСКА РЕПУБЛИКА ЕГИПЕТ.

Освен това имаше четири двигателя вместо два, което беше необичайно за този модел. Допълнителните двигатели му даваха възможност да развива по-високи скорости и да прави маневри, непосилни за обикновен А340.

И накрая, отвътре самолетът беше луксозен и високотехнологичен. Имаше разкошна спалня, множество офиси и най-модерното комуникационно оборудване, което би могъл да си позволи един диктатор.

Причината — това беше личният самолет на президента на Египет.

Само че днес египетският президент не беше на борда му. Той лежеше в леглото си в Кайро, приспан заедно с целия град от звъна на камбаната на сирените.

Не, днес този самолет се използваше от Стреч, Мечо Пух, сестра Линда Фадел и д-р Трейси Смит.

Те го бяха отмъкнали предишния ден от международното летище на Кайро и след нощен престой в една американска военна база недалеч от Мюнхен, поразена от камбана на сирените, бяха отлетели за Залцбург като част от мисията, която им беше възложена от Джак преди заминаването му за Върховния лабиринт.

Мисията им беше да разберат къде отиват четирите царски фамилии на четирите легендарни царства непосредствено преди събитието Омега и какво възнамеряват да правят след него.

Именно затова бяха отлетели за американската база в Бавария.

Известна като Катербах Касерне, подобно на много други бази в Германия, тя беше оборудвана с едни от най-добрите уреди за прехващане на сателитни и други сигнали — уреди, които можеха да претърсват всяка защитена честота (военна, клетъчна и други) за радиокомуникации и по-конкретно за такива, в които се споменава Омега, Сфинкса, царствата или царските фамилии.

Тъй като над базата беше ударила камбана на сирените, Стреч влезе безпрепятствено в комуникационния център и започна търсенето си.

Отне му доста време.

Цял ден чакане и слушане, чакане и слушане… докато изведнъж ефирът се изпълни с трескави обаждания — точно онези, които се беше надявал да чуе.

Стреч извика всички в комуникационния център.

— Добре — каза той. — Градовете по целия свят заспиват, Омега почти е тук и в царския свят настъпва суматоха. Много разтревожени богаташи провеждат множество трескави разговори. Слушайте какво прехванах.

Той пусна запис на конзолата.

Гласове от мобилни телефони:

— … Задействан е протоколът Убежище в мазето. Време е да залостим люковете преди голямата церемония в лабиринта и прехода. Хардин натовари с операцията по срещата старото си приятелче, царския банкер сър Джон Марън…

— … Трите главни списъка са у Марън. Всички царски фамилии ще получат официално съобщение от него на кое от трите места за среща да се явят. Не му звънете в Женева. Адски е зает. Главната му секретарка Дженифър Фрейзър ще ви се обади…

— … Още никой не ни се е обадил…

— … Току-що ни съобщиха нашето място. Рейвън Рок. В момента летим натам…

— … Чух, че фамилиите от Царството на небето са пратени в Сиан…

— … Ами ако не получим обаждане?

— … В такъв случай здравата сте ядосали Сфинкса…

— … Камбаните на сирените удрят по целия свят. Сфинкса ги даде на рицарите на Златната осмица и кучите синове звънят с тях, без изобщо да им пука кой е още в района. Трябва да получа това обаждане…

— … Току-що получих съобщение от Дзампиери. Той и семейството му пътуват за Австрия…

— … Както и ние. Преди половин час получих кодирано съобщение от секретарката на сър Джон. Нарежда ни да се явим на европейската точка за среща, в крепостта Хохензалцбург. Самият той пътува натам в момента от Женева, за да се увери, че всичко е наред, преди да продължи към Рейвън Рок, за да ръководи прехода…

Стреч спря записа и ги погледна.

— Долавям доста безпокойство в тайния царски свят.

— Богатите и силните се страхуват най-много да не изгубят положението си — каза сестра Линда. — Светът се разпада, а те продължават да се вкопчват в парите и привилегиите си.

— Е, кой е този царски банкер? — попита Мечо Пух. — Кой е сър Джон Марън?

— Стар приятел и много могъщ съюзник на Сфинкса — отвърна Линда. — Учили са заедно в интерната; може да проследи родословието си векове назад. Докато Сфинкса беше едва ли не заточен на далечния си пост като пазител на града Атлас, Марън остана с твърди позиции в царския свят. Но винаги е бил приятел на Сфинкса и го канеше на царски сватби и други такива. Джон Марън е свръхинтелигентен. Проницателен и коварен. И абсолютен гений с числата. Ако царският свят поиска да срине борса или да докара някоя страна до банкрут, той е онзи, който го прави. Дори е бил издигнат до ранга „царски ковчежник“ или банкер по време на Големите игри, в които е участвал Джак.

— Крепостта Хохензалцбург е подходящо място за среща — добави Трейси. — Тя отдавна е собственост на европейските кралски фамилии.

— Къде се намира тя?

— В Залцбург, Австрия. Съвсем наблизо. Горе-долу на половината път оттук до Виена.

Мечо Пух кимна замислено.

— Джак ни натовари със задачата да разберем какво възнамеряват да правят царските фамилии по време на и след събитието Омега. Изглежда, че този тип играе централна роля в тези планове. Така че имам идея.

— И каква по-точно? — попита Линда.

Мечо Пух се ухили.

Залцбург, Австрия

Австрийският град Залцбург има дълга история, изпълнена както с прекрасни и изумителни, така и с ужасни и отвратителни епизоди.

Моцарт е бил роден тук.

„Звукът на музиката“ е бил заснет тук.

В продължение на хиляди години и до днес под и около Залцбург се е добивала каменна сол в дълбоки, подобни на лабиринти мини, продължаващи километри. Оттук е и името му — Град на солта.

Но Залцбург има и по-мрачна страна.

Той се намира само на няколко километра от Берхтенсгаден, планинското леговище на Хитлер. Близката солна мина Алтаузее е била използвана от нацистите като хранилище за произведения на изкуството за милиарди долари, откраднати от музеи и колекции по цяла Европа. Други мини в района били използвани като фабрики за оръжия и в тях работели концлагеристи.

Над долината на Залцбург, кацнала на върха на висок хълм, се издига крепостта Хохензалцбург.

Тя представлява гигантски средновековен замък с мощни стени и бойници, които се спускат надолу по хълма. Построена през 1077 г., тя се издига над друга скрита мрежа от пещери и тунели.

„И не само това“, помисли си сър Джон Марън, когато частният му самолет зави за кацане на летището на Залцбург и той видя крепостта през прозореца.

През последните петдесет години тунелите и залите под крепостта бяха подсилени и модернизирани, за да приютят множество царски фамилии и антуражите им.

Това беше идеалното място за изчакване на събитието Омега и подготовка за плана на Сфинкса за преобразяване на света с камбаните на сирените след това.

Като стана дума за камбани, докато самолетът кацаше на пистата, Марън забеляза хора да лежат на земята до хангарите и на пътя покрай оградата. Само шепа коли се движеха по улиците на Залцбург — колите на пристигащите владетели и техните фамилии.

Марън кимна.

Камбаната, поразила Мюнхен и после Виена, беше ударила и тук, точно с тази цел.

Нямаше нужда светът да вижда как тайните царски фамилии кацат с частните си самолети тук и се събират в крепостта.

Самолетът на Марън се насочи към един частен хангар.

Около него вече бяха спрени двайсет други самолета, обичайните „Гълфстрийм“ и „Бомбардие“, но също и по-големи — „Боинг 737“ и А340 на наистина свръхбогатите.

Джон Марън се почувства малко неудобно.

Той, Ковчежникът, царският банкер, пристигаше в Залцбург с малък проклет „Бомбардие“.

След събитието Омега в новия свят, създаден от стария му приятел Хардин Ланкастър, известен като Сфинкса, Марън щеше да играе важна роля и нямаше да бъде просто банкер. И когато това се случеше, той щеше да се погрижи да си осигури наистина голям самолет с всичките му екстри.

И все пак сегашният му пост също вървеше с някои привилегии — например като черната лимузина „Майбах“ със затъмнени стъкла, която го чакаше в края на къса червена пътека.

До нея стоеше висок слаб шофьор, който държеше задната врата отворена.

Марън събра нещата си.

Прибра лаптопа си, мобилния телефон и няколко папки в стилно черно кожено куфарче, изработено по поръчка в Подземния свят. Луксозно и елегантно, куфарчето беше също така неуязвимо за куршуми и огън — и на практика представляваше преносим сейф. Въпреки това Марън го закопча с белезници за китката си.

Защото нещата в него бяха важни.

Компютърът, телефонът и разпечатаните документи съдържаха всички финансови данни и координати за контакт за всеки член на тайния царски свят, включително на онези в различни важни правителства и въоръжени сили.

В новия световен ред, когато щяха да се назначават хора на ключови позиции и да се прекрояват граници, тази информация щеше да е жизненоважна.

Самолетът на царския банкер спря пред лимузината и Джон Марън слезе с куфарчето си и се качи на задната седалка. Вратата след него се затвори.

В лимузината вече имаше някой.

Марън се шокира, когато установи, че гледа в дулото на пистолет, държан от пълен брадат мъж с превръзка на едното око.

— Здравейте, сър Джон — каза Мечо Пух.

Марън се извъртя и видя как високият шофьор се настанява зад волана и поглежда назад към него — Стреч.

— Аз съм Заир ал Анзар ал Абас — каза Мечо Пух. — А това е Бенямин Коен. Работим за Джак Уест-младши и бихме искали да дойдете с нас.

Лимузината потегли с мръсна газ.

Влезе в един хангар наблизо, където Марън беше качен в самолета на египетския президент. И преди някой на летището да е разбрал какво става, големият А340-200 отлетя, отнасяйки със себе си отвлечения царски банкер.

Мъж на име Джак

Първа част

Зоуи

Влизам в пълна стая така спокойна, че няма накъде,

и до един, мъжете стават или падат на колене.

Мая Анджелоу,

„Изключителна жена“[1]

Емблема на батальона за специални операции на Ирландия

Джак пазеше копие на своето Писмо от Другата страна в малка кутийка, прикрепена отстрани на каската му.

Знаеше наизуст частта, посветена на Зоуи.

Зоуи, моя съпруго, моя любов, моя сродна душа. Никога не съм обичал някого другиго.

Ти си чудесна, грижлива и мила. И никога, ама наистина никога не се отказваш.

Ти беше най-добрият модел за подражание, който би могла да има Лили, и най-хубавото е, че изобщо не подозираше, че си такава. Воин, изкован в ирландските специални части, с блестящ ум, направен още по-остър в Тринити Колидж. Ти беше просто ти.

Помня как една вечер гледах от прага, докато четеше на Лили стихотворенията „Изключителна жена“ и „Аз пак се вдигам“ на Мая Анджелоу. Беше зашеметяващо. Всяко малко момиче би трябвало да има това изживяване — да чуе жена като теб да чете тези стихотворения.

И, Боже мой, ти си корава! Често си спомням онзи път, когато препускахме из целия свят в търсене на шестте камъка на Рамзес и аз попаднах в засада, а ти поведе екипа в Африка. И там, съвсем сама, успя да победиш онова племе неета. Абсолютен. Гадняр.

И след всичко това, когато си мисля за теб, виждам само усмивката ти.

Зоуи, най-голямата чест в живота ми беше да бъда твой съпруг.

Много съжалявам, че това трябваше да приключи.

Но Зоуи никога нямаше да прочете тези думи.

Тя беше изпреварила Джак по пътя към Другата страна.

Второ изпитание на достойнството

Безкрайният тунел

Пасифая [жената на цар Минос] родила Астерий,

когото наричали Минотавър.

Той имал глава на бик и човешко тяло;

и цар Минос… го затворил и го държал в Лабиринта.

Аполодор, „Библиотека“, 2 в.

— Ще повярваш ли, Ариадна? — рече Тезей. –

Минотавърът почти не оказа съпротива.

Хорхе Луис Борхес, „Домът на Астерий“[2]

26 декември, 10:00

Джак Уест седеше в полумрака, отпуснал глава в ръцете си.

Намираше се в някакъв каменен тунел, но не му пукаше.

Мислеше за Зоуи, повлечена в бездната по време на катастрофалното падане на гигантския сталактит.

Лили беше коленичила до него, а Усмивката стоеше на стража. Растор беше минал през тунела само преди няколко минути и те не бяха сигурни дали още не е някъде наоколо. Истън пристъпи по-навътре в тунела с включено фенерче на пистолета си, за да види накъде води той.

Лили прегърна Джак през раменете.

— Ох, татко.

Джак не отговори. Просто се взираше в нищото, онемял от шок.

— Татко, трябва да продължим — прошепна Лили.

Джак продължи да мълчи.

Когато най-сетне я погледна, очите му бяха пълни със сълзи.

— Трябва ли? Налага ли се?

Лили се изненада. Никога не го беше чувала да казва нещо подобно. Никога.

— Разбира се, че трябва — каза тя. — Трябва да спрем Сфинкса. Както и Растор и онези гадни монаси.

Джак не каза нищо.

— Татко, погледни ме. — Лили го хвана за брадичката и обърна главата му към себе си. — Гадно е, наистина е гадно. Ти я обичаше, знам. Аз също я обичах, но нея вече я няма. Знаеше, че това може да се случи. Именно затова тя написа своето послание, именно затова всички ги написахме.

Джак продължаваше да мълчи.

И се взираше с празен поглед в нея.

Лили обаче не се предаде.

— И какво ще правиш сега? Ще спреш ли? Защото ти казвам, че ако смяташ да направиш това, аз не мога. И няма да спра. Ако си се предал, просто ще продължа сама, защото някой трябва да го направи. Добре, мога да ти надрънкам куп глупости как Зоуи не би искала да се отказваш, но и двамата знаем, че си достатъчно умен за подобни приказки. Затова ще ти кажа следното. Видя какво стана с Джулиъс Адамсън, след като рицарите на Златната осмица убиха брат му Лаки в Лондон. Джулиъс беше съкрушен от загубата му, взе безумното решение да се изправи срещу рицарите и единственото, което постигна, беше да го убият. Така че не можеш…

— Дечко — тихо рече Джак. Благодаря. Просто ми дай малко време да осъзная всичко това.

Извади телефона си и отвори файл, който се беше надявал никога да не отваря.

Писмото от Другата страна на Зоуи.

Беше кратко, само няколко реда:

Джак,

Обичах те от мига, в който те видях. Благодаря, че и ти ме обичаше с всичките ми недостатъци. Това само по себе си направи живота ми достоен да се живее.

Ще те чакам от другата страна.

Джак преглътна и примигна с насълзени очи.

После избърса сълзите си, стана и кимна на Лили.

— Добре. Имаме работа за вършене.

Лили се усмихна нежно и го прегърна.

— Извинявай, че се наложи да съм малко груба с теб.

— Всичко е наред. Имах нужда от това. Няма да те лъжа, боли ме, но си права. Не можем да спрем сега.

Джак погледна тунела пред тях.

Правоъгълен, с мрачни каменни стени.

Истън се появи от мрака и каза:

— Тунелът продължава стотина метра напред. После се разклонява. Но само едно от разклоненията е отворено и води към… ами, към трудно място.

— Добре, Истън — рече Джак. — Води.

Джак и Лили вървяха след Истън и Усмивката по правия каменен тунел.

От Растор нямаше и следа.

След като бе унищожил сталактита във входната пещера, той явно беше побързал да настигне другите си съперници в Лабиринта.

Както беше казал Истън, след стотина метра стигнаха до разклонение.

Тунелът се раздвояваше — продължаваше както напред, така и под прав ъгъл надясно.

Но правата част беше запречена от пода до тавана от плътна метална врата, покрита с йероглифи на Тот.

Изваяните символи блестяха матово под лъча на фенера, монтиран на каската на Джак.

Лили си знаеше задачата.

Пристъпи напред, погледна знаците и започна да превежда:

Животът е властване, Смъртта е живот. Пристигаш тук предизвикан, затова Императорският път е затворен за теб.

Сега Лабиринтът изпълнява ролята си.

В него, както и навън, Животът предхожда Смъртта. Изкачи върха на Живота или седни в прегръдката на Смъртта, за Омега няма значение.

Защото за да избегнеш края на всички неща, трябва да победиш невъзможния Лабиринт.

Лили погледна металната стена, която им пречеше да продължат право напред по тунела.

— Това трябва да е Императорският път, краткият път до края на Лабиринта.

Джак също огледа преградата.

— Но е затворен, защото Сфинкса не е дошъл тук сам и непредизвикан. Той има съперници и затова трябва да мине по дългия път и да победи Лабиринта като всички останали.

Лили се намръщи.

— Някаква идея какво означава това „изкачи върха на Живота или седни в прегръдката на Смъртта“? Надявам се, че не е още някое човешко жертвоприношение.

— Не знам — загрижено отвърна Джак. — Засега.

Той се обърна надясно — единствената посока, в която можеха да продължат.

Тунелът там беше по-къс. Продължаваше десетина метра, след което свършваше в по-широко пространство. Оттам полъхваше лек ветрец.

Джак тръгна напред, спря в края на тунела и промълви:

— Е, това вече е интересно.

За втори път за деня Джак се озова застанал на корниз в края на тунел, свършващ с пропаст.

Тази шахта обаче беше много по-тясна от предишната — беше широка не повече от трийсет метра — и тунелът на Джак се намираше в горната част, до равния таван. Беше с правоъгълна форма и отвесни стени, които чезнеха надолу в мрака.

Срещу Джак имаше шест отвора на тунели. Четири бяха на стената срещу него, а другите два — на страничните стени.

И шестте отвора бяха с трапецовидна форма и с изящна украса. Пред всеки имаше малък корниз, стърчащ напред като балкон.

Имаше една зловеща подробност — от двете страни на всеки отвор стоеше по една сива статуя с човешки очертания, подобна на онези, които бяха видели в първата пещера — сребърни, покрити със сив камък.

Още по-зловещото беше, че статуите, които „пазеха“ третата врата отдясно, се бяха разчупили — приличаха на яйца, които са се спукали отвътре и сега бяха само празни отворени черупки.

По тавана минаваха шест линии скоби, които започваха непосредствено над тунела на Джак, продължаваха към всеки от шестте отвора и свършваха на три метра и половина над всеки вход.

Джак моментално се сети за предназначението на камерата.

— Трябва да се мине през тавана и да се скочи при правилния отвор.

— Само че кой да избереш? — отвърна Лили. — Откъде да разберем кой е правилният?

Джак се замисли.

Извади мумифицираната глава на Имхотеп, чиято потъмняла суха кожа беше покрита с татуировки.

— Лили, би ли ми прочела отново написаното върху черепа?

Лили се наведе към главата.

— Разбира се. Надписите са навсякъде, между всички останали символи и рисунки. Пише неща като: Върви напред или умри, защото Лабиринтът се затваря; всяка негова част остава отворена само за едно завъртане. Щом минеш блестящото стълбище, няма връщане назад. За да намериш безкрайния тунел, мини през вратата под образа на Нингизида. В тунела винаги завивай наляво. Не говори в присъствието на златните — можеш да преминеш единствено в мълчание. Не поглеждай лицата им, защото очите ти ще престанат да виждат. Пази се от течния огън. И накрая: Животът е властване, смъртта е живот. Но няма измъкване от върховния избор. Пред лицето на Омега не можеш да скриеш истинските си желания.

Джак слушаше внимателно.

— Върви напред или умри… — повтори той. — Точно това преживяхме току-що. Сфинкса е стигнал тук преди около ден и първата част се затвори. Била е отворена само за едно завъртане на Земята.

Той огледа мумифицираната татуирана глава.

— Щом минеш блестящото стълбище, няма връщане назад. Това е входният тунел. След като двамата с онзи вандал паднахме върху металното стъпало в тунела, големият камък падна зад нас и не можехме да се върнем. Трябваше да продължим напред и да скочим на моста. — Той се обърна към Лили. — Преди ни се наложи да бързаме и не си дадохме сметка колко конкретни са указанията. Това са инструкции за преодоляване на всяка част от Лабиринта.

— Трябва да приемем, че Сфинкса също разполага с тях — каза Лили. — Както и монасите на Омега и Растор…

Джак продължаваше да се взира в древния череп.

Очите му се присвиха, когато забеляза нещо.

— Чакай малко… — бавно каза той. — Това не са само инструкции, изписани между случайни символи и рисунки. Това е карта, истинска карта…

— Какво искаш да кажеш? — не разбра Лили.

Но Джак вече си мърмореше възбудено, докато се взираше още по-внимателно в татуировките.

— Тези неща в центъра са петте входни тунела, които се събират в една точка… което означава, че сме тук. Господи, това е спирала…

— Какви ги говориш? — попита Лили.

— Добре, виж. — Джак посочи центъра на татуирания череп:

— Това е карта, която започва в центъра и се разклонява навън и наоколо в спирала, въртяща се по часовниковата стрелка. Ето, ние току-що минахме през тази средна част, онази с петте линии, които се събират в една точка. Сега сме вдясно от нея, под този анкх. Но ако се вгледаш по-внимателно, ще видиш, че нямаш друг избор, освен да продължиш надолу, към това правоъгълно помещение, от което започват шест линии — четири пред нас и две отстрани.

Докато изучаваше картата, Джак забеляза, че в двата й срещуположни края, на три и на девет часа, са изобразени два прочути древни символа на дърво — Сефирот, Дървото на живота в Кабала отляво, и нордическото Дърво на смъртта отдясно.

Той си спомни, че майка му Мей беше видяла същите две свещени дървета едно до друго в най-тайното хранилище на Ватикана:

Замисли се за двата древни символа.

Те си приличаха по сходно подредените линии и кръгове и лесно можеха да се объркат. Но все пак бяха различни. Дървото на смъртта имаше тънки линии и девет кръга, докато Дървото на живота имаше дебели линии и десет кръга.

И макар да бяха подобни, те идваха от много различни места на света.

В доктрината на Кабала, произлизаща от района на Палестина, Дървото на живота водеше смъртните през различните етапи на просветление до „Небето“.

От друга страна, Дървото на смъртта произхождаше от Северна Европа, където било известно като Игдрасил — дървото, на което бил обесен Один. То представляваше мрачния отвъден свят Хел, или ад.

Джак си спомни също, че на Големите игри някой беше споменал на един дъх четирите легендарни царства, трите тайни града и „двете свещени дървета“. Те бяха важни.

— Всичко се събира в едно… — промълви той. — Тук. Сега. На това място.

Той прокара пръст по черепа в посока на часовниковата стрелка, като започна от центъра и продължи по спирала навън:

Сега, когато се вгледа още по-внимателно, забеляза тънки нащърбени линии, които свързваха някои от изображенията по края на черепа, което потвърждаваше теорията му.

— Започваш в средата и ако вървиш в кръг през различните части на Лабиринта, като минеш през Дървото на живота на девет часа, накрая стигаш до последния символ, Дървото на смъртта в дясната част на три часа, където вероятно се намира Тронът.

Двамата с Лили се спогледаха.

— Лабиринт от лабиринти — каза тя. — А затвореният тунел е бил Императорският път — кратък и пряк път към Дървото на смъртта и трона. Но както каза, той е затворен, така че сега всеки трябва да мине по дългия път.

— Точно така — каза Джак. — Значи сега сме тук, в този правоъгълник, от който започват шестте линии.

Двамата погледнаха към бездната пред тях и скобите, водещи през тавана до шестте отвора и техните корнизи.

— Тези линии върху черепа ми приличат на тунели. Дълги, сложни, безкрайни тунели — каза Джак. — Но само един от тях стига до Дървото на живота на девет часа. Така че трябва да изберем правилния тунел.

— Тогава да започнем с инструкциите — каза Лили. — Следващата гласи: За да намериш безкрайния тунел, мини през вратата под образа на Нингизида. Добре, кой или какво е Нингизида?

— Нингизида е много старо асирийско божество, традиционно изобразявано като две змии, увити около прът, подобно на кадуцей — каза Джак. — Освен това е бил известен като бог на Дървото на живота. Християнството, което често краде от други древни религии, на практика го е поставило в Райската градина като змията, която изкушила Ева да яде от ябълката от свещеното дърво. Ти беше малка тогава, но във Висящите градини на Вавилон открихме яма, носеща името на Нингизида. Беше пълна със змии.

— Богът на Дървото на живота — повтори Лили, загледана в изображенията над шестте отвора на тунелите. — Всички приличат на Дървото на живота, плюс змия. Но ако се вгледаш по-внимателно, ще видиш, че има и малки разлики. Трябват ти сериозни исторически знания, за да минеш през това място, но то е замислено и да те обърка. Да те накара да бързаш и заради това да сбъркаш.

— Права си — кимна Джак, когато видя какво има предвид тя.

— Ето, три от тях изобщо не са Дървото на живота — каза Лили. — А всъщност са Дървото на смъртта.

— Онова — рече Джак и посочи второто изображение отдясно. — Това е Дървото на живота. Дебели линии, десет кръга. И две змии, увити около него. Нингизида.

Лили го изгледа многозначително.

— Ако грешиш и ако този тунел — или по-скоро тези тунели — са наистина безкрайни, ще изминем доста голямо разстояние, преди да си дадем сметка, че сме тръгнали по неправилния път.

— Сама каза, че всичко се свежда до знанието. Тези капани и избори са поставени, за да могат само подходящите хора — достойните — да стигнат до края на Лабиринта. Изборът тук е върховното изпитание на познанието — готов ли си да заложиш своя живот и живота на спътниците си на онова, което знаеш? Аз съм готов и ще го направя.

И отново посочи втория отвор отдясно.

— Онзи е.

— Добре, стой тук, аз отивам първа — каза Лили.

— Ама чакай малко…

— Не — твърдо го прекъсна Лили. — Ти винаги отиваш пръв. Трябва понякога да ме оставяш аз да водя и сега е един от тези моменти, още повече че все още не си на себе си.

— Добре — отстъпи Джак.

Лили се пресегна, хвана се за скобите в тавана и тръгна на ръце над тъмната бездна.

Джак гледаше напрегнато как тя се прехвърля от скоба на скоба.

След минута придвижване по този начин Лили стигна до другата страна на шахтата и увисна за момент над корниза пред отвора на тунела, избран от Джак.

Преживяването беше наистина плашещо.

Висенето високо над бездната объркваше преценката й за разстояние и преди да се пусне, тя искаше да е абсолютно сигурна, че се намира наистина над корниза, а не малко преди него.

Пусна се от скобата…

… и скочи.

Джак, който гледаше от другата страна, затаи дъх.

Но Лили се приземи благополучно на балкона и се обърна да му се усмихне и да вдигне палци.

Джак издиша.

— Сега съм аз — каза той на Истън. — После ти и накрая Усмив…

Прекъсна го внезапен силен гърмеж.

Изстрел.

Последван от още няколко.

И от един от другите пет тунела долетяха паникьосани викове.

— Давай, давай, давай! Мамка му! Точно зад нас са!

— Очите ми! Не виждам! — изплака друг глас.

Лили също чу виковете и се обърна.

Гласовете идваха от тунела до нейния, онзи със счупените „статуи“ черупки.

Лили се загледа с напрегнато очакване към отвора.

Хвърли разтревожен поглед към Джак и Истън, които още бяха от другата страна на шахтата, и прошепна:

— Избрали са погрешен тунел.

Другите, които и да бяха те, бяха избрали онзи тунел и явно бяха вървели по него известно време, преди да осъзнаят, че са сбъркали. Но когато бяха тръгнали обратно, двете „статуи“ пазачи при входа се бяха измъкнали от черупките си и бяха влезли вътре да ги убият.

Един мъж изскочи от тунела, като се олюляваше и препъваше, и се просна по очи на балкона.

Беше облечен в чисто черния боен екип на рицарите на Златната осмица, но беше млад. Явно беше скуайър.

Младият наемник изпъшка от болка.

Докато се мъчеше да се изправи, посегна към стената на входа — опипваше я, сякаш е сляп — и докато го правеше, Лили изтръпна и се сви.

От ръката му висеше някаква бледа връв, само че не беше връв.

А кожата му.

Стопената му кожа.

Зашеметената Лили се взираше в скимтящия млад мъж.

Черната му каска беше странно деформирана. Сякаш беше изгубила формата си под въздействието на висока температура и се бе стопила върху скалпа му, превръщайки се в едно цяло с главата.

И тогава Лили видя лицето му.

Освен че беше покрито с мехури, в него имаше нещо наистина гротескно.

Под очите на младия скуайър имаше струйки бяла течност. Те се спускаха по бузите му, сякаш наемникът плачеше мляко.

— Какво, по…?

Лили осъзна какво всъщност е тази течност.

— Боже господи… — промълви тя. — Не поглеждай лицата им, защото очите ти ще престанат да виждат — цитира тя надписа върху черепа.

Ослепеният скуайър успя да се надигне, като оставяше по стената петна от полувтечнената си кожа.

Заскимтя, обзет от ужас:

— Мамо, мамо, помогни ми, мамо…

Закоравелият убиец викаше собствената си шибана майка.

— Мамо, моля те…. а-а-а-а!

С шокираща внезапност една златна метална ръка се пресегна от мрака на тунела и дръпна скуайъра обратно в тъмното.

Последва хрущящ звук и миг по-късно откъснатата глава на наемника се изтърколи от тунела и падна в пропастта.

Лили преглътна.

От другата страна на шахтата, на трийсетина метра разстояние, Джак също се взираше шокиран в сцената. Беше видял всичко.

И тогава и той, и Лили чуха вик от другия тунел.

— Махнете се от пътя ми!

Глас, който и двамата познаваха.

Гласът на Дион Десакс.

За наносекундите, необходими на мозъка да обработва информацията, докато гледаше стоящата сама Лили от другата страна на шахтата до тунела и хаоса около нея, Джак разбра какво се е случило.

Това изпитание наистина беше свързано единствено със знанието.

Ден по-рано Сфинкса беше влязъл в Лабиринта, следван от Езекил и неговите монаси на Омега; и двете групи бяха изучавали традициите, свързани с Върховния лабиринт, така че знаеха за неща като Императорския път, Дърветата на живота и смъртта и Нингизида.

Дион беше пристигнал след тях. Джак си спомни прехванатото радиосъобщение, с което Сфинкса викаше Дион в Лабиринта и му нареждаше да вземе със себе си скуайъри на Златната осмица.

И Дион се беше подчинил и беше изпълнил заповедта.

Но той не разполагаше с необходимите знания.

Разглезеният царски син, открай време уверен, че ще стане владетел само благодарение на произхода и богатството си, не беше внимавал в часовете по история. И не беше знаел за Нингизида.

И затова беше избрал погрешния тунел.

Явно беше вървял по него известно време — вероятно часове, — преди да стигне до задънен край.

После е обърнал назад и е вървял още толкова часове наред в обратната посока…

… за да открие, че каменните статуи при входа на тунела са оживели, а с тях — като се има предвид златната ръка, която се беше пресегнала да сграбчи ослепения скуайър — може би и още нещо.

* * *

На корниза Лили тъкмо стигаше до същото заключение… когато най-неочаквано втори скуайър залитна от отвора на съседния тунел.

Подобно на първия, бронята и кожата му бяха ужасно стопени. Но каската на този липсваше.

Лили виждаше, че косата му е изгоряла и кожата на лицето му се е стопила до кокал. Скуайърът държеше алпинистко въже в едната си ръка и се озърташе уплашено.

Беше изпаднал в тотална паника и търсеше начин да избяга.

Примижа.

Очите му не бяха така поразени, както на първия. Макар да бяха изгубили течност, той очевидно още можеше да вижда, но това несъмнено изискваше усилия.

За въжето в ръката му беше вързана абордажна кука.

Миг по-късно самият Дион Десакс също изскочи от тунела и изблъска скуайъра от пътя си.

Лили моментално видя характерната черта на младия цар — полупрозрачната пластмасова маска, която носеше над обезобразената си долна челюст и която покриваше отвратителната рана, която беше получил в края на Големите игри, когато Алби го беше прострелял в лицето.

Неговите очи също бяха частично стопени. Но тялото му беше непокътнато.

Нагорещеното вещество, попарило хората му, не беше докоснало него. Типично за Дион. Несъмнено се беше крил зад скуайърите.

Дион извади късмет, че беше излязъл на балкона, защото миг по-късно златната хищна ръка отново се стрелна от сенките на тунела, сграбчи скуайъра за гърлото и го дръпна обратно в мрака.

Докато беше завличан в тунела, скуайърът изкрещя и пусна въжето с куката.

Дион го хвана.

И без нито миг колебание се метна от балкона към съседния корниз — този на Лили, — като държеше куката в протегнатата си дясна ръка.

Тя се закачи за ръба на корниза.

Лили за момент се вцепени.

Този човек — този зъл младеж, който веднъж й беше казал, че след като се ожени за нея, ще я изнасилва всяка нощ с брат си Зайтан — сега висеше в краката й над пропастта.

Първата й мисъл беше да изрита куката, но можеше ли наистина да направи подобно нещо?

И още как.

Тя пристъпи бързо напред и вдигна крак да изрита куката.

— Не бързай толкова — каза Дион и ужасните му полустопени очи се обърнаха нагоре към нея. — Или си отиваш с мен.

Докато стискаше куката с дясната си ръка, й показа лявата — в която държеше граната.

Джак гледаше безпомощно как на трийсет метра от него Дион се качва на корниза на Лили.

Това беше буквално най-лошият му кошмар — този царски задник да разполага със съдбата на дъщеря му.

Извади пистолета си. Може би щеше да успее…

— Застреляш ли ме, гранатата избухва и тя умира с мен, капитане! — извика Дион през шахтата.

Джак изруга.

Дион се изправи на корниза.

Лили стоеше срещу него. Той беше една стъпка по-висок от нея.

Погнусата й явно се беше изписала на лицето й.

Дион се подсмихна подигравателно.

— Стига, скъпа. Толкова ужасно ли изглеждам?

С полупрозрачната маска и млечнобялата течност, който сълзеше от очите му, отговорът беше повече от категоричен.

— Напълно заслужено за отрепка като теб, Дион. Винаги си бил особено придирчив към външния си вид.

Той трепна. Агонията, в която се намираше, беше очевидна.

— Но аз се промених. Научих се да живея с болката. Първо лицето ми, сега очите. Хората ми погледнаха златния вътре и очите им се втечниха напълно, но аз само го зърнах и затова моите само ме болят адски. Успях да се върна, само за да се натъкна на двама сребърни.

Той погледна корниза, на който стояха, и отвора на тунела.

— Ти обаче явно знаеш много добре накъде отиваш. Благодаря, че ми показа пътя. — Той отново се подсмихна. — Винаги си била умна малка кучка, Лили. Мразех те заради това. Да видим дали си достатъчно умна, за да избегнеш това.

Извади пистолет, насочи го право в челото на Лили и преди тя — или Джак, който гледаше от другата страна на шахтата — да успее да направи каквото и да било, стреля.

По някакъв необясним начин Дион пропусна.

Това го изненада донемайкъде.

Намираше се само на метър и половина от Лили. Никой не може да пропусне от такова разстояние.

Лили се възползва от шока му. Движенията й бяха мълниеносни.

Тя скочи напред, сграбчи лявата ръка на Дион, която държеше гранатата — като държеше взривателя притиснат, — и с другата си ръка го фрасна право в носа.

Носът на Дион се счупи, пръсна кръв и той изпъшка и залитна крачка назад.

Докато Дион залиташе, Лили изскубна гранатата от ръката му — като продължаваше да стиска взривателя — и го фрасна отново и отново, всеки път по вече счупения нос.

— Понасяш болка, а? — яростно рече тя. — Е, ето ти тогава болка.

Всеки удар беше зареден с море от гняв, омраза, отмъщение.

Тя го фрасна още четири пъти по носа, превръщайки го в кървава каша.

Дион се олюляваше под ударите й.

После петите му докоснаха ръба на корниза и новоизлюпеният цар на Подземното царство, доскоро красив и богат принц с жени и пари, който нямаше никакви грижи на този свят — погледна Лили с обезобразената си челюст, счупен нос и полустопени очи.

— Стига, Лили, можем да…

— Искаше да ме държиш като секс робиня и да ме делиш с брат си, боклук такъв. Познай какво — избра неподходящото момиче. Да видим дали ти ще избегнеш това.

И с тези думи напъха гранатата в панталона му и го блъсна от ръба.

Дион полетя с писък от корниза.

Беше пропаднал около три метра, когато гранатата се взриви, разкъса го през средата и той полетя в бездната на две парцаливи парчета.

И изчезна в безмълвния мрак на шахтата.

Дионисий Десакс, гадният син на Хадес, вярното протеже на Сфинкса, жестокият принц, който заедно с брат си Зайтан беше изтезавал жени и беше ходил на лов за минотаври, най-сетне беше мъртъв.

Като използваха скобите на тавана, Джак, Истън и Усмивката прекосиха шахтата и стигнаха до Лили на корниза.

Щом Джак скочи до Лили, тя се хвърли в обятията му и се разплака.

— Ох, татко, той…

Всеки страх, всяка мъка, всяко болезнено чувство, което беше изпитвала към Дион, се изливаше от нея в риданията й.

— … той беше чудовище.

— Определено, дечко — отвърна Джак, като я притискаше към себе си. — Но вече го няма. Добре го подреди. Кучият му син вече няма да нарани никого.

Погледна я в очите.

— Като стана въпрос за това, млада госпожице, не ти ли се вижда странно, че стреля по теб от упор и не улучи? Чудя се къде ли се е дянало онова старо коприварче. Търсих го преди време във фермата, но не го намерих. Ти си го взела.

Лили извади дисковидното устройство от джоба на гърдите си. Това беше едно от старите изобретения на Магьосника, наречено коприварче — устройство, което отклоняваше полета на движещи се по-бавно от звука проектили като куршумите.

— Намерих го миналата година в работилницата във фермата — каза тя. — Напомни ми за Магьосника и затова го задържах. Дори не знаех дали все още работи, но определено се радвам, че действа.

Джак поклати глава.

— Мисля, че Магьосника щеше да остане много доволен, че ти е спасил живота. След цялото това време той продължава да е с нас.

— Да.

— О, и още нещо — добави Джак. — Вече никъде не тръгваш първа.

Огледаха входа на тунела.

Каменните статуи от двете му страни бяха абсолютно неподвижни. Дори в тях да имаше сребърни или нещо друго, то все още не се беше съживило.

Джак извади нова светеща пръчка и надникна в тунела.

Той беше широк около три метра и от него полъхваше лек ветрец. Като се изключи това, беше особено тъмен и зловещ.

Докато Джак се взираше, Истън доведе Усмивката при Лили, посочи я и каза:

— Бронзов. Заповядвам ти да защитаваш и нея.

Лили кимна.

— Благодаря, Истън.

Джак — взираше се в тъмнината — каза:

— Безкрайният тунел. Нещо ми казва, народе, че ни чака дълга разходка.

Четиримата влязоха в тунела.

Безкрайният тунел

Макар и не буквално безкраен, тунелът наистина се оказа много, много дълъг.

Беше с квадратно сечение, със страна около осем стъпки, така че Джак можеше да върви изправен.

Стените му бяха от огромни каменни блокове, поставени така майсторски, че Джак и спътниците му почти не можеха да забележат процепите между тях.

Тунелът имаше и още една черта, която трябва да се отбележи — не беше напълно тъмен.

На всеки петнайсетина метра в тавана имаше вградени малки светещи сфери с големината на топка за голф.

Те пулсираха със зловещ нюанс на червеното — кървавочервено, и къпеха тунела в алено сияние, което караше човек да настръхне. Светлината не беше силна, но след като очите им свикнаха, не им беше трудно да виждат без допълнителни помощни средства.

Джак беше благодарен за това, защото Лили имаше само обикновено фенерче, а Истън — монтираното на пистолета му. Самият Джак пък разполагаше единствено с малкото фенерче на каската си. Искаше да пести батериите. Така че трябваше да се възползват от всеки друг източник на светлина, който им се предлагаше.

И това беше добре дошло, защото вървяха часове наред.

През това време минаха покрай шестнайсет двойки стражи. Всеки път, когато стигаха до тях, ги заобикаляха предпазливо и мълчаливо. Стражите така и не се събудиха.

Продължаваха напред в червения сумрак.

* * *

Вървяха в колона по един.

Усмивката водеше, следван от Джак и Лили, а Истън беше последен.

Отначало разговаряха, но с изнизването на часовете разговорите им оредяха.

След известно време Лили, която вървеше след Джак, започна да забелязва, че в неговото мълчание има нещо повече.

Главата му беше наведена и той повече се тътреше, отколкото вървеше с обичайната си пружинираща походка. Беше се оттеглил някъде дълбоко в себе си.

„Зоуи“, помисли си Лили, ускори крачка и се изравни с него.

— Хей, шампионе. Как си?

Той примигна и излезе от унеса си.

— Честно казано, не много добре, дечко. В главата ми е пълна каша. Въртят ми се какви ли не мисли. Как не мога да повярвам, че я няма, как си отиде така внезапно, защо не се задържах с нея, колко много я обичам, колко много вече ми липсва, как наистина не мога да си представя, че бих могъл да продължа без нея, и защо да си правя труда да спасявам свят, който никога няма да научи, нито пък ще му пука за жертвата й…

— Добре, стига толкова, господине! — изненадващо сурово го сряза Лили.

И докато го казваше, скочи пред него, като го накара да спре насред крачка.

Джак я изгледа неразбиращо.

Истън спря на няколко крачки зад тях, без да смее да се намеси.

Лили посочи Джак с пръст.

— Така, слушай, и ме слушай добре, защото ще го кажа само веднъж и искам да го кажа само веднъж. Остави тези мисли засега. Сложи ги в кутия в дъното на ума си, някъде, където няма да ти се пречкат. После можеш да им се отдадеш изцяло, но точно сега ти и аз имаме вселена за спасяване. Зоуи участваше в тази мисия и ако точно сега се откажеш, ще обезсмислиш всичко, за което се бореше и тя.

Очите на Джак се напълниха със сълзи.

Лили ги видя. На нея също й се плачеше — идеше й да си изплаче очите, — но все още не можеше да го направи.

Трябваше да му набие становището си в главата.

— Няма да стоя тук и да твърдя, че случилото се не е гадно. Адски е гадно, но ти си Джак Уест проклетият Младши. Намери Седемте чудеса на света и Шестте свещени камъка. Ти си петият най-велик воин, който спечели Големите игри, и не си стигнал дотук само за да стигнеш дотук! Ти никога не се предаваш, дори когато висиш на нокти и всички шансове на света са против теб!

И тогава гласът й трепна и тя вече не можеше да сдържа сълзите си.

— Ще я видиш отново, татко. Ще я видиш. Но засега все още си тук. И имаме да спираме едни наистина лоши типове. Скърби по-късно, не сега. Цял живот съм те гледала и съм се чудила какво е онова, което те прави герой. И разбрах какво е. Ти се опитваш, когато всеки друг си мисли, че дори не си заслужава да го правиш, когато шансовете са наистина против теб или когато приятелите и близките ти са ти отнети. Правил си го през целия си живот. И може би най-трудният пример за това е да продължиш без Зоуи, но ти си такъв. Ти правиш това. Все още имаме работа за вършене и наистина искам да си напълно съсредоточен върху нея!

Тя млъкна.

Погледът на Джак още беше забит в земята.

После той бавно започна да кима.

Когато вдигна очи към нея, в тях имаше пламъци.

— Разбирам, дечко — тихо каза той.

Лили го прегърна.

— Добре, татко, ужасно съжалявам — каза тя, вкопчена в него.

Джак само я прегръщаше, без да отговори.

После се пуснаха и заедно продължиха напред по безкрайния коридор.

— Хубава реч, между другото — каза той.

— Само не искай да я произнасям отново. Просто избълвах всичко. Изблик на честност, предполагам.

— Следващия път ми кажи какво мислиш наистина.

— Нали семейството е за това — каза тя, хвана го за ръка и двамата продължиха напред в мрака.

През повечето време тунелът или се спускаше равномерно в кръгове, или продължаваше право напред по дълги равни участъци.

На няколко пъти водеше нагоре с широки стъпала, които заемаха цялата ширина на тунела.

В желанието си да настигнат съперниците Джак, Лили, Истън и Усмивката преминаваха в крос спускащите се и равните участъци. И вървяха, когато тунелът се изкачваше.

— Минотаврите в Подземния свят разказват история за този Лабиринт — каза Истън по време на едно от дългите изкачвания по широките стъпала. — Стара и прочута история. За принц на име Тезей и за минотавър, наричан Астерий.

Джак кимна, без да спира.

— Да. Това е много прочута легенда и извън Подземния свят.

Очите на Истън блеснаха.

— Наистина ли? Историята за злия принц Тезей и минотавъра герой, когото оставил да умре в Лабиринта? Еха!

Лили, която вървеше до Истън, повдигна вежди.

— Не съм много наясно с цялата история за Тезей и минотавъра, Истън. Тъй като и без това нямаме какво друго да правим, докато вървим, защо не ни разкажеш каква точно версия на историята знаеш?

Истън кимна ентусиазирано.

— Разбира се, госпожице Лили. Легендата е страхотна.

И започна да разказва…

Когато прочутият воин Херакъл спечелил Големите игри в Подземния свят за цар Зевс, Зевс отишъл във Върховния лабиринт.

По това време брат му Посейдон бил Цар на морето. В знак на почит към всесилния си брат Посейдон изпратил сина си, принца Тезей, да съпровожда Зевс в Лабиринта. Тезей бил лош човек, жесток принц. Той взел със себе си трима по-нисши принцове като спътници на Зевс.

Зевс имал и друг брат — Хадес, владетелят на Подземния свят. Той дарил на Зевс девет минотавъра, които да носят припасите и екипировката му в Лабиринта. Водачът на тези минотаври бил Астерий.

Астерий бил умен минотавър. Честен и трудолюбив. И много се гордеел със задачата си.

След като използвал Императорския път да стигне до трона и да предотврати Омега, Зевс понечил да си тръгне. Но принц Тезей му казал, че иска да поостане, да разгледа изумителния Лабиринт. И Зевс си тръгнал сам.

Тезей останал с тримата си приятели и най-неочаквано те започнали да избиват минотаврите носачи.

— Чакай. Започнали да ги избиват ли? — възкликна Лили. — Защо?

— За развлечение. Мнозина членове на царските фамилии мислят минотаврите за тъпи животни. Които не стават за нищо освен за тежък труд и убиване. Тезей бил такъв.

— И какво станало после? — тихо попита Джак.

— Тезей и другите принцове започнали да избиват минотаврите. Преследвали ги със смях из коридорите на Лабиринта, пробождали ги със стрелите и ги съсипали с мечовете си. Било ужасно. Минотаврите пищели и плачели, докато загивали от ръцете на младите принцове.

Но един минотавър, Астерий, успял да избяга. Не само да избяга, но и да обезоръжи и убие един от приятелите на Тезей. Ранил други двама и дори успял да срази самия Тезей в двубой.

Когато Тезей паднал ранен, Астерий излязъл от Лабиринта и видял Зевс в далечината, при лагера си от шатри. Тогава Астерий побягнал в другата посока, през планините в пустинята.

Когато излязъл от Лабиринта, Тезей излъгал Зевс — казал му, че минотаврите се разбунтували и започнали да нападат принцовете, така че се наложило да ги избие и само той успял да се спаси жив. Не казал на Зевс, че именно той убил двамата си ранени другари — че ги довършил, за да не могат да разкажат истината за случилото се.

От онзи ден насетне Тезей бил смятан за велик герой — онзи, който избил злите минотаври, които сигурно биха убили и самия Зевс. И също от онзи ден хората започнали да гледат на минотаврите като на измамни и ненадеждни същества и започнали да се отнасят с тях по-лошо, отколкото и с кучетата.

— Защото победителите пишат историята — рече Джак.

Истън кимна тъжно.

— Да.

— И след години и безброй преразказвания версията на Тезей станала историята, която знаем всички — каза Лили. — Мъртвите му приятели станали изпратени като жертва младежи, Астерий станал чудовището в Лабиринта, а Тезей — храбрият герой, който влязъл в Лабиринта, за да го убие. Ама че изрод.

— Но това не е краят — каза Истън. — След като избягал от Лабиринта, Астерий поел на дълго пътуване. След много премеждия успял да се върне в Подземния свят и разказал на минотаврите историята си. Минотаврите били много горди с него. Криели го от Хадес. Астерий живял в почит — но и скрит — в града на минотаврите в Подземния свят. Когато умрял, бил погребан с почести под светилището в най-свещения храм в града. Това е истинската история за Астерий и злодея Тезей.

Джак поклати глава и продължи по тунела, замислен върху разказа. Лили също се умисли.

И двамата знаеха от горчив опит, че историята е странно нещо. Че се преобразява във времето с всяко преразказване.

Достатъчно беше да се промени една дума, за да се променят цели истории. Като например с крал Кнут[3] — много мъдър крал, който казал, че не може да задържи прилива. А останал в историята като горд крал, който си мислел, че може да задържи прилива.

Дори скорошни исторически събития като смъртта на Кенеди и принцеса Даяна ставаха толкова забулени в неистини, слухове и инсинуации, че никой не знаеше какво точно е станало.

С митовете беше още по-лошо.

Щом не можеш да си сигурен какво всъщност се е случило с принцеса Даяна през 1997 година, как изобщо би могъл да знаеш каква е била истинската история за Тезей и минотавъра, случила се някъде около 1200 година преди новата ера?

Джак се обърна към Истън, без да забавя крачка.

— Благодаря, че ни разказа тази история, Истън. Хубаво е да се знае и версията на Астерий за нея.

Стигнаха до края на стъпалата и видяха пред себе си поредния дълъг равен участък.

Смътно светещите алени сфери в тавана продължаваха в далечината, като ставаха все по-малки и по-малки.

Джак въздъхна.

— Добре, народе. Отново крос.

Подтунелите

След няколко километра по новия равен участък на тунела стигнаха до нещо, на каквото не се бяха натъквали досега.

Спряха предпазливо.

Чупка в тунела.

Осем каменни стъпала се спускаха надолу и свършваха с равна част, дълга двайсетина метра и завършваща с други стъпала, водещи нагоре.

Джак се спусна предпазливо и спря на предпоследното стъпало.

Малкият подтунел беше частично наводнен.

Подът му беше покрит с вода, дълбока около една стъпка.

В средата на тунела имаше висок до кръста каменен пиедестал с отпечатък на длан върху горната част.

Джак знаеше какво е това.

Отпечатъкът носеше белега на дланта му, който той — а също Лили и Зоуи — бяха получили, когато изпълниха Падането.

— Какво е това? — попита Лили, когато с Истън спряха до Джак до водата.

— Лабиринтът се уверява, че могат да продължат само онези с белега — отвърна Джак.

Погледът му се стрелна нагоре към тавана.

— Чакайте малко. Виждал съм подобен капан. В онази зала на Санторини. Ето там.

И посочи.

Около една алена сфера бяха наредени дузина малки топчета сив камък, които стърчаха на сантиметър-два от иначе равната повърхност на тавана.

— Сив камък ли? — попита Лили.

— Именно — отвърна Джак. — Абсолютно същото видях на Санторини. Нещо тук задейства прииждането на водата. Затова тази по-ниска част на тунела — да я наречем подтунел — се пълни с вода. Когато стига до тавана, водата докосва топчетата и превръща целия тунел в плътен камък.

— И го запечатва напълно — каза Лили. — Затапва го.

— Точно така.

— А какво задейства притока на вода?

Джак кимна към плочите под водата.

— Предполагам, че някоя от тях. Като че ли поне една група от съперниците ни е минала през тунела. Те са задействали водата, но някой е сложил ръка върху пиедестала и я е спрял. Предполагам, че ако искаме да продължим, ще трябва да направим същото. Стойте тук, този път аз съм пръв.

И нагази предпазливо във водата, която стигаше до пищялите му.

Веднага щом кракът му стъпи върху първия потопен камък, от пет кръгли отвора в стените на подтунела бликна вода.

Нивото започна да се покачва бързо.

Джак продължи напред и стовари длан върху отпечатъка на олтара.

Водата спря.

Джак се усмихна на Лили и Истън.

— Идвайте.

Те забързаха през подтунела, следвани от Усмивката, но когато се качиха по стъпалата в другия край, се заковаха на място, тъй като в мрака пред тях стоеше потънала в сенки фигура и им препречваше пътя.

Джак мигновено извади пистолета си като стрелец от Дивия запад.

Мъжът в тунела не помръдна.

Просто стоеше в средата на прохода на нещо като подиум, окъпан в мътното сияние на алените сфери в тавана.

Беше висок и с широки рамене. Главата му почти докосваше тавана, който беше на височина около два и половина метра.

Но фигурата не помръдваше.

Джак въздъхна с облекчение.

Това не беше човек.

А статуя. На пиедестал.

Джак пристъпи към нея.

На пода от другата страна на статуята имаше някакви неща — нещо като купчинки в мрака.

Когато приближи, Джак видя какво са те.

Тела. Две тела и… още нещо.

Телата бяха облечени в бойни екипи и лежаха по очи на пода.

„Още нещото“ бяха останки на двама бронзови.

Само че крайниците им бяха стопени в безформени буци, които отново се бяха втвърдили. Единственото, което беше останало от хуманоидните им форми, бяха главите им, които стърчаха под странни ъгли от втвърдилия се метал.

Джак стигна до статуята.

Тя се издигаше с гръб към него, висока и с човешка форма.

Приличаше на бронзовите и сребърните, само че беше по-висока и направена от злато.

„Златен“, помисли си Джак и го прониза страх, когато си спомни златната ръка, сграбчила хората на Дион.

Понечи да мине покрай златния, но си спомни и нещо друго — двата реда от черепа на Имхотеп.

Не говори в присъствието на златните — можеш да преминеш единствено в мълчание.

Както и:

Не поглеждай лицата им, защото очите ти ще престанат да виждат.

Докато гледаше телата на хората и стопените бронзови, Джак си спомни и за нараняванията на Дион и неговите скуайъри — стопените очи и кожа.

Обърна се към Лили и предаде с езика на знаците:

Не говорете. Само знаци.

Кажи на Истън да мълчи.

Чакайте там. Трупове пред мен. Отивам да проуча.

Не поглеждайте лицето на статуята.

Лили му отвърна със знаци: Добре.

Това беше още един бонус от познанството с Алби. Именно заради Алби Джак, Лили и Зоуи бяха научили езика на знаците преди години. Някои хора — като Дион например — сигурно смятаха глухотата за слабост, но тук тя беше сила.

Джак вдигна очи към гърба на златната статуя.

Тя се извисяваше над него, обърната на другата страна.

Пиедесталът й беше висок трийсетина сантиметра, така че златният, който почти докосваше тавана с темето си, трябваше да е висок около два и десет. Златното му тяло блестеше слабо на кървавочерваната светлина на сферите. Ръцете му завършваха със свирепо изглеждащи хищни нокти. Определено беше като златния, който беше преследвал групата на Дион.

„Как ще се справя с това?“ — помисли си Джак.

„Просто като не гледам нагоре. И към лицето му“.

Джак впери поглед в мрака отвъд златния.

На петнайсетина метра след телата и останките на бронзовите имаше друг подтунел.

Той се обърна към Лили.

Тунел отпред. Отивам да проверя.

Лили кимна.

Джак преглътна и като гледаше в краката си, бавно и внимателно заобиколи златния.

Статуята не помръдна.

Не оживя. Не се нахвърли върху Джак и не го разкъса на парчета.

Не направи абсолютно нищо.

Само се издигаше на пиедестала си, зловещо неподвижна.

Със сведен поглед, без да посмее да хвърли и един поглед към статуята, Джак си помисли за библейската история за жената на Лот. Ангелите на Бог казали на Лот той и семейството му да не поглеждат назад, докато бягат от Содом. Жената на Лот обаче не се подчинила, озърнала се назад и заради греха си се превърнала в стълб от сол.

И изведнъж Джак разбра защо статуята е обърната в тази посока.

Целта й беше да спре всеки, който бяга назад по тунела.

Явно тунелът на Дион бе имал подобен златен.

Може би в невежеството си Дион и хората му бяха говорили в близост до него и го бяха събудили. Или бяха минали покрай него, стигнали бяха до задънен край и когато са тръгнали обратно, един от тях е погледнал лицето му.

Така или иначе, Джак трябваше да впрегне целия си самоконтрол, за да не погледне назад към златния.

Всяка фибра на любопитството му искаше да се озърне през рамо и да огледа златния, но Джак твърдо продължи да гледа надолу и напред, без да поглежда големия златен автомат.

На слабата червена светлина на сферите в тавана стигна до двете тела, лежащи на пода на тунела.

Това бяха монаси на Омега.

Издаваха ги сивите пясъчни часовници, висящи на верижки на вратовете им.

Единият пясъчен часовник се беше стопил и бе изгубил формата си, но другият беше непокътнат.

Джак го прибра в джоба си. Сивият камък, с който беше пълен часовникът, се беше оказал полезен веднъж, под Мон Сен Мишел в Ламанша. Можеше да им послужи и сега.

Двамата монаси не носеха традиционните си раса. Вместо това бяха в бойна екипировка с колани.

Нямаше значение. Никакво облекло не би могло да ги предпази от онова, което ги беше сполетяло.

Подобно на скуайърите на Дион, техните дрехи, кубинки и каски също бяха станали едно с кожата им под въздействието на някакви високи температури.

Телата им представляваха отвратителна смес от плат, кожа и кост.

Един от монасите беше държал пистолет, който също се беше разтопил и бе станал едно с пръстите му. Другата му длан беше напълно обезобразена и сега представляваше отвратителна лепкава локвичка в края на ръката му.

„Какво е станало тук?“ — помисли си Джак.

Наведе се да огледа по-добре лицето на единия от монасите.

Гледката беше отвратителна. Кожата на лицето му се беше разтекла, разкривайки челюстта и зъбите…

От гърлото на монаха се разнесе гъргорене.

Джак се дръпна.

Този невъобразимо стопен човек беше все още жив.

Монахът се изкашля отвратително и изхрачи кръв.

Джак се сви от погнуса.

Монахът замърмори с дрезгав шепот:

— Ако не стигнем до Кетер, Малкут ще ни отведе до другия свят. Ако не стигнем до Кетер, Малкут ще ни отведе до другия свят…

Джак се намръщи.

Кетер? Малкут?

Знаеше тези термини.

Те бяха от Кабала.

Кабала бе колекция древни мистични учения, за които се твърдеше, че предхождат всички големи съвременни религии по света. През хилядолетията се беше сдобила с определена мистериозност, тъй като тайните й бяха познати само на малцина „посветени“. Кабала се занимаваше предимно с вечния и божествен свят на битието, от една страна, и със смъртния, материален свят, в който живеят хората, от друга — и който е изобразен като диаграма чрез Дървото на живота, което Джак и останалите вече бяха видели.

В традицията на Кабала — и като част от Дървото на живота — Кетер беше най-горната небесна равнина или — поради липсата на по-добра дума — Небето. Малкут пък беше нейната противоположност, най-ниското ниво на Кабала и входът към още по-тъмния долен свят.

На прага на смъртта, подложен на непоносима болка, монахът бълнуваше нещо като мантра, научена от изучаването на отвъдния живот.

— Ако не стигнем до Кетер, Малкут ще ни отведе…

Докато умиращият монах продължаваше да бълнува, Джак огледа тунела, като внимаваше да не поглежда назад към златния.

Забеляза, че каменните стени от двете страни на телата са покрити с големи радиално разположени драскотини, сякаш някой беше взривил нещо и ударната вълна се беше отпечатала в камъка.

Погледът му спря върху двата втвърдили се бронзови и едва сега Джак видя белег на пода до тях.

Той имаше формата на малка черна звезда, като от взривила се ръчна граната.

Джак погледна към тавана директно над монаха.

И го видя.

Или по-скоро не го видя.

Алената сфера би трябвало да се намира точно над белега, но вместо нея в тавана имаше само празна вдлъбнатина.

Сферата се беше откъснала от нея и беше паднала на пода.

„Те не просто осигуряват светлина… — осъзна Джак. — Ако паднат от тавана на пода, се взривяват и освобождават някаква топлина…“

Отново погледна двамата обезобразени монаси на Омега и стопените останки на бронзовите. И пак си помисли за Дион и скуайърите му.

Те бяха подложени на някаква изключителна горещина — толкова невероятна горещина, че беше стопила оръжията им и бе втечнила бронзовите. Макар че изобщо не беше засегнала златния.

И тогава той си спомни друго предупреждение на Имхотеп.

Пази се от течния огън.

Погледна от следата на пода към празната вдлъбнатина горе… и към всички други червени сфери, подредени по тавана.

Господи. Те бяха стотици, а само една от тях беше причинила това!

Джак се беше озовавал неведнъж на смъртоносни места, но никое от тях не можеше да се сравнява с това.

Без да вдига глава, той даде знак на Лили:

Идвайте.

Изгасете фенерите. Не говорете.

И недейте — недейте — да поглеждате лицето на статуята.

Животът ни зависи от това.

След секунди Лили, Истън и Усмивката се озоваха до Джак и всички слязоха забързано в следващия подтунел. Златният продължи да е все така напълно неподвижен.

Оставиха умиращия монах на Омега на съдбата му. Той продължаваше да шепне дрезгаво с разтопени устни: Ако не стигнем до Кетер, Малкут ще ни отведе до другия свят…“.

Спуснаха се в подтунела, като задействаха водния капан, но Джак бързо постави длан върху пиедестала и водата спря, след което изтичаха по стъпалата в другия край.

Златният не ги последва.

Излязоха от втория подтунел и се озоваха в друг дълъг равен участък. И облекчението на Джак, че са минали успешно покрай златния, моментално се изпари.

Нещо тук не беше наред.

Трябваше му момент да осъзнае какво по-точно — тази част на тунела беше по-тъмна.

Тотално тъмна.

На тавана нямаше червени сфери, а само редица от десетина празни вдлъбнатини.

Джак се напрегна. Капан може би?

Тъй като още не искаше да включва фенера на каската си, той бръкна в раницата, извади очилата за нощно виждане и си ги сложи.

Погледна надолу и видя каменните плочи на пода, окъпани в зелената светлина на уреда.

После вдигна глава да погледне напред и видя разярена фигура с остри зъби да се носи към него.

Фигурата се блъсна в Джак, просна го на пода и изби очилата за нощно виждане.

Тъмнина. Пълен мрак.

Джак беше като ослепял.

В следващия миг нападателят го възседна, почна да го удря, мъчеше се да издере лицето му.

Джак пък се мъчеше да отбива пороя удари. Докато се защитаваше, чу писъка на Лили и звуци от борба.

— Можеш ли да се биеш, докато си сляп! — изврещя мазен глас. — Можеш ли, можеш ли!?

В мига преди очилата му да отлетят нанякъде, Джак беше успял да зърне нападателя си.

Вандал — пъргав и жилав, който също носеше очила за нощно виждане.

Съществото можеше да вижда — за разлика от Джак.

И освен него имаше най-малко още един вандал, който атакуваше Лили…

Бум.

Насред цялото движение Джак чу зад себе си някакъв глух тътен.

Златният ли беше това?

Да не би да се беше събудил?

Опа…

Още не можеше да види нищо. Намираше се в пълен мрак.

Вандалът продължаваше да го атакува — съскаше, удряше и хапеше — и Джак вдигна ръката си от титан да защити лицето си. Без да знае, че ръката е от метал, вандалът я захапа свирепо и изврещя от изненада и болка.

— Ох!

Джак се възползва от момента и замахна в мрака с титановия си юмрук с надеждата да улучи.

Успя.

Чу как носът на вандала изхрущя и дребното създание зави от болка. В пълния мрак металната ръка на Джак напипа гърлото му и го сграбчи.

С другата си ръка Джак насочи пистолета си там, където предполагаше, че е главата на вандала, и дръпна спусъка.

Бам!

Гърмежът отекна силно в тесния тунел. Ушите на Джак писнаха.

Хватката на вандала се отпусна. Джак беше пръснал главата му от упор.

Бум. Бум.

Още глухи тътени. Тежки стъпки.

Джак изблъска от себе си мъртвия нападател и се обърна. Очите му вече свикваха с тъмнината и на много слабата светлина на червената сфера над подтунела той успя да различи силуетите на Лили и Истън, които се бореха с втория вандал.

Джак се намираше прекалено далече, за да може да им се притече на помощ, но видя как Усмивката излиза от подтунела, отскубва вандала от Лили и го захвърля надолу по стъпалата.

Вандалът се затъркаля и се пльосна на пода.

На слабата червена светлина Джак го видя как скача на крака, поглежда назад…

… и замръзва.

В следващия момент изпищя от ужас и болка едновременно.

Бум. Бум.

— О! Не! Очите ми! — Вандалът вдигна ръце към очите си, рухна на колене и зави от болка.

Бум. Бум. Бум.,

И внезапно Джак видя как два златни крака стигат до поразения вандал и спират над него.

Поради ъгъла на тавана не можеше да види лицето на златния — което вероятно спаси живота му, — но видя как златните нокти на нещото посягат надолу, вдигат вандала от пода и преспокойно го разкъсват на две.

Вандалът изпищя.

Плисна кръв.

— Лили, Истън, бягайте! — прошепна Джак и ги задърпа в другата посока. Затичаха към следващия подтунел, който беше на петдесет метра пред тях.

Бум. Бум. Бум.

Златният идваше.

Джак видя как силуетът му, очертан от слабата алена светлина, се надига по стъпалата. Бързо се обърна, за да не погледне лицето му.

Стигнаха следващия подтунел…

… и спряха.

Той се различаваше от предишните, при това значително. Беше изцяло запълнен със сив камък.

Идеално равен пласт сив камък стигаше до ръба му, подобно на прясно излят бетон.

Джак моментално разбра какво се е случило. Този подтунел се беше напълнил с вода, която — след като бе стигнала до сивите топчета в тавана му — се беше втвърдила.

За щастие някой беше прокопал сивия камък.

Приблизително кръгла дупка, направена с нещо като пневматичен чук, беше пробита през сивия камък като неравна каменна тръба, която се спускаше в подтунела.

Джак предположи, че Сфинкса, който е минал пръв оттук, нарочно е оставил подтунела да се напълни с вода и да запуши пътя.

Но после бе дошла някоя от другите групи — вероятно монасите на Омега, като се имаха предвид телата, на които се бяха натъкнали, — която е била подготвена и е носела нещо, с което да си пробие път през подобния на бетон сив камък.

— Лили, давай — викна той. — Истън, ти също.

Влязоха в тясното пространство и запълзяха по корем с цялата бързина, на която бяха способни.

Джак влезе трети, следван от Усмивката.

След около минута пълзене излязоха в нов дълъг участък от основния тунел — отново осветен от червените сфери — и се втурнаха презглава напред.

След минута тътенът от стъпките на златния заглъхна и те решиха, че автоматът не е в състояние или няма желание да пълзи през дупката.

Тичаха още десетина минути, преди Джак да се осмели да спре и да им позволи да си поемат дъх.

— По дяволите — изпъшка той. — Ама че гаден лабиринт.

Продължиха напред по тунела.

Натъкнаха се на още десетина подтунели — два от които бяха запълнени със сив камък, но прокопани — и още трима златни, покрай които се промъкнаха мълчаливо, като внимаваха да не поглеждат лицата им.

Но като цяло тунелът продължаваше на дълги участъци, като постепенно се спускаше надолу.

Вървяха почти цял ден, изминавайки километри в аления сумрак.

— Надявам се да сме избрали правилния тунел — каза Лили. — Не ми се иска да сме били толкова път, че да стигнем до задънен край.

Джак кимна.

— Мисля, че това е станало с Дион. Избрал е погрешния тунел, вървял е часове наред и накрая му се е наложило да обърне назад.

В един момент Джак спря да огледа една от червените сфери в тавана.

Качи се на раменете на Усмивката и се вгледа внимателно в нея.

Малкото кълбо пулсираше с червена светлина.

Джак много внимателно го докосна с титановия си показалец.

Външната обвивка на сферата се огъна под лекия допир.

— Прилича на течност в тънка мембрана. И мембраната лесно може да се спука при удар. „Пази се от течния огън“.

— Мислиш, че това е стопило кожата и дрехите на онези, така ли? — попита Лили. — И бронзовите?

— Аха — отвърна Джак.

Продължиха да вървят напред и надолу.

Най-накрая стигнаха до момент, в който Джак знаеше, че трябва да рискуват и да спрат за почивка.

Усмивката остана на стража, докато те поспаха два-три часа.

Джак спа лошо, измъчван от кошмари.

Когато се събуди, завари Лили да седи до него и да го гали по рамото.

— Спокойно. Всичко е наред, татко.

— Благодаря, дечко.

Станаха и продължиха по безкрайния тунел. След още два часа се натъкнаха на нещо, което не бяха виждали досега.

Разклонение.

Тунелът се раздвояваше.

— Сега накъде? — попита Лили. — Наляво или надясно?

Джак я погледна озадачено.

— Не знам.

Тайният царски свят II

Троя, царският редут и червената звезда на хоризонта

Троянци, пазете се от коня!

Боя се от данайците дори когато носят дарове.

Вергилий, „Енеида“

Остров Тенедос Егейско море

Недалеч от турския бряг

27 декември, 09:00

Хидропланът се приводни край Тенедос, особено невзрачен остров недалеч от входа на Дарданелите.

По права линия Тенедос се намира на двайсетина километра от хълма Хисарлък в Турция, където се смята, че се е намирал прочутият град Троя.

Но до Тенедос не пътуват туристически автобуси или корабчета. Островът е тих и спокоен, единствените хора на него са местните жители.

В хидроплана се намираха Никой Блек, Йоланте и Бърти. Бяха пътували насам през нощта, като спряха само за кратка почивка.

По пътя се бяха свързали с Мечо Пух и Стреч и бяха научили за дръзкото им отвличане на царския банкер сър Джон Марън от летището на Залцбург в Австрия.

Йоланте се намръщи.

— Много дързък ход, господа. Определено напълно неочакван за всички от царския свят. Но внимавайте. Марън е безскрупулен. Не го изпускайте от поглед.

Мечо Пух и Стреч им съобщиха също за пръскането на царските фамилии по целия свят и как те бързат час по-скоро да стигнат до три убежища — Сиан в Китай, крепостта Хохензалцбург в Австрия и Рейвън Рок в Америка, което беше най-важното.

— Ето как богатите и могъщите се подготвят за новия световен ред — горчиво рече Никой. — Крият се в крепостите си, докато бурята отмине, и чакат със затаен дъх да поздравят новия си император.

— Уви, наистина е точно така — съгласи се Йоланте.

Сега, на светлината на деня, докато хидропланът им се поклащаше във водата, Никой, Йоланте и Бърти се загледаха към остров Тенедос.

Нямаше много за гледане.

Със средни размери и без никакви забележителности, той беше покрит предимно с лози. Сухият климат очевидно беше благоприятен за отглеждането на грозде, но не правеше острова особено живописен. Тенедос беше кафяв, сух, еднообразен.

По източния бряг на острова бяха пръснати няколко големи белостенни имения, гледащи към Турция от върховете на хълмове и отвесни скали.

Йоланте обясни, че строителството на тези обширни имения е сравнително нова мода. Богаташите купували лозе — класическа новобогаташка покупка — и после построявали над него вила за ваканции. Много от величествените къщи оставали празни единайсет месеца в годината, обитавани само от икономи и поддържащ персонал.

Населението на острова не достигаше и три хиляди души.

Никой сви колебливо устни.

— Значи казваш, че това е мястото на изгубения град Троя? Не ми прилича на център на голяма империя и прочута война.

— Това е — каза Йоланте. — Но както казах в Италия, Троянската война не се е водила при град. А при хранилище. Хранилището на царския банкер.

— Ами всичките дрънканици за Шлиман и откриването на Троя? — попита Никой.

— Красиви приказки — отвърна Йоланте. — Повтаряни многократно от Хайнрих Шлиман, за да направи от тях много пари. Историята му грабнала вниманието на широката публика заради убедителния си наратив. Шлиман използвал описанията на местности от „Илиада“ и „Одисея“ на Омир и от „Енейда“ на Вергилий, за да открие местоположението на Троя. Но всичко това е пълна измислица. Вярно, намерил е нещо. Някакви стари заровени стени в Турция.

Никой наклони глава настрани.

— А какво казват твоите царски исторически книги?

Йоланте се ухили.

— Че Шлиман изобщо не е открил Троя.

— И се обзалагам, че вие от царския свят не сте имали абсолютно нищо против да оставите него и световните медии да си мислят, че е успял — каза Никой.

— Определено.

— И каква тогава е истината?

Йоланте посочи остров Тенедос и едно особено голямо имение, започващо от ниски крайбрежни скали и продължаващо нагоре към висок обрасъл с трева хълм.

Над огромното лозе и просторната поляна се издигаше голяма сграда от бял мрамор. На фона на иначе сухия и кафяв остров поляната беше поразителна с изумрудения си цвят.

Никой си помисли, че цялото имение е много лъскаво и ново, повече американско по стил, отколкото турско или гръцко.

Впечатлението се подсилваше от онова, което се намираше в долния край на спускащата се към морето поляна — огромен бял навес за яхти, долепен за отвесната скала.

— Истината е, че това имение се намира върху древното хранилище на Троя — каза Йоланте. — На практика непристъпно подземие, управлявано от Приам, тогавашния ковчежник на Четирите легендарни царства. Царският банкер. В двата си велики епоса „Илиада“ и „Одисея“ Омир казва, че царят на Троя бил почтен мъж на име Приам. Той наистина бил почтен, защото охранявал най-важното хранилище на света, съдържащо несметни богатства на четиримата царе. Троянската война била всъщност колосална гръцка мисия за ограбване на хранилището на Троя — и накрая завършила с военна хитрост, включваща гигантски кон. Само че не по начина, по който вероятно си мислите. Дори в наши дни част от задълженията на ковчежника е да бди над съкровищата на Четирите царства, много от които са наистина безценни. Естествено, тези съкровища днес се пазят в по-модерни трезори. Те вече не са подземни съкровищници с дебели стени, построени под храмове или замъци. А чудовища от титан, разположени в модерни сгради с най-последни модели лазерни скенери и биометрична защита.

Йоланте замълча за момент.

— Но както технологията, свързана с тези трезори, се е променила през вековете, същото важи и за местоположенията им. С изместването на центровете на глобалните сили са се изместили и трезорите. Преди две хиляди години основното хранилище се е намирало на най-безопасното място по онова време, в центъра на Рим. През Тъмните векове е било скрито в крипта под един манастир в планините на Франция. В наши дни, с изместването на центъра на глобалните сили на запад, има две основни хранилища — едно в Швейцария и друго в Съединените щати.

Йоланте вдигна пръст.

— Но Четирите царства почитат историята и това е тяхна слабост, от която сега можем да се възползваме. През хилядолетията от уважение към великото минало царствата запазили непокътнати някои от по-старите хранилища, които вече не се използват. Всъщност да имаш старо хранилище в имота си се възприема като белег за престиж в царския свят. Един такъв трезор — основният на своето време, през бурната епоха около 1200 година преди новата ера — е запазен и до днес и съдържа копие на короната, която търсим. И това е хранилището на Троя.

Тя посочи огромното имение на брега на острова.

— И хранилището на Троя се намира под онази сграда.

— Откъде знаеш? — попита Никой.

— Защото съм го виждала. Влизала съм вътре.

— Била си вътре? По време на проучвателна експедиция или нещо подобно ли?

— Не. — Йоланте се усмихна. — Бях поканена на сватба. На много голяма светска сватба.

— В продължение на хиляда години целият остров е бил собственост на фамилията Дзампиери, една от най-богатите фамилии в историята и сред най-влиятелните в царския свят — продължи Йоланте. — Дзампиери натрупали състоянието си по време на възхода на Венеция като морска империя и през това време се сдобили с много острови в Източното Средиземноморие. И когато единствената дъщеря на патриарха на фамилията Джовани Дзампиери реши да се омъжи, сватбата й се състоя тук, на Тенедос. Беше поразително разкошно събитие, като в същото време оставаше семпло по стил, по типичния царски начин. Церемонията се състоя на поляната с изглед към морето, която можете да видите. Но приемът беше вътре в хранилището под имота, в хранилището на Троя. Виждала съм много забележителни неща в царския свят, но това хранилище е нещо различно. В него нямаше сравнително нови съкровища. Както казах, те отдавна са преместени в по-модерни трезори. По стените и в нишите му обаче бяха останали малко статуи и предмети от троянския период, които просто са били прекалено големи, за да се изнесат от хранилището и които направо спират дъха.

— Като копието на короната на Приам ли? — попита Никой.

— Да, тя е особено поразителна — отвърна Йоланте. — Нямаме време за губене. Хлоя сигурно вече е осъзнала грешката си и пътува насам. Трябва да влезем и да излезем преди да е дошла с хората си.

Имението на Дзампиери на Тенедос беше пусто, ако не се броеше малобройният персонал.

Според неколцината стари рибари на градския пристан, където Никой спря хидроплана, Дзампиери заминали от имението си предишната вечер, при това доста неочаквано.

Това само по себе си не било особено необичайно. Те оставили инструкции на прислугата и градинарите да поддържат имението в добро състояние и да очакват завръщането им след няколко месеца.

— След като светът се промени завинаги — каза Никой, докато той, Йоланте и Бърти излизаха от градчето с кола под наем и се насочваха към имението Дзампиери.

Йоланте кимна.

— Заминали са за тяхното определено място за среща.

Бързо се ориентираха в обстановката.

Двама дебели охранители пазеха на главния вход на имението.

Неколцина други обикаляха апатично оградата. Бяха мързеливи местни, свикнали с лесната работа на това тихо място. Един дори беше заспал на поста си.

Никой и Йоланте бързо се погрижиха за пазачите, които бездействаха при убежището за лодки под скалата, и след като Бърти се присъедини към тях, влязоха забързано.

На дока в навеса беше завързана мегаяхта — огромен блестящ съд, висок четири етажа и дълъг шейсет метра. И се побираше изцяло в съоръжението с размери на промишлен склад.

Йоланте изтича покрай яхтата.

— Насам.

Поведе ги към стара ръждива желязна врата в грубата каменна стена в отсрещния край, очевидно част от отвесната скала, до която беше долепен навесът.

Проби ключалката с бургия и отвори вратата. Ръждивите й панти изскърцаха силно.

Влязоха забързано и продължиха по дълъг канал с каменни стени, от двете страни на който бяха изсечени пътеки. Каналът беше широк колкото железопътен тунел и очевидно беше дело на човешка ръка.

След като пробягаха стотина метра, водени от лъчите на фенерите си, тримата се озоваха в по-широко помещение.

Никой замръзна.

Намираха се на каменен пристан — огромен подземен док за древни кораби, чийто таван се губеше нагоре в мрака.

Но въпреки това той успя да различи в тъмнината някои особености.

Покрай стените от двете страни се издигаха внушителни статуи, високи по петнайсет метра и тънещи в сенки.

А точно пред него, в средата на помещението, подобно на някакъв централен музеен експонат, имаше древногръцка триера върху стоманена рама.

Беше с висока мачта и отвори за греблата.

— Това е таранен кораб — промълви изуменият Никой. — Древногръцки таранен кораб.

Йоланте и Бърти се спогледаха многозначително.

— Професор Блек — каза Бърти. — Това е най-прочутият таранен кораб в историята. Погледнете носа му.

Никой погледна…

… и ахна.

Носът на кораба беше изработен от блестящ бронз и бе оформен от някакъв изкусен древен майстор като огромна конска глава.

Бронзовата глава беше огромна, висока може би шест метра — вдигната нагоре, със страховито озъбена уста. Челюстите бяха отворени толкова широко, че между тях спокойно можеше да се побере висок воин.

И тогава Никой схвана.

Подземното помещение.

Гръцкият таранен кораб.

С огромна конска глава на носа.

— Няма начин… — промълви той.

— Има — каза Бърти.

— Да — потвърди Йоланте. — Това място, непристъпното хранилище на Троя, е било в центъра на Троянската война. И това е корабът, който най-сетне проникнал в него и избълвал от устата на коня гръцките разбойници, скрити в него.

— Троянският кон… — каза Никой.

Йоланте кимна.

— Определено е страхотен във всяко отношение, но не сме тук за него. А за него.

И посочи една от извисяващите се статуи, изсечени в дясната стена — чудесно запазено петнайсетметрово изображение на мъж с красиви черти, облечен в пищна роба. Статуята беше изумителна с детайлите си. Пръстените на ръцете на мъжа бяха предадени съвършено от камък, както и пронизващите му очи, правият нос и къдравата коса.

А на главата му, също изсечена от камък, имаше корона.

— Тази статуя — каза Йоланте — е на Приам, царя на Троя. И това на главата му е копие на древната му корона.

Никой се осмели да се усмихне.

— Страхотно — каза той. — И общо взето, не се оказа толкова трудно…

И точно тогава от мрака се разнесе смразяващ глас.

Гласът на Хлоя.

— Здравей, Йоланте. Доста време ти трябваше да стигнеш дотук.

Гласът беше изкривен и идваше от някакъв невидим говорител или мобилен телефон.

— Знаеш ли, веднъж четох за ужасен пожар в ловната хижа на Царя на земята в Уелс, станал някъде през деветнайсети век. Пожар, който унищожил много съкровища. Но не бях сигурна дали короната на Приам е била сред тях, така че трябваше да проверя. Не ми отне много време. Знаех точно къде да пратя хората си в Царския архив. Прекарах много време там в четене и проучване, докато ти скитосваше по света, за да не пропуснеш някое пищно царско парти. За твое съжаление, хората ми вече посетиха това хранилище и намериха информацията, която ни трябваше. Между другото, отговорът е Лондон. Време е мисията ти да приключи, богаташка глезло. Време е да умреш. Та-та.

Прозвуча пронизителен звън.

И точно след шейсет секунди колосална експлозия разкъса обширното пространство, като го запълни изцяло с ударна вълна от огън и дим, която унищожи всичко в историческото хранилище — огромните статуи, каменния пристан и дори легендарния кораб с конска глава на носа.

Взривът беше толкова страховит, че никой не би могъл да оцелее.

И стана толкова бързо, че Никой, Йоланте и Бърти нямаха време да избягат през входния канал.

Когато димът и прахта най-сетне се разнесоха, изпуснатият фенер на Бърти освети разрушените останки от древното хранилище на Троя.

Статуите — включително тази на Приам — бяха паднали от нишите си и лежаха натрошени на парчета. Легендарният гръцки кораб, залегнал в основата на една от най-старите истории на човечеството, беше станал на трески, а бронзовата му глава се търкаляше на земята.

И никой в хранилището не беше останал жив — нито Йоланте, нито Бърти, нито Никой.

Магистрала А7 между Лион и Марсилия,

Франция

28 декември

— Пищящи и умоляващи — хладно каза мъжът, облечен в костюм за двайсет хиляди долара.

Той представляваше странна картинка — седнал в малка клетка в дъното на полицейски бус, със закопчани със свински опашки ръце и в същото време облечен в идеално скроен костюм на Бриони. Стреч забеляза, че за ноктите му са се грижили маникюристи.

Мъжът беше сър Джон Марън, царският банкер на Четирите легендарни царства.

И в момента седеше във вана, който пътуваше с пълна скорост по зловещо пустата магистрала А7 към Марсилия, пленник на хората на Джак, които го бяха отвлекли от летището на Залцбург в Австрия.

В полицейския ван бяха също Стреч, Мечо Пух, сестра Линда и д-р Трейси Смит, която караше.

— Така ще умрете — каза Марън. — Молещи за милост и пищящи от болка.

Марън беше на около шейсет, с остър нос и високо чело. Косата му беше зализана назад, от което челото му изглеждаше още по-високо. Беше в добра форма и изглеждаше здрав по начина, по който изглеждат богатите хора с лични инструктори по йога, с гладка розова кожа, отговаряща на грижливо поддържаните му нокти.

— Много очарователно — отвърна Мечо Пух.

Марън изсумтя.

— Виждал съм и по-силни мъже от вас да плачат като малки деца на плочата за изтезания и да се молят да умрат. Това няма да свърши добре за никой от вас.

След като бяха научили, че в очакване на успеха на Сфинкса във Върховния лабиринт членовете на тайния царски свят бързат към местата за среща в Европа, Китай и Америка, Стреч и Мечо Пух бяха решили да продължат към най-важното от тези места, онова в Съединените щати — Рейвън Рок, недалеч от Вашингтон.

Но ако искаха да успеят и да попречат на плана на Сфинкса, трябваше да го направят с друго превозно средство.

Самолетът на египетския президент беше прекалено видим и лесен за проследяване. Тъй като си даваха сметка, че е само въпрос на време хората на Марън да тръгнат по петите им, те бяха зарязали самолета в един хангар на летището на Лион (което, също като града, беше смълчано благодарение на ударилата камбана на сирените).

След това бяха откраднали изоставен полицейски ван и бяха продължили към Марсилия, където възнамеряваха да намерят друг самолет, който не бие толкова на очи, за да стигнат с него Източното крайбрежие на Съединените щати. Маршрутът беше странен, но нямаха друг избор — трябваше да останат незабелязани известно време.

Освен това трябваше да научат повече за плана на Сфинкса, което беше и причината да отвлекат царския банкер по такъв дързък начин.

Стреч се обърна към Марън.

— В някои от прехванатите телефонни разговори царските ти приятелчета споменаха някакъв „преход“. Какво означава това?

Марън се усмихна подигравателно.

— Какво според теб? Преходът към нов световен ред. Напълно нова система на управление, без правителства, диктатори и жалки дребни крале. Система начело с един човек, Сфинкса, управляваща класа от царски фамилии, които ще управляват като негови губернатори, и цялото останало световно население, държано в пълно подчинение.

— Затова са му трябвали камбаните на сирените — каза Мечо Пух. — За да приспи цели населения и да събуди само онези, които той реши.

Марън сви рамене.

— Камбаните са върховният инструмент за налагане на подчинение. Проблеми в Близкия изток? Приспи всички там и не ги събуждай. Трябва ти нова робска класа работници? Приспи ги всичките, транспортирай ги в някоя друга страна — не знам, например на Филипините — и ги събуди оковани в завода.

Сестра Линда поклати глава.

— Вие сте чудовища.

— Ние сме владетели — отвърна й Марън. — Светът се е превърнал в клоака. Прекалено много хора, заемащи прекалено много пространство. Време е положението да се оправи, да се рестартира. Започваме с премахването на слабите — приспиваме два милиарда души и ги оставяме да пукнат. Всички останали ще служат на нас, на управляващия елит.

— „Ще се събудите като роби“ — цитира Трейси Смит от шофьорското място. — Наистина го вярвате.

— Нашият свят ще бъде по-добър — каза Марън. — Човешките същества са овце, които лесно се водят. Те най-много от всичко обичат да си знаят мястото. И ще го знаят много добре, когато се събудят след събитието Омега.

— А защо ти се канеше да отпътуваш за Вашингтон? — попита Мечо Пух. — Защо не остана в Европа, в Залцбург?

— Когато осъществим прехода, ще го направим от Белия дом — каза Марън. — Той е най-близкото подобие на център на световната власт. Когато излезе от Лабиринта, Сфинкса ще обяви новия световен ред от Белия дом, заобиколен от камбаните и новите си губернатори.

Пух и Стреч се спогледаха, докато смилаха мащабите на плана на Сфинкса — завладяване и пренареждане на целия свят.

Стреч кимна към куфарчето на Марън.

— Главният списък на всички царски семейства и военните, верни на царския свят. Това ли държиш вътре?

— Да.

— Бихме искали да го видим. Когато ви победим, ще ни трябват имената на всички, участвали в грандиозния ви план за превземане на света.

— Начукайте си го — подсмихна се Марън.

— Имаме хора, които могат да разбият кода, пазещ куфарчето. По един или друг начин ще получим списъците.

— Изобщо не ме слушате — каза сър Джон Марън. — Не можете да победите. Вижте се само. Шайка нещастници, събрани от кол и въже, водена от глупак идеалист, който сигурно вече е мъртъв в онзи лабиринт. Борите се срещу организация, която се готви от векове за този момент. Нещата са задействани и вече нищо не може да ги спре. Камбаните звънят, цели населения заспиват, небесата се променят, самата вселена е на път да се преподреди. Не. Няма да получите нищо от мен. Както казах, единственото, което ще се случи, е, че ще умрете, молещи за живота си и пищящи от болка.

След което млъкна и не каза нито дума повече.

Брегът на Червено море

Египет

26–28 декември

На двамата брадати пилоти Скай Монстър и Руфъс им се наложи да пътуват ден и половина с мотора с кош, за да прекосят планините на Синай и да стигнат до Червено море.

Спряха два пъти, за да дремнат под обсипаното със звезди небе.

Това беше съвсем ново преживяване за двамата мъже, прекарващи по-голямата част от времето си във въздуха.

Първо, те не бяха свикнали да участват в спасителни мисии без външно по-героичните си партньори Джак Уест и Алойзиъс Найт.

Второ, не бяха свикнали да го правят на земята. И двамата се чувстваха като риби на сухо или като моряци, опитващи се да вървят по твърда земя след много месеци в морето.

През втората нощ на пътуването изкачиха с мотора един каменист хълм и видяха Червено море.

Скай Монстър наби спирачките.

— Дяволите да го вземат… — промълви Руфъс.

Червено море се простираше до звездния хоризонт, блещукащо и огромно, отразяващо светлината на пълната луна.

Но ругатнята на Руфъс беше предизвикана от онова, което се намираше в него.

На ярката светлина на луната видяха девет военни кораба, хвърлили котва недалеч от брега.

В средата на тази малка флотилия се извисяваше самолетоносач. Беше направо гигантски, построен по съвсем други мащаби в сравнение с останалите. Разрушителите, фрегатите и поддържащите кораби около него приличаха на дребни паразити.

— Самолетоносач? — изненада се Скай Монстър. — Кой би могъл да има самолетоносач тук…?

— Руски е — каза Руфъс. — Познава се по начина, по който пистата се извива при носа. Това е „Адмирал Кузнецов“. Жесток е. И виж какво има зад него.

Скай Монстър погледна и видя.

Огромна многоетажна нефтена платформа.

Кацнала върху шест колосални колони, монтирани върху два плаващи корпуса, платформата се издигаше почти на едно ниво с контролната кула на самолетоносача.

Имаше четири нива, заети с тръби и офиси, както и площадка за хеликоптери, стърчаща от предния й край. В най-високата точка на платформата имаше щръкнали към небето антени. Някои от мостовете и тръбите бяха боядисани в яркочервено.

Огромната платформа се намираше на около километър и половина от брега. Беше подвижно съоръжение, което се носеше на повърхността, привързано с кабел за бетонна котва на дъното.

Руфъс кимна към платформата.

— Това е „Червена звезда на хоризонта — 4“. И изглежда, си има доста сериозна военноморска защита.

Трудно можеше да се види в тъмното, но като че ли във водата между платформата и самолетоносача имаше нещо — нещо голямо, което не отразяваше лунната светлина.

Хеликоптери сновяха като насекоми между руските кораби и платформата… и едно импровизирано летище на пустинния бряг. Купчина бели сглобяеми постройки, издигнати от двете страни на заравнена с валяци писта, осветена от мощни прожектори.

Скай Монстър гледаше напрегнато всичко — летището, платформата, самолетоносача.

Пред себе си виждаше страхотна демонстрация на военна мощ.

— Каквото и да представлява повърхностната точка на Лабиринта, тези типове са знаели за нея от доста време — каза той. — Обзалагам се, че платформата е собственост на някакви задници от тайния царски свят. Може би е тук от години, срещу някакъв шантав депозит, за да не може никой да го намери.

— Виж! Ето там! — каза Руфъс и посочи прашното летище на брега.

Скай Монстър погледна и ги видя — Алби и Алойзиъс, спящи в две клетки, охранявани от скуайъри на Златната осмица и неколцина бронзови.

— Трябва да ги измъкнем, но как? — каза Руфъс.

Скай Монстър прехапа замислено устна.

— Още не знам, но все трябва да измислим нещо.

Мъж на име Джак

Втора част

Сбиването в училищния двор

Ако умееш своя дух непоклатим да пазиш здраво,

когато всеки губи дух и теб в това вини;

Ако сам вярваш в себе си, когато в тебе се съмняват,

но вслушваш се и във съмнението отстрани;

ако умееш да се срещнеш и с успеха, и с бедата,

и бъдеш с двамата измамници еднакво смел;

Земята твоя е — ти всичко ценно в нея ще владееш и

нещо повече — Човек ще бъдеш, сине мой!

Ръдиард Киплинг, „Ако… “[4]

Това е сън, който Джак сънува често, спомен от детството му.

На тринайсет е.

В кабинета на директора.

Носът му е разбит. Едното му око е насинено и устната му е сцепена. Левият ръкав на ризата му е отпран. Целият е покрит с прах.

Току-що са го напердашили здравата.

Директорът клати глава.

— Джак, какви си ги мислил, че да влизаш в такова сбиване?

— Не знам, сър.

— Я стига. Ти си умно хлапе. Знаеш. Онези момчета са три години по-големи от теб. Десетокласници. На практика мъже. Имаш късмет, че учителите са се появили навреме.

Джак мълчи, забил поглед в пода.

— Обадих се на родителите ти. В момента пътуват насам. Ще те приберат у дома. Или може би в болницата.

„Родителите ми“, мисли си Джак. Вече знае каква ще е реакцията на баща му.

Родителите му го взимат от училище.

По пътя към дома той седи на задната седалка и мълчи.

Майка му се обръща.

— Хайде, Пале, говори. Какво стана?

— По-големите момчета целяха да пребият мой приятел.

— Кой приятел? — пита майка му.

— Сумил. Сумил Гупта.

— Дребния кльощав зубрач от Индия ли? — изсумтява баща му. — Онзи с гигантските очила?

— Да. Сумил.

— Шибан дребен хахо. Не можеш ли да имаш нормални приятели като сестра ти…

— И ти защити ли го? — прекъсва го майка му.

— Сумил е наистина умен — казва Джак. — Ама наистина. Много по-умен от мен. Но е дребен и изобщо не е силен. Знам ги онези десетокласници. Жестоки и гадни. Щяха да го пребият. Направо щяха да го вкарат в болница.

— И ти реши да се застъпиш за него и да се сбиеш с цял куп шестнайсетгодишни хулигани ли? — изумява се баща му. — И да изядеш пердаха вместо него?

— Да.

Джак отговаря безизразно, без никакви чувства.

— Я повтори, синко — казва баща му.

— Казах — да. Точно това направих. Изядох пердаха вместо него. Знаех, че не мога да победя. Но знаех също, че мога да издържа ударите им, а Сумил нямаше да може. Просто трябваше да се бия достатъчно дълго, докато той успее да се измъкне или докато не дойде някой учител.

— Да си го начукам — казва баща му. — Направо не мога да повярвам, че си ми син. — И отново се съсредоточава върху шофирането, клатейки глава.

Но майка му отново се обръща и му се усмихва, а в очите й блести възхищение.

— Много се гордея с теб, Пале. Искаш ли да си купим сладолед?

Една година след тази случка Сумил Гупта взе две години за една и напусна училището на Джак, за да продължи в специализирано училище.

След това щеше да изучава висша математика и компютърни науки в Станфордския университет и накрая да основе софтуерна компания. Стана мултимилиардер.

Джак продължаваше да поддържа връзка с него и Сумил, заетият милиардер в офиса си на Санд Хил Роуд, винаги отговаряше на обажданията му.

Винаги.

Всеки път, когато се виждаха, Сумил благодареше на Джак, че го е защитил онзи ден в двора на училището.

Джак само се усмихваше и казваше:

— Сумил, още тогава знаех, че имаш да дадеш нещо на света. Онова, което аз можех да направя, беше да понеса няколко юмрука. И мисля, че с понасянето им съм помогнал по някакъв начин на света.

Трето изпитание на достойнството

Градът Лабиринт

Тогава Мойсей простря ръката си над морето,

и през цялата нощ Господ тласкаше морето със силен източен вятър,

та направи морето суша; и водите се разцепиха.

И тръгнаха Израилевите синове посред морето по сухо:

водите бяха тям като стена отдясно и отляво.

Изход, 14:21-22

Безкрайният тунел

26 декември, 06:06

Два дни до събитието Омега

Джак и Лили стояха на разклонението в безкрайния тунел, с Истън и Усмивката зад тях.

Джак се намръщи.

— Два избора.

— Да, но последствията от погрешния са тежки — каза Лили. — Може да се забавим часове или дори дни, а ние нямаме толкова време.

Джак огледа пода на двата прохода в търсене на някаква следа накъде са тръгнали съперниците им — Сфинкса, Езекил и Растор.

Но не видя нищо. Нямаше никакви следи.

— Чакай. — Той вдигна глава. — Черепът на Имхотеп ни насочи към този тунел, когато споменаваше за Нингизида. Не се ли казваше и нещо за…

Той бързо извади мумифицираната глава на древноегипетския гений.

— Можеш ли да прочетеш отново надписите, свързани с безкрайния тунел?

— Разбира се. — Лили огледа черепа. — Добре. Първият гласи: За да намериш безкрайния тунел, мини през вратата под образа на Нингизида. После пише: В тунела винаги завивай наляво.

Джак се обърна отново към разклонението.

— Завивай наляво. Лошата посока. Може и да свърши работа. Някои лабиринти работят по този начин…

— Извинете, но какво иска да каже капитан Джак? — обади се Истън.

Джак кимна към разклонението.

— Завиваме наляво. Лошата страна е винаги лявата.

— О, ама разбира се! — сети се Лили.

Джак я погледна.

— Може и да имаш вроден талант за езици, но и твоят старец поназнайва това-онова.

Лили се обърна към Истън и обясни:

— В различните езици по целия свят, от немския и виетнамския до китайския и полския, думата за дясно или десен означава също правилно, по-добро или законно, докато думата за ляво означава лошо, грешно или незаконно. Английската дума sinister, която свързваме с лошото, произлиза от много по-старата дума sinistra, която означава ляв.

— Указанията на Имхотеп не са главоблъсканица — каза Джак. — А проста инструкция. Просто завиваме наляво. Всъщност, за да минем успешно през тунелите, трябва да завиваме наляво на всяко разклонение.

И така те завиха наляво и продължиха напред в мрака.

Продължиха да вървят още шест часа.

Тунелът продължаваше постепенно да се спуска надолу.

Стигнаха още три разклонения и на всяко завиваха наляво.

— Откъде можем да сме сигурни, че завиването наляво е правилният избор? — попита Лили в един момент.

— Не можем — отвърна Джак. — Ще разберем, когато стигнем до някакъв нов лабиринт или се натъкнем на задънен край.

Часовете се изнизваха. Минаха през още три подтунела и се промъкнаха покрай двама подобни на статуи златни, докато — след почти двайсет и три часа непрекъснато вървене — Джак зави на поредния ъгъл и изведнъж тунелът пред него се спусна рязко надолу под стръмен ъгъл, право напред.

— Това е нещо ново — каза Лили.

— Явно сме близо до следващия лабиринт — отвърна Джак.

Ускориха крачка и забързаха по свръхдългия стръмен наклон.

В края му минаха през арка и изведнъж стените на тунела от двете им страни се промениха.

Вече не бяха от грубо изсечен камък.

Бяха гладки и направени от подобния на бетон сив камък.

Джак докосна едната стена.

— Някой е построил това. Влязохме в някаква структура.

Няколко метра по-нататък тунелът свърши с гола сива стена — задънен край — и сърцето на Джак се сви при мисълта, че е направил ужасна грешка, че са вървели почти денонощие само за да…

— Вижте! — Истън посочи тавана над края на тунела.

В него се виждаше отворът на тясна шахта, продължаваща нагоре в мрака. От двете й страни имаше опори за ръцете и краката.

Джак въздъхна с облекчение.

— Мисля, че стигнахме края на безкрайния тунел.

Продължиха право нагоре по шахтата.

Катереха се плътно един зад друг — първо Джак, следван от Лили, Истън и Усмивката.

Джак погледна нагоре и видя, че шахтата постепенно се стеснява, сякаш се катереха по вътрешната страна на гигантски телескоп. Освен това успяваше да различи смътно сияние в горния й край, нещо като отразена дневна светлина.

След десетина минути катерене стигнаха до хоризонтален проход, който за огромна изненада на Джак водеше до правоъгълен каменен портал, в края на който наистина имаше слънчева светлина.

Джак замръзна.

Нещо лежеше зад портала.

Три неща всъщност. Три човешки фигури, под слънцето, между два обелиска.

Сякаш лежаха на нещо като каменен покрив. А отвъд покрива Джак видя просторно осветено от слънцето пространство с много други каменни покриви.

Джак пристъпи предпазливо към портала с насочен напред пистолет, следван от Лили, Истън и Усмивката.

Когато приближи фигурите, Джак видя, че са мъртви — един монах на Омега, един от сръбските войници на Растор със сива униформа и малко по-нататък едно по-дребно тяло с червено лице — вандал.

Заинтригуван, Истън мина покрай Джак и излезе, за да огледа мъртвия монах на Омега…

— Истън, не, чакай! — Джак се хвърли след него.

Твърде късно.

Фссс-туп!

Куршум, изстрелян отнякъде отвъд портала, изсвистя през въздуха и се заби в дясното рамо на Истън, от което той се завъртя като пумпал и залитна назад.

Джак го подхвана, дръпна го в тунела и прошепна:

— Добре ли си?

Истън се мръщеше от болка, но кимна. Джак притисна раната, а Лили клекна до тях и извади превръзка от раницата си.

Сякаш в отговор на първия, отвън последва какофония от още изстрели.

Бам! Бам!

Бум! Бум!

Та-та-та!

Тренираното ухо на Джак моментално разпозна няколко различни оръжия — автомати „Щаер“, пистолети и поне един снайпер.

Джак предположи, че улучилият Истън стрелец е снайперист, оставен от Сфинкса — може би същият, убил монаха на Омега и сърбина при изхода на тунела.

Но със стрелбата си снайперистът беше привлякъл към себе си огъня на другите играчи, които вече бяха тук.

Приклекнал при отвора, Джак смилаше тази информация и държеше Истън, докато Лили превързваше раната му. Някакво движение привлече вниманието му и той промълви с ужас:

— Какво, по дяволите…

Вандалът, който лежеше навън, се надигаше.

Не беше мъртъв…

Подобно на излизащо от гроба си зомби, той се изправи бавно, обърнат отначало с гръб към Джак. И

Джак видя, че на гърба му при лопатките има нещо, закрепено с тиксо — нещо малко и кръгло.

После вандалът се обърна и погледна Джак с кръвясалите си очи.

— Здрасти, капитане! Чаках те!

Докато създанието говореше, Джак видя, че вандалът е със закопчани ръце и че на белезниците му има дълго въже, завързано около един от обелиските.

Съществото не беше тук доброволно. И нещото, закрепено на гърба му…

Джак се намръщи, озадачен и разтревожен.

Какво е това…

Вандалът пристъпи към него.

— Моят господар Сфинкса ме остави да убия генерал Растор. Но Растор ме залови и залепи това малко червено нещо за тялото ми. После ме върза за обелиска и ми каза да чакам теб. Нареди ми като пристигнеш да ти кажа, че аз съм твоят подарък за сбогом от него.

Направи още една крачка напред. Беше на три метра от Джак.

Това малко червено нещо…

И в този миг Джак разбра какво е закрепено за гърба на вандала и кръвта му се смрази.

Червена сфера, взета от тавана на безкрайния тунел.

И после ужасът на Джак стана пълен, когато погледна вандала в очите и осъзна — със закъснение — какъв гаден и убийствен капан им е устроил генералът.

— Растор е превърнал този вандал в ходеща бомба — възкликна той. — И явно е оставил снайперист, който да…

Изтрещя нов изстрел. Облеченият в сиво сръбски снайперист се криеше на някой от покривите наоколо.

Куршумът улучи сферата, закрепена за гърба на вандала…

… и той се взриви.

Малкото червено създание просто изчезна, пръснато на хиляди парчета.

А скритите при отвора Джак, Лили и Истън се намираха толкова близо до експлозията, че нямаше нито начин, нито време да я избегнат.

Точно по замисъла на Растор.

Джак вече беше виждал в безкрайния тунел ужасните последици от експлозията на сфера — тя стопяваше кожата и превръщаше бронзовите в локви разтопен метал.

Сега успя да види взрива, поне за част от секундата.

Беше наистина ужасяващо.

Улучена от куршума, алената сфера на гърба на вандала се пръсна със смайваща сила.

Течният огън изригна от експлодиралия вандал и се разлетя във всички посоки, като прогаряше и изпепеляваше всичко в радиус от трийсет метра. Всяко нещо, дори само докоснато от огненото кълбо, моментално започваше да съска и пуши, сякаш беше залято със силна киселина.

Джак не можеше да направи нищо.

Растор го беше надхитрил.

За негова пълна изненада в мига, в който вандалът се пръсна, някаква фигура пристъпи спокойно и мълчаливо пред Джак, Лили и Истън и застана между тях и взрива с гръб към експлозията.

Усмивката.

Свръхгорещият течен огън заля гърба на бронзовия, но благодарение на бързата реакция на автомата Джак и останалите бяха защитени от взрива и той не ги засегна.

Няколко капки профучаха покрай Усмивката и прогориха ръкава на якето на Джак, но за щастие пропуснаха кожата му.

Други капки достигнаха косата на Лили и опърлиха няколко кичура.

И в следващия момент всичко приключи.

Вандала го нямаше. Взривът отмина. Тук-там танцуваха отделни пламъци.

Джак скочи зад Усмивката, видя сръбския снайперист на една кула наблизо, застреля го между очите и отново се скри в тунела.

Едва тогава осъзна, че след героичната си намеса Усмивката не беше помръднал.

Беше останал все така наведен над Лили и Истън. Целият му бронзов гръб кипеше и се топеше. Капки стопен метал се стичаха по тялото му и падаха тежко на пода.

Усмивката рухна тежко на колене и Джак, Лили и Истън го издърпаха навътре в тунела.

— Той спаси живота ни — ахна Лили.

— Усмивката е добър бронзов — каза Истън и потупа автомата по гърдите. — Усмивката изпълнява заповеди.

— Определено. Но мисля, че неговата битка приключи — каза Джак, докато облягаше съскащия автомат на каменната стена. — Можем да се върнем за него, но точно сега имаме още работа.

Отвън престрелката между противниците продължаваше. Джак пристъпи към отвора.

Като гледаше да остава в сенките, надникна през древния портал…

… и този път успя да види по-добре какво има отвъд тунела. Гледката накара дъха му да секне.

— Леле — успя само да каже.

Градът Лабиринт

Джак видя, че стои на плосък каменен перваз на висока кула, гледаща към огромен кръгъл каменен град.

Градът беше обкръжен от извита стена от сив камък, висока двеста и петдесет метра.

С огромните си размери стената създаваше впечатление, че градът се намира в основата на най-големия язовир на света — само че неговата стена обикаляше града в огромен, съвършен кръг.

И всичко това беше открито към небето.

И наистина, яркосиньото небе блестеше ослепително високо над сцената.

Градът представляваше замайващо сложна плетеница от кули и куполи, мостове и стълбища, булеварди и канали, пирамиди и обелиски. А точно в центъра му се издигаше невероятен сребристобял замък с множество кули.

На върха на замъка имаше свръхвисока стрела от злато и сребро, която се издигаше на няколкостотин метра в небето, а на самия й връх имаше голям златен трон, който сияеше под лъчите на слънцето.

Джак гледаше с увиснало чене.

— Трон? — озадачи се той. — Тук?

Нямаше никаква логика. Доколкото можеше да прецени, бяха минали само половината от Лабиринта.

Лили се примъкна до него.

— Трон ли каза?

Джак посочи.

— О. Леле!

Докато двамата оглеждаха сребристобелия замък, лабиринта от по-ниски сгради и сивата стена, Джак изпита смътното чувство, че вече е виждал нещо подобно, макар и не в такива огромни размери.

И се сети.

Подземният свят.

Старото царство на Хадес в един затънтен район в Индия.

Стилът на замъка беше същият, с външния му вид и усещането.

Смесицата от грубо издялана естествена скала и гладкия сив камък; заплетеният град около централния замък; и — разбира се — абсолютно извънземната природа на всичко.

Това място не беше дело на човешка ръка.

То беше по-старо от всичко, създавано някога от човека, по-голямо като замисъл и построено за мисия, далеч надхвърляща познанията на съвременното човечество, както и на други култури като тази на Древен Египет.

Ярък проблясък от замъка — от върха му, в основата на стрелата — привлече вниманието на Джак миг преди да чуе изстрела — защото светлината се движи по-бързо от звука.

На върха на замъка имаше три фигури.

Джак разпозна Сфинкса и Мендоса.

Третият беше рицар на Златната осмица, който стреляше ожесточено към противниците им.

Преди Джак да успее да смели видяното, силен ответен огън от една от по-ниските сгради се стовари върху бойниците около рицаря, улучи го и той полетя с писък от замъка и пропадна стотици метри надолу, преди да изчезне в някоя от оплетените улици на града лабиринт.

— Току-що влязохме в гнездо на оси с трон в средата и поне три групи, които вече се бият — каза Джак.

Лили — не откъсваше поглед от върха на стрелата и трона, който Сфинкса щеше да достигне всеки момент — каза:

— Този трон ме тормози.

— Да, сигурно сме пропуснали нещо — съгласи се Джак. — Ще го мислим по-късно. Важното в момента е, че след няколко минути Сфинкса ще седне на него. Но всичките ни врагове също са тук, а те са и негови врагове и се опитват да го спрат.

Изведнъж от един покрив отляво изригна димна следа, устремила се към замъка в центъра.

Това беше характерната следа на реактивен снаряд, който се носеше право към Сфинкса и Мендоса…

… но профуча покрай тях, без да ги улучи.

Дори от това разстояние Джак чу смеха на Сфинкса.

— Добър опит, Гартън! Но аз имам електромагнитна защита срещу подобни оръжия!

Джак се обърна и видя генерал Растор от лявата си страна, застанал на върха на една кула южно от замъка с гранатомет на рамото, заобиколен от облечените си в сиво войници.

Генералът също се изсмя.

— Така ли? — извика той на Сфинкса. — О, Хардин, никога не си ме разбирал и не си даваш сметка на какво съм способен, за да постигна целта си!

Градът Лабиринт

Шестнайсет часа по-рано

Шестнайсет часа преди Джак да стигне до града лабиринт се случи нещо невиждано и нечувано.

Сфинкса и антуражът му — кардинал Мендоса, трима рицари на Златната осмица и двама оцелели вандали — неотклонно приближаваха това място.

Като бързаха да не бъдат настигнати от брат Езекил и неговите монаси на Омега, но и като внимаваха да не направят някоя смъртоносна грешка, те бяха избрали правилния тунел от шестте, след което внимателно минаха през безкрайния тунел с неговите подтунели, златни статуи и разклонения.

Дори бяха спирали, за да спят. Сфинкса и Мендоса отдавна се бяха подготвяли за този момент, като бяха правили проучвания и дори тренировки, така че бяха в добра форма и се справяха с предизвикателствата.

И накрая, също като Джак, те стигнаха до града лабиринт около замъка.

Само че когато се озоваха тук, той се намираше под водата и целият забележителен комплекс тънеше в отекващ мрак.

Когато излезе от безкрайния тунел, Сфинкса се озова на покрив — на същия покрив, на който по-късно щеше да стъпи Джак и който стърчеше от колосалната кръгла стена около града и замъка.

Когато лъчите на фенерите им осветиха съседните сгради — кули с обелиски и екзотични храмове, — Сфинкса рязко си пое дъх, после каза:

— Успяхме.

Мендоса също беше поразен.

— Мили боже, наистина успяхме.

Сфинкса насочи най-мощния фенер напред и освети невероятната постройка в средата — изумителен сребристобял замък с много кули, които излизаха от него като клони на дърво.

В тъмните сенки видя стрелата, устремена нагоре от върха на замъка.

— Тронът на живота… — тихо каза той.

Насочиха лъчите на фенерите си нагоре и видяха, че целият град лабиринт — който беше с диаметър почти два километра — е покрит от огромен купол. Сам по себе си той щеше да представлява архитектурно чудо, но в сравнение с града и замъка изглеждаше просто като спомагателно съоръжение.

Сфинкса направи крачка напред…

… стъпи върху един камък на покрива…

… и задейства древен извънземен механизъм, който буквално разтресе земята.

От земните недра се надигна оглушителен грохот.

Всичко се разтресе с такава сила, че Сфинкса и Мендоса едва не изгубиха равновесие.

Заоглеждаха се във всички посоки, неуверени и в същото време развълнувани.

И почувстваха, че покривът, на който стоят, започва да се издига.

При това не само той.

Цялото пространство — градът лабиринт, замъкът и куполът — се издигаха под въздействието на някакъв исполински механизъм, скрит под всичко това.

И наистина, под огромния град имаше три гигантски бутала, построени преди незнайно колко време от отдавна изгубена цивилизация, които издигаха всичко от морското дъно през водите на Червено море.

Първо куполът направи гигантска издутина на дъното, докато проникваше през наноси и пясък.

После с чудовищна сила проби повърхността на Червено море — огромният сив купол се издигна над вълните между нефтената платформа и руския самолетоносач и корабите около него.

Навън беше нощ и огромните вълни се разпространиха в кръг около издигащия се купол — толкова огромни, че дори огромният самолетоносач се разклати.

Морската вода се стичаше по купола и проблясваше на лунната светлина.

Нефтената платформа „Червена звезда на хоризонта — 4“ се подмяташе във всички посоки.

Тя се наклони силно. Няколко души на площадката за хеликоптери бяха изхвърлени в морето.

Котвеното въже, което я придържаше към бетонната котва на дъното, се скъса и платформата се разлюля на силните вълни, предизвикани от издигането на колосалната структура.

И после, толкова внезапно, колкото беше започнало, издигането спря и огромното древно нещо остана да стои в нощта със своя сив купол на повърхността на Червено море, недалеч от бреговете на Синай, подобно на някакъв гигантски покрит стадион.

Всички, които още стояха на нефтената платформа и на палубите на корабите, се взираха с увиснали ченета, изгубили дар слово.

В сравнение с купола самолетоносачът изглеждаше миниатюрен.

Платформата също.

Куполът беше по-голям от десет Големи пирамиди заедно и в сравнение с него всичко изглеждаше миниатюрно.

И тогава се задейства последният механизъм.

Разнесе се силен грохот, по повърхността на купола внезапно се появиха осем пукнатини и подобно на венчелистчета, осем сегмента от огромния купол започнаха да се спускат в съвършен унисон, като се прибираха в стената около града, позволявайки на лунната светлина и свежия въздух да достигнат града лабиринт и замъка за първи път от хиляди години.

Сега цялото нещо наистина приличаше на свръхгигантски стадион — спиращ дъха огромен бетонен кръг, напълно открит към небето, с висока осемдесет етажа сива стена, която удържаше вълните на Червено море. И в средата й, на стотици метри под морското равнище, лежеше градът лабиринт с неговите сгради с всевъзможни форми и размери. А точно в центъра на града се издигаше високият замък със стрелата и трона на върха й.

Цялото това нещо беше от друго време, от друга цивилизация.

Гледката беше паметна.

Зашеметяваща.

Епохална.

Сфинкса не беше от хората, които се впечатляват лесно, но в този момент дори той беше абсолютно изумен.

Като пазител на таен град той беше виждал какви ли не странни и чудни неща, но нищо като това и нищо с подобни мащаби.

Взираше се в открития към небето град, прелестно окъпан в лунна светлина, и в издигащата се сива стена около него.

От дясната си страна, като надникнеше над ръба на стената, можеше да види носа на самолетоносача, а от лявата — най-горните палуби на все още клатещата се нефтена платформа; лъчите на прожекторите им танцуваха над огромното открито пространство.

Разбира се, руският самолетоносач беше под негово командване.

Както и нефтената платформа.

Тя отдавна беше собственост на верни членове на царски фамилии, чиято работа беше да стоят на стража на това място, подобно на пазителите на Трите тайни града. Екипажът на платформата може и да не знаеше какво се крие под морското дъно, но дълбочинните радари отдавна бяха показали, че там долу има нещо голямо, свързано с древните места по света.

Сфинкса погледна към трона в центъра на лабиринта и каза:

— Тронът на живота. Ще ни отнеме време да минем през града лабиринт и да стигнем до замъка.

— А за да седнете на трона, трябва да изкачите замъка и да минете през светите му врати по правилния ред — добави Мендоса.

— Носиш ли декодираните текстове от Кабала за изкачването на Дървото на живота? — попита Сфинкса.

— Да, сир.

— Това е всичко, което ни… — Сфинкса млъкна, понеже чу нещо.

Ехо, достигащо от вътрешността на безкрайния тунел.

Той погледна тясната стълба — шахта, по която се бяха качили, за да стигнат до това място. По време на зрелищното издигане тесните й стени се бяха издължили, правейки я още по-дълга.

Сфинкса замръзна, вслушваше се.

— Не бива да се застояваме. Оставихме няколко вандала да забавят съперниците ни и запушихме няколко от ниските тунели със сив камък, но рано или късно те ще стигнат тук.

Той се обърна към тримата си рицари.

— Господа, време е да си заслужите местата в новия свят. Йегер Зекс, ти ще дойдеш с мен и кардинала. Трябва да минем през града лабиринт и да стигнем до замъка и Трона на живота колкото се може по-скоро.

Кимна към другите двама.

— Йегер Зибен и Ахт — Ловци седем и осем, — вие ще направите каквото е необходимо, за да не позволите на съперниците ни да стигнат до замъка. Каквото е необходимо! Разбрахте ли?

Тримата рицари на Златната осмица кимнаха отсечено.

— Да, сър.

— Да, сър.

— Да, сър.

— Да действаме — каза Сфинкса. — Съдбата ни очаква.

И тъй, под светлината на луната и на прожекторите Сфинкса, Мендоса и Йегер Зекс — Ловец шест — навлязоха в лабиринта, като минаха по няколко високи моста, които свързваха външния кръг с някакви кули.

После се спуснаха по стръмни каменни стълбища без парапети, които ги отведоха до вътрешната част на лабиринта, където ги чакаше изкачване по други, още по-стръмни стълбища.

В началото и в края на всеки мост и стълбище винаги минаваха през богато украсена каменна арка.

Маршрутът им беше дълъг и с множество отклонения — наляво, надясно, нагоре, надолу, по стълби и рампи, през ровове и мостове.

Напредваха бавно.

Продължаваха напред в нощта.

— Не можем ли да извикаме хеликоптер, който да ни отнесе направо при замъка? — попита Йегер Зекс малко след като тръгнаха.

— Не — отвърна Мендоса. — Категорично не. Подобно на много други, този лабиринт и замъкът са свързани чрез скрити механизми. Ако човек не мине през всички арки на лабиринта, няма да може да се изкачи до трона. Няма преки пътища, когато залогът е съдбата на вселената.

Бяха вървели два часа през града лабиринт, когато първият куршум се заби в една каменна стена над главите им.

Монасите от ордена на Омега бяха пристигнали…

… и битката в града лабиринт започна.

Тя щеше да бушува през следващите дванайсет часа — непрестанно сражение и надпревара между рицарите на Сфинкса и монасите на Омега.

Двете страни се опитваха да стигнат до центъра на града лабиринт, като си разменяха изстрели — отначало под нощното небе и после на светло, когато слънцето изгря.

Водени от брат Езекил, монасите на Омега бяха дошли подготвени и се хвърлиха с жар в сражението.

Най-голямата им спънка бяха двамата рицари на Златната осмица, оставени от Сфинкса.

Те оказаха упорита съпротива, но монасите ги надвиха и ги застреляха, след което продължиха бързо към вътрешните части на лабиринта, като разменяха изстрели със Сфинкса, Мендоса и Йегер Зекс.

Сфинкса тичаше с приведена глава през лабиринта, под непрекъснатия обстрел на монасите.

Но преднината му беше добра и се запази.

След четиринайсет часа непрекъснато движение и почти непрестанна стрелба той и хората му почти бяха стигнали центъра на огромния кръг и подножието на замъка.

Като стреляха по преследвачите си, Сфинкса, Мендоса и Йегер Зекс стигнаха до последния мост — дълъг, тесен и без парапети, — който водеше през дълбок ров с отвесни стени от сив камък към великолепния замък.

Бяха минали през всички арки на града лабиринт и сега замъкът се издигаше пред тях, бял и сребърен, прекрасен и загадъчен, от другата страна на високия дълъг мост.

Сфинкса се осмели да се усмихне.

— Успяхме…

И точно тогава един реактивен снаряд, изстрелян от брат Езекил, улучи моста и го взриви.

Сфинкса загледа с ужас как изящният каменен мост пред него се троши в средата и се разпада на парчета, които полетяха надолу в рова.

— Мамка му! — изруга той.

Не можеше да пресече.

Бързите му очи видяха друг мост, по който можеше да се стигне до замъка, но — като се имаше предвид, че трябваше да се върне и да мине по още улици и мостове, за да стигне до него — той реши, че за това ще му трябва най-малко час, ако не и два.

Но нямаше друг избор, така че взе решение и тръгна.

Докато Сфинкса тичаше около замъка, утрото настъпи и небето изсветля.

Забавянето с взривения мост му беше коствало два часа, но той най-сетне стигна до замъка и се втурна вътре, докато куршумите на монасите на Омега рикошираха от стените около него, Мендоса и Йегер Зекс.

— Говори — настоятелно каза Сфинкса, докато поглеждаше нагоре.

Отвътре замъкът представляваше високо кухо пространство с множество извисяващи се каменни стълбища, които се пресичаха и го кръстосваха на зигзаг.

Сфинкса видя, че всички стълбища по някакъв начин докосват десет платформи с прозорци, наредени около замъка, и че до всяка от тези платформи може да се стигне по древни арки на площадките пред тях.

— Как решаваме последния лабиринт? — попита Сфинкса.

Кардинал Мендоса ровеше в бележките, които носеше със себе си.

— Наричаме го Трон на живота, но всъщност пълното му име е Трон на Дървото на живота — каза той. — И наистина, цялата тази част от Върховния лабиринт е изобразена на моята татуировка като Дървото на живота.

И посочи копие на татуировката на главата си:

— За да стигнем трона на върха, трябва да се изкачим до него по свещения ред на дървото, който, за наше щастие, е изложен в Кабала.

Мендоса извади схема на замъка и рисунка на Дървото на живота от Кабала със стрелки по него.

— Кабалистичното Дърво на живота представлява свещен път от човечеството / Земята на дъното, наричано Малкут, до божественото / Небето на върха, известно като Кетер. — почна той. — Като най-долна точка от Дървото на живота Малкут обединява всички материални неща. Той е също бариерата между царството на живота и подземния свят, царството на Дървото на смъртта. Кетер е неговата противоположност. Буквалното значение на думата е корона. Именно там човекът става бог. За да се стигне от дъното до върха, трябва да се следва пътят в правилния ред. Някои смятат, че това е духовен път, пътят на просветлението. Но това всъщност не е вярно. Всичко е свързано с изкачването на този замък, тук, във Върховния лабиринт, за да се стигне до Трона на Дървото на живота. А сега погледнете схемата на замъка… и вижте как пътят пасва идеално с разположението на платформите с прозорци.

Кардиналът бързо надраска стрелките от изображението на Дървото на живота върху схемата на замъка:

Сфинкса видя връзката и очите му блеснаха.

— Трансформация от човешко в божествено. — Той се усмихна. — От човек в император. Да вървим!

Първата арка се намираше пред тях. От върха й започваха три стълбища-мостове, водещи в три различни посоки.

Арката представляваше голяма тъмна структура с формата на куб, украсена с черни подобни на рога израстъци и страховити на вид статуи. Късо стълбище водеше до покрива й, където имаше широк кладенец.

Следвайки стрелките на схемата и ободрени от близостта до успеха, Сфинкса и хората му се втурнаха нагоре по дясното стълбище, което водеше от първата арка към следващата високо над нея.

Сфинкса се изкачваше бързо във вътрешността на замъка, като намираше ред в иначе обърканата плетеница от кръстосващи се стълбища.

Беше изминал три четвърти от пътя, когато Езекил и неговите монаси на Омега стигнаха до замъка.

Монасите на Омега заеха позиции отвън и вътре в замъка, след което откриха огън с пистолети и снайпери по Сфинкса, но без да постигнат успех. Стълбищата и площадките им пречеха да стрелят точно, а и Сфинкса имаше прекалено голяма преднина.

Най-накрая Сфинкса изкачи последното стълбище и изскочи на слънчева светлина, на върха на замъка, високо над кръглия град лабиринт.

Дъхът му секна от разкрилата се пред очите му гледка.

Сега той се намираше по-високо от върха на колосалната стена, която удържаше морето, и можеше да види на изток руския самолетоносач и брега на Синай. На запад пък се виждаше нефтената платформа „Червена звезда на хоризонта — 4“.

Някакви руски офицери на палубата на самолетоносача завикаха ликуващо и вдигнаха юмруци във въздуха.

Макар да беше стигнал върха на замъка, Сфинкса още се намираше в подножието на стрелата, която водеше нагоре до Трона на живота — зашеметяващо високо съоръжение от сребро и злато, по което имаше подобни на скоби опори за ръцете и краката.

По същество тя представляваше силно издължен цилиндър, висок четирийсет и пет метра и широк шест, с декоративни изображения на огромни змии, които се виеха около него, и малки стърчащи корнизи.

Изведнъж по камъните около Сфинкса се посипаха куршуми, идващи от друга посока.

Йегер Зекс се обърна и отвърна на огъня по двама снайперисти на Омега, качили се на една кула на изток. Успя да убие единия, но вторият го улучи в гърдите и Зекс полетя от замъка и пропадна на стотици метри надолу към смъртта си.

На Сфинкса не му пукаше.

Намираше се съвсем близко до целта си. Обърна се към стрелата и вдигна глава.

Огледа стърчащите опори, които вървяха нагоре по стрелата и стигаха до трона на върха й.

Посегна към първата…

Ууууш!

Реактивен снаряд профуча само на педя покрай главата му.

Сфинкса се обърна…

… и видя генерал Растор, застанал на една от кулите южно от замъка, с РПГ на рамо.

Сфинкса се изсмя.

— Добър опит, Гартън! Но аз имам електромагнитна защита срещу подобни оръжия!

— Така ли? — извика му в отговор Растор. — О, Хардин, никога не си ме разбирал и не си даваш сметка на какво съм способен, за да постигна целта си!

Разбира се, точно това беше моментът, в който Джак пристигна на сцената, излизайки от безкрайния тунел.

Видя как Йегер Зекс разменя изстрели със снайперистите на Омега, след което полита надолу; видя как реактивният снаряд профуча покрай Сфинкса на върха на замъка и чу размяната на думи между Сфинкса и Растор.

— Май закъсняхме — каза Джак.

— Трябва да има някакъв начин — отвърна Лили.

И тогава за техен ужас Растор направи нещо напълно неочаквано и сцената се превърна в съвсем ново ниво на анархия.

Джак си помисли, че именно коментарът на Сфинкса за електромагнитната му защита е накарал Растор да го направи.

По всяка вероятност Сфинкса също носеше някакъв вид „коприварче“ — електромагнитен щит, който отклоняваше летящи по-бавно от звука проектили като куршуми и реактивни снаряди.

Верен на репутацията си със смахнатите си тактики и стратегии, Растор просто избра различен начин да отвърне на Сфинкса.

Намести гранатомета на рамото си и стреля отново…

… но този път не се целеше в Сфинкса и замъка.

Не, този път той стреля по стената, която обкръжаваше всичко.

Джак на мига осъзна какво предстои.

— Господи — промълви той. — Сега ще стане гадно.

Реактивният снаряд на Растор профуча във въздуха и се заби в горната част на масивната сива стена при западната част на града лабиринт.

Върхът на стената експлодира, разхвърляйки огромни парчета сив камък. Взривът остави в стената V-образна пробойна.

И морето нахлу през този новообразувал се отвор.

Морето се изсипа върху града лабиринт като могъщ водопад — потопяваща, бушуваща, помитаща всичко водна стихия, нахлуваща през разбитата част на стената.

Ченето на Джак увисна.

Водата се изсипваше върху сградите на града лабиринт, като разруши някои от тях, преди да стигне разпенена дъното.

Щом достигна най-долното ниво, стихията незабавно се разпространи в убийствени шестметрови цунами по улиците в западната част на подобното на стадион пространство.

Джак беше хипнотизиран от гледката.

Но в следващия момент писък на разкъсван метал го изтръгна от унеса. Той погледна нагоре и видя, че водопадът в горната част на стената е повлякъл огромен създаден от човешка ръка обект.

— О, стига бе… — ахна Джак.

Нефтената платформа. Онази, която се намираше западно от огромния стадион.

Издигането на града лабиринт явно беше скъсало котвения й кабел като конец.

И когато реактивният снаряд на Растор бе разбил стената, нахлулата вода беше понесла със себе си платформата към града лабиринт!

Макар да беше висока двайсет етажа, платформата изглеждаше жалка в сравнение с колосалните мащаби на мегастадиона.

Понесена от нахлуващата вода, тя заседна на ръба на външната стена и рязко спря — един от огромните й понтони се беше закачил за неравния ръб на взривения отвор.

Морето продължаваше да нахлува от двете й страни, като я блъскаше и огъваше понтоните и стълбовете й…

… и Джак видя хора на платформата, вкопчени в края на площадката за хеликоптери — дори мятащи се в един хеликоптер, който беше завързан за площадката — и висящи по другите палуби и крещящи за помощ, докато…

… с пронизителен писък на метал…

… единият от понтоните се отчупи и нефтената платформа се понесе отново напред, мина през ръба и полетя надолу пред огромната сива стена, разхвърляйки миниатюрни човешки фигури във въздуха, докато част от скъсания й котвен кабел не се закачи за ръба на стената и цялата платформа отново не спря, увиснала от стената.

Платформата остана да виси на опънатия кабел с вертикално обърнати палуби, високо над сградите на западната страна на града лабиринт, а морето продължаваше да нахлува от двете й страни.

— Тоя Растор е тотално побъркан — изпъшка Джак.

Колосалният водопад разтресе целия град лабиринт с такава сила, че застаналият на върха на замъка Сфинкс трябваше да се вкопчи в опорните скоби, за да не полети в бездната.

Но Растор не беше приключил.

Той вдигна гранатомета си, насочи го към източния ръб на стената и отново стреля.

Снарядът се понесе над града лабиринт…

… и отново улучи стената, този път от срещуположната страна.

Последва нова разтърсваща експлозия.

Отново се разлетяха канари от сив камък.

И нахлу нов водопад.

И секунди по-късно друг създаден от човека обект, понесен от нахлуващата вода, се извиси над ръба на стената.

Руският самолетоносач.

Джак Уест беше виждал много изумителни неща през живота си, но малко от тях можеха да се сравняват с това.

Той зяпна сащисан и инстинктивно отстъпи назад.

Самолетоносачът се появи над него и съвсем малко встрани, невъзможно огромен, оголил гигантския си корпус, докато минаваше над стената, понесен от нахлуващото море.

Това беше напълно различно изживяване от падането на нефтената платформа.

Платформата падна от другата страна на града лабиринт, на около два километра разстояние. Освен това тя беше много по-малка. И сякаш квичеше, когато дългите й крака стържеха по разбитата стена.

Самолетоносачът пък беше много по-голям и много по-тежък и се намираше непосредствено до позицията на Джак в източната част на стената, само на двайсетина метра от него, Лили, Истън и Усмивката.

Първо се появи носът му, понесен от морето през отвора, създаден от снаряда на Растор.

Острият му ръб, над който стърчеше предният край на палубата, се издигна високо към небето за част от секундата…

… преди да се наклони рязко надолу.

Джак гледаше изумен как тежащият шейсет хиляди тона руски самолетоносач полита с носа напред покрай древната сива стена.

Приличаше на падащ небостъргач, докато се носеше покрай покрива на Джак като размазано петно от сив метал.

Самолетоносачът беше дълъг над триста метра и се понесе покрай Джак и останалите с оглушително стържене, като разбиваше изпречилите му се кули и храмове на древния град.

Огромната му тежест превръщаше падането му в катастрофално унищожение, което правеше за миг древните постройки на прах.

И докато самолетоносачът падаше, от него буквално валяха самолети.

Изтребители, разузнавателни самолети и хеликоптери се сипеха от почти отвесната палуба и падаха надолу на групи.

Премятаха се във въздуха с десетки, подобно на играчки, захвърлени от някакъв невидим великан, и се разбиваха в мостовете, обелиските и храмовете на града лабиринт. Много от тях избухваха в огнени експлозии, когато улучваха каменните сгради и резервоарите им се спукваха.

Контролната кула на самолетоносача профуча покрай Джак и той успя да види миниатюрните фигури на екипажа, подмятани насам-натам…

… преди кулата да изчезне миг по-късно, за да се смени с кърмата, когато…

… внезапно един голям руски хеликоптер за издирване и спасяване „Камов“ Ка-27 беше изхвърлен от палубата и се понесе право към малката група на Джак!

Големият хеликоптер се въртеше надлъжно, докато се носеше във въздуха.

— Пази се! — извика Лили.

И изблъска Джак миг преди гигантският хеликоптер да се стовари върху покрива точно на мястото, на което беше стоял той.

Хеликоптерът откърти част от покрива, перна Лили и я запрати на три метра назад към стената в края на площадката.

Лили се блъсна в стената и се свлече в безсъзнание.

Лежащият на земята Джак гледаше с ужас как една от перките на хеликоптера се понесе устремно право към неподвижното й тяло.

Перката щеше да я разсече на две, но точно тогава там се озова Усмивката — хвърли се напред, въпреки че гърбът му беше стопен, движеше се отново! Бронзовият спря пред Лили, закри я с тялото си и пое пълната сила на удара с металните си гърди, когато перката се стовари върху него.

Ударът събори Усмивката на земята, но също така спря перката и тя увисна, като трептеше и звънеше.

— По дяволите, обичам този робот — промърмори под нос Джак.

Докато се случваше всичко това, огромният руски самолетоносач продължаваше да лети надолу към града лабиринт, докато…

ТРЯЯЯС!

Могъщото му падане спря.

Катастрофално.

Носът му се заби в една ниска трапецовидна сграда в лабиринта, която се оказа достатъчно яка, за да устои на огромната инерция на самолетоносача.

Носът се сплеска като акордеон.

Но унижението на самолетоносача не беше свършило — защото водата, която продължаваше да нахлува през разбитата стена в мегастадиона, сега се понесе по дължината на пистата му.

Джак се изправи несигурно на крака.

Пръските от близкия водопад го бяха направили вир-вода.

Той избърса очи и се опита да осъзнае новата ситуация.

Изведнъж се беше оказал сам на северната страна на голям зейнала рана на покрива, отделен от Лили, Усмивката и Истън.

Истън с превързаното си рамо беше клекнал пред Лили, която лежеше неподвижно до стената. Усмивката седеше напълно неподвижен до тях.

— Как е тя!? — тревожно извика Джак.

Истън докосна гърлото на Лили.

— Има пулс. Просто е в безсъзнание.

Джак издиша с облекчение.

Но положението му никак не беше добро. Истън беше ранен, а Лили — в безсъзнание. А Усмивката беше понесъл такъв пердах, че като че ли се беше изключил.

Джак трябваше да се оправя сам.

Огледа се.

Намираше се почти на едно ниво с килнатата кърма на самолетоносача. Огромното витло стърчеше във въздуха до него и продължаваше бавно да се върти. Водата се стичаше от перките му.

— Как успя да стигнеш до това положение, Джак? — прошепна си той.

На върха на замъка Сфинкса също беше шокиран от падането на руския самолетоносач.

Когато гигантският съд се стовари върху града лабиринт, замъкът се разтресе още по-силно и Сфинкса изгуби равновесие.

Двамата с кардинал Мендоса се затъркаляха надолу по последното стълбище и само благодарение на слепия късмет не полетяха към основата на замъка.

— Растор, шибаняко! — извика Сфинкса, докато се мъчеше да се изправи.

Мегастадионът се беше превърнал в пълна каша.

Наводняваше се от двете зеещи дупки високо в стената му.

От западната му страна висеше нефтената платформа.

На източната пък беше самолетоносачът, забил нос в няколко разбити сгради и вирнал задница, подобно на изхвърлен на сушата кит.

Руски моряци и членове на екипажа, изхвърлени от самолетоносача при падането му, се носеха по водата, крещяха и викаха за помощ.

И на всичкото отгоре лабиринтът от сгради и улици продължаваше да се пълни бързо с вода.

Но Растор още не беше свършил.

Извади от раницата си сив камък, голям колкото юмрук, и го хвърли във водата.

Дори само една щипка сив камък можеше да втвърди огромни количества вода. Камък с тази големина лесно щеше да свърши работа тук.

Реакцията беше моментална.

Водата, която изпълваше мегастадиона, стана сива… после по-тъмна… почти черна…

… и се втвърди, превърна се в тъмносив камък и на практика създаде нов под на огромното пространство.

Безпомощните руски моряци изведнъж се озоваха сковани в камък и виковете им се изпълниха с болка или секнаха, когато водата се втвърди над тях.

Растор скочи от мястото си и се затича към замъка в центъра през новосъздадения твърд пласт, преди той да бъде залят от прииждащата вода.

Недалеч от него Езекил и монасите му направиха същото.

Джак гледаше всичко това от покрива.

И изведнъж умът му превключи на високи обороти.

Най-сетне беше настигнал съперниците си, но все още имаше работа за вършене — да попречи на Сфинкса или на брат Езекил да седнат на трона; да не позволила Растор да го унищожи — или може би да седне на него.

И в отчаянието си видя решението.

Видя как да навакса, да свърши за няколко минути онова, за което бяха нужни повече от дванайсет часа.

Погледна към Лили, която още беше в безсъзнание. Не можеше да я чака. Трябваше да го направи сега.

И скочи от покрива.

Джак скачаше по покривите, сякаш участваше в състезание по паркур.

Втурна се през два покрива, мина между два обелиска, преди да скочи с всички сили от ръба…

… и да стъпи на палубата на падналия самолетоносач.

Дългата летателна палуба се спускаше от лявата му страна до основата на града лабиринт.

Това беше прекият му път до замъка.

В долната част на палубата — на носа на самолетоносача — сега имаше нов „под“ от сив камък, който покриваше цялото огромно пространство.

По палубата се стичаше достигаща до глезените вода и Джак газеше в нея, докато се спускаше по стръмния склон.

И тогава някъде зад него се разнесе ужасяващ звук — писък на метал върху камък.

Без да спира да тича, Джак се обърна…

… и видя как друг кораб се появи на ръба на източния водопад, мина през ръба и се стовари с цялата си тежест върху летателната палуба на самолетоносача.

Корабът беше руски разрушител.

— Да си го… — ахна Джак.

Корабът беше огромен.

Подобно на самолетоносача, той се беше намирал твърде близко до мегастадиона, когато Растор бе взривил източната част от стената, и морето го беше повлякло след самолетоносача.

И тогава, за най-голям ужас на Джак — сякаш гледката вече не беше тотално безумна — разрушителят започна да се плъзга по палубата на самолетоносача към него!

— А стига бе!

Гигантският разрушител се носеше към него с пронизителен писък на метал в метал, докато се пързаляше по летателната палуба.

Джак не можеше да повярва на очите си.

Беше успявал да надбяга плъзгащи се камъни, железни топки с шипове, дори горящи канари.

Но никога не му се беше налагало да бяга от изхвърлен на сухо военен кораб.

Втурна към левия край на летателната палуба, прехвърли се през ръба и увисна, докато сивият стоманен корпус на разрушителя профучаваше на сантиметри от пръстите му, хвърляйки искри, които се сипеха по каската му.

И после с писък на метал разрушителят спря върху самолетоносача, като се килна леко на една страна.

Джак се набра на палубата; имаше само един метър между ръба й и кораба, в чиято сянка стоеше в момента.

Разрушителят се извисяваше зад него. От палубите му долитаха объркани викове на руски.

— Това е безумно — промърмори Джак.

Продължи надолу по спускащата се летателна палуба, като се придържаше към корпуса на разрушителя.

Когато стигна до носа, внезапно чу гласове — говорещи на английски — и замръзна на място.

Явно на двама монаси на Омега им беше дошла същата идея и се бяха спуснали покрай десния край на летателната палуба, от другата страна на разрушителя.

— Давай, давай! — извика единият на другия. — Езекил ще разруши целия замък с хексоген, заедно с трона и Сфинкса! После ще продължи в по-убийствената половина на Лабиринта, която води до втория трон, Трона на Дървото на смъртта! Проходите към него са достъпни през арката на Малкут! Хайде, трябва да побързаме, преди Езекил да е задействал експлозивите!

Джак остана скрит зад носа на разрушителя.

Друг трон?

При Дървото на смъртта…

Точно сега нямаше време да осъзнае напълно чутото.

Защото в същия момент видя дребната фигура на Езекил да се появява в основата на замъка в центъра…

… и да залага експлозиви.

Езекил поставяше експлозивите по южната страна на великолепния замък — няколко свръхмощни заряда хексоген.

Планът му беше прост.

След като се задействаха, експлозивите щяха да съборят замъка на юг и да свалят Трона и Сфинкса, като в същото време щяха да позволят на Езекил да мине през арката на Малкут в долната част на замъка и да влезе във втората половина на Върховния лабиринт.

Той тъкмо се канеше да нагласи таймера на зарядите…

… когато изстрелян от снайперист куршум се заби в бронята на лявото му рамо и го просна на земята.

Докато около него валяха още куршуми, Езекил се хвърли към най-близкото прикритие, погледна назад и видя снайпериста на покрива на един храм наблизо.

„По дяволите! На Сфинкса му е останал още един човек“.

Снайперистът — смъртно ранен, но все още жив — продължи да засипва Езекил с олово, принуждавайки го да остане зад прикритието си.

— Мамка му! Не мога да взривя зарядите! — извика вбесеният Езекил. — Не мога да попреча на Сфинкса да стигне до Трона!

Джак видя всичко от мястото си на летателната палуба — как Езекил се скрива в подножието на замъка, когато снайперистът на Сфинкса откри огън по него.

После погледна нагоре и видя, че Сфинкса и Мендоса отново са се появили на върха, в подножието на стрелата, водеща нагоре към Трона.

Сфинкса се хвана за първата скоба.

Щеше да успее да се качи.

Хората на Растор стреляха по него, но куршумите им профучаваха покрай Сфинкса, който беше защитен от своето коприварче.

И в този миг Джак разбра.

Нищо не можеше да спре Сфинкса.

Той щеше да се добере до Трона, да седне на него и да стане владетел на света.

— Не… — промълви Джак. — Трябва да има начин да бъде спрян.

Прехапа устна, мислите му запрепускаха.

После погледна отново към великолепния замък в средата на огромното пространство и забеляза подреждането на платформите с прозорци.

— Замъкът е Дървото на живота — каза на глас.

И прошепна: „Животът е властване, Смъртта е живот“, цитираше текста, който се намираше както върху черепа на Имхотеп, така и върху металната стена, която запречваше Императорския път.

Сега Лабиринтът изпълнява ролята си, казваше надписът на езика на Тот върху металната стена.

В него, както и навън, Животът предхожда Смъртта.

Изкачи върха на Живота или седни в прегръдката на Смъртта, за Омега няма значение.

Осъзнаването му дойде като гръм от ясно небе.

— Тук има два трона. Единият е Дървото на живота. Другият е Дървото на смъртта… — тихо каза той на самия себе си. — Тронът на Дървото на смъртта е онзи, до който води Императорският път. Но до него може да се стигне и по дългия маршрут, като се мине през целия Лабиринт. Само когато го правиш по този начин, Животът предхожда Смъртта. Първо стигаш до Трона на живота, а после до Трона на смъртта. И можеш да седнеш на който и да е от двата, за да избегнеш събитието Омега, защото за Омега няма значение.

Той си спомни как беше проследил спиралния път по картата, татуирана върху черепа на Имхотеп:

Пътят минаваше право през символа на Дървото на живота на девет часа — там, където се намираше този трон.

Шокираният Джак примигна.

Имаше и друг трон, до който можеше да стигне.

Още беше в играта.

По-нататък щеше да мисли за подробностите.

Сега трябваше да попречи на Сфинкса да седне на този трон.

Огледа се отчаяно в търсене на нещо, на каквото и да било, с което да…

И го видя.

О, Джак. Наистина ли си толкова луд?

Нямаш избор.

Нямаш време.

Направи го!

Джак се обърна и се затича обратно нагоре по летателната палуба, след което се закатери по някакви мрежи, висящи от борда на руския разрушител, възседнал самолетоносача.

Сфинкса се катереше бързо по златната стрела.

Джак също се катереше по руския разрушител.

Сфинкса се вкопчваше във всяка опора с мрачна решимост, без да откъсва поглед от целта си.

Джак се прехвърли през парапета на разрушителя и се стовари тромаво на палубата му.

Сфинкса се намираше само на трийсет метра под Трона и продължаваше да се катери бързо, с растяща увереност.

Джак затича по палубата, след което забърза нагоре по метална стълба.

Сфинкса дишаше тежко, докато се катереше. Двайсет метра до Трона.

Джак се вмъкна в тъмната кабина на главното предно оръдие на руския разрушител.

Беше невероятно оръжие — 130-милиметрово оръдие, способно да изстрелва по трийсет страховити снаряда в минута.

Джак завари един паникьосан млад моряк, който още седеше на седалката на стрелеца. Сграбчи го и го изблъска навън, затръшна вратата след него, седна на мястото му…

… погледна през отвора за прицелване и видя…

… точно пред себе си, над храмове, обелиски и кули, стрелата с Трона на върха й и Сфинкса, който беше само на двайсет метра от него.

Разрушителят беше кацнал върху наклонената надолу летателна палуба на самолетоносача и оръдието беше насочено твърде ниско. Джак трябваше да го вдигне с няколко градуса, така че започна да върти шайби и да натиска копчета.

Сфинкса се намираше на десет метра от целта си. Толкова близко. Очите му блестяха. Устните му се извиха в доволна усмивка.

Езекил все още беше под обстрела на последния му снайперист.

Растор и хората му продължаваха да тичат през града по новия под от сив камък.

Водопадите продължаваха да изсипват морска вода върху мегастадиона.

Й тогава дулото на оръдието спря да се издига — върхът на стрелата се озова в прицела на Джак.

— Владей това, Сфинкс — каза той.

И стовари юмрук върху копчето за стрелба.

Бум-бум! Бум-бум! Бум-бум!

Бумтенето от изстрелите на мощното оръдие отекна през мегастадиона.

Коприварчето на Сфинкса може и да беше в състояние да отклонява малки куршуми и реактивни снаряди, но беше безсилно пред залпа на 130-милиметровото оръдие.

Снарядите на Джак се стоварваха върху златната стрела един след друг с изумителна сила и тутакси…

… древната стрела се напука при върха, само на метри над Сфинкса…

… и се пречупи…

… и на почти зловещ забавен кадър върхът й, заедно с всемогъщия Трон на Дървото на живота, започна да се накланя и да пада.

Сега беше ред на Джак да се усмихне.

— Право в десетката, смотаняк.

Сфинкса, който беше все още на стрелата — толкова близко и ето че сега толкова далече от целта си, — можеше само да гледа с ужас как върхът се отчупва под стрелбата на Джак и пропада надолу към пълнещия се с вода град лабиринт.

— Не! — извика той. — Не-е-е-е!

И незабавно пое обратно надолу към кардинал Мендоса, който чакаше в подножието на стрелата.

Обезглавяването на гигантската стрела накара снайпериста, който тормозеше Езекил, да погледне нагоре — и това реши съдбата му.

Езекил и монасите му моментално вдигнаха автоматите си и го надупчиха с куршуми.

Езекил вече знаеше каква е следващата възможност.

— Монаси, към тунела под Малкут! Бързо, бързо, бързо!

На нивото на града лабиринт Растор видя зрелищното падане на върха на стрелата с трона и се усмихна широко.

— О, капитан Уест, това може да си само ти! — с възхита възкликна той, като гледаше разрушителя и димящото му оръдие. — Само ти си достатъчно дързък за подобно нещо!

Секунда по-късно видя Джак — миниатюрен от това разстояние, но разпознаваем с пожарникарската си каска — да излиза от купола на голямото оръдие.

— Ама че риск пое — каза Растор. — Но даваш ли си изобщо сметка какво направи? Знаеш ли какво се крие в тъмната страна на лабиринта? Мога само да ти благодаря за това.

Той се обърна към хората си.

— Момчета! Към Малкут! Бързо! Преди тунелът да се е наводнил!

Докато гледаше надолу към наводняващия се град лабиринт — с килнатата нефтена платформа от едната страна, висяща на някакъв кабел, огромния самолетоносач от другата и лишения вече от стрелата си замък в средата, — Джак осъзна, че тази надпревара е влязла в нова, още по-отчаяна фаза.

Видя как Растор и хората му изстрелват въжета през тяхната страна на града лабиринт и се спускат по тях с помощта на ролки, насочвайки се към основата на замъка.

Видя Сфинкса и Мендоса на върха на обезглавения замък миг преди да изчезнат в него, за да се върнат надолу.

Видя Езекил и монасите му, които бързаха през последните няколко моста.

Всички се бяха устремили към основата на замъка.

Загледан в замъка и уникалната му поредица от платформи с прозорци, Джак анализира по-фините детайли.

Отново видя ясно модела на платформите, как всяка една представя възлова точка от Дървото на живота.

Спомни си умиращия монах, на когото се беше натъкнал в безкрайния тунел и който повтаряше: „Ако не стигнем до Кетер, Малкут ще ни отведе до другия свят. Ако не стигнем до Кетер, Малкут ще ни отведе до другия свят.“

Думите му не бяха някаква стара свещена мантра.

А заповеди.

Ако планът на монасите да се доберат до Кетер се провалеше, те щяха да продължат с втората възможност — Малкут.

Това се потвърждаваше от коментара за Малкут, който Джак беше чул от другите монаси на Омега на летателната палуба на самолетоносача.

Малкут беше най-долният възел от Дървото на живота. Като такъв той бе вход към долния свят на битието — света на развалата и греховността, на низостта и болката, — в края на който се намираше страховитото Дърво на смъртта.

Тук това означаваше втория Трон.

Текстът от черепа на Имхотеп и металната скала отново отекна в главата му:

Животът е властваме, Смъртта е живот.

Джак предполагаше, че това означава, че наградата за онзи, който седне на този трон, на Трона на живота, е да властва над всеки друг. И ако смъртта е живот, то може би наградата за сядането на Трона на смъртта носеше същата награда. Но пък би могло и да е нещо много по-просто — привилегията да продължиш да живееш.

„Каквото и да означава, този трон вече е унищожен и надпреварата е съвсем различна — помисли си той. — Още сме в играта и вече не сме толкова много изостанали“.

„Ние“… — помисли си и спря.

Погледна нагоре към кулата, където беше оставил Лили, Истън и Усмивката.

Истън още клечеше до Лили. Тя разтъркваше главата си. Усмивката седеше неподвижен до нея. Унищоженият руски хеликоптер лежеше недалеч от тях, до процепа, който беше отворил в покрива на кулата.

„Вече не сме „ние“ — тъжно си помисли Джак. Първо Зоуи беше убита във входния лабиринт. А сега Истън и Лили бяха повалени. Дори Усмивката беше извън строя.

Оставаше само той.

И не можеше да спре. Трябваше да продължи напред, дори ако се налагаше да го направи сам.

— Е, скапаняко — каза на глас. — Ще се вслушаш ли в собствения си съвет? Не си дошъл дотук, за да стигнеш само дотук, нали?

Погледна към основата на замъка. Трябваше да стигне там, преди да бъде заляна от водата.

Пое дълбоко дъх, събра кураж и се затича с всички сили надолу по летателната палуба.

Джак се носеше надолу по килнатата палуба на самолетоносача.

Веднага щом се появи зад носа на разрушителя, двамата монаси на Омега го видяха, но Джак просто се обърна и ги застреля в главите, без да забавя крачка. Нямаше време за глупости.

Прибра пистолета и когато стигна до предния край на летателната палуба, без да спира нито за миг, скочи на плоския покрив на една кула с храм върху нея.

След това се втурна по един висок мост. Кипналата морска вода се надигаше бързо под него.

Стигна до нов мост…

… само че средната му част беше взривена от експлозиите по-рано през деня.

Джак изобщо не спря.

Като продължаваше да тича, извади магнитната си кука от раницата и я изстреля към един по-горен мост, закрепи я за него и се прехвърли през широката разрушена част.

Приземи се от другата страна, освободи куката и продължи напред.

Тичаше като за световно, докато не се озова само на един дълъг мост от целта си; видя в другия му край Езекил и последните му двама монаси, които се канеха да поемат по стъпалата, водещи към основата на замъка.

Освен това видя от лявата си страна как Растор и няколко от хората му се спуснаха по въжетата си и изпревариха Езекил. Стигнаха до входа на замъка и бързо се вмъкнаха вътре.

* * *

Растор спря.

Загледа се нагоре към стълбищата и невъзможно високите колони. Приличаше на най-голямата катедрала на света.

Арката на Малкут се намираше пред него, в самия център на най-долното ниво.

Беше покрита с изображения на демони и дяволи, змии и чакали. Всеки ъгъл по нея беше остър и й придаваше застрашителен вид.

Освен това беше доста голяма — висока двайсетина метра, — но на фона на всичко останало около нея изглеждаше малка.

От острия й връх започваха три стълбища, а вътре в нея имаше кръгъл кладенец без парапет, който се спускаше надолу в мрака.

— Това е пътят! — извика Растор на хората си.

Те забързаха към арката и се спуснаха в широкия кладенец. Бяха първият екип, който влезе във втората половина на Лабиринта.

Високо над Растор Сфинкса и Мендоса тичаха надолу по стълбищата на замъка.

— По дяволите! — изруга Сфинкса, когато видя как Растор и хората му изтичаха към арката на Малкут.

Растор беше повел в надпреварата.

А Сфинкса много добре знаеше какво иска генералът — да унищожи другия трон и да остави цялата вселена да загине.

— По-бързо! — подкани той Мендоса. — Можем да го настигнем във втората половина на Лабиринта, но не бива да му позволяваме да се отдалечи прекалено!

Малко по-късно те бързо се спуснаха в кладенеца.

Джак продължаваше да тича по последния дълъг мост.

Невероятният сребристобял замък се издигаше пред него, кацнал върху хълм от широки каменни стъпала.

Морската вода прииждаше под него — вече беше на петнайсетина метра под моста и продължаваше бързо да се надига.

И тогава Джак го видя, застанал в средата на дългия мост пред него, точно на пътя му.

Монах на Омега.

Езекил явно го беше оставил тук, за да убие Джак или поне да го забави.

Монахът беше едър, як, с бръсната глава, дебел врат и черни подобни на мъниста очи.

Беше опрял опитно в рамото си приклада на калашника си и се целеше в Джак.

Джак изобщо не забави крачка.

Не можеше да спре.

Водата се надигаше бързо и след секунди щеше да стигне до моста.

Затова той извади пистолета си в движение, вдигна го и стреля.

Един изстрел, едно попадение. Едрият монах така и не успя да дръпне спусъка. Куршумът на Джак го улучи в окото и излезе през тила му.

Монахът падна, Джак го прескочи и продължи нагоре по стъпалата точно когато надигащата се зад него вода погълна моста и мъртвия стрелец.

Задъхан, с пламнали мускули на краката, Джак се втурна нагоре по стълбите, преследван от ненаситните вълни.

След половин минута се озова в замъка.

Пристигна точно навреме да види как Езекил се спуска в някакъв кладенец в голяма подобна на куб структура на най-долното ниво на огромната зала.

Малкут.

Входът към подземния свят, към втората поредица лабиринти, водещи до Трона на Дървото на смъртта.

Джак се поколеба и погледна назад.

През главния вход видя града лабиринт — сложен, пищно украсен и, ако обстоятелствата бяха други, едно от най-големите археологически открития в историята. В момента обаче беше наполовина потопен от прииждащата вода.

Видя дребните фигури на Истън, Лили и Усмивката на източната стена, безнадеждно откъснати от него от разрушени мостове и водата.

„Трябва да продължиш напред — помисли си той. — Сам.“

Обърна се и забърза към арката на Малкут.

Джак стигна до дълбокия каменен кладенец и надникна предпазливо през ръба му.

Тревожеше се, че Езекил или някой от хората му може да го причаква с насочен към него автомат.

Но не последваха изстрели.

Джак си даде сметка, че Езекил може би се тревожи повече от водата, която заплашваше кладенеца и плетеницата тунели след него, и че най-вероятно е продължил напред с пълна скорост.

Спусна се по изсечените в стената опори към мрака, воден единствено от лъча на фенера на каската му.

От дъното на кладенеца започваше дълъг равен тунел.

Като се изключеше слабата светлина от отвора на кладенеца, тунелът тънеше в мрак. Нямаше алени сфери по тавана. Доколкото изглеждаше, той вървеше на изток, обратно към Синайската пустиня.

Джак забърза по тунела и след около километър той започна да се издига стръмно нагоре.

Стотици, може би хиляди стъпала водеха нагоре в мрака…

Зад него отекна глух рев.

Подобно на мощен вътрешен водопад.

— Ох, по дяволите — промълви Джак. — Водата е стигнала до замъка.

Втурна се нагоре по стъпалата.

Тичаше толкова бързо, колкото можеха да го носят краката му.

Ревът на бурно прииждащата вода зад него започна да се засилва.

Джак не можеше да види, но в мегастадиона надигащите се води бяха стигнали до замъка…

… бяха проникнали в него…

… бяха се плъзнали по гладкия му каменен под като живо същество към арката на Малкут в средата.

Когато стигна до кладенеца, водата се заизсипва в него като в канала на умивалник.

И сега тя изпълваше тунела на Джак под мегастадиона и нямаше да спре, докато не стигне до равнището на морето горе.

Джак тичаше нагоре по изкачващия се тунел.

Чу как първата вълна достига началото на стълбището, чу как водата се надига в мрака под него.

Секунди по-късно водата облиза петите му и Джак разбра, че няма да успее да й избяга, но в следващия момент най-неочаквано се озова на равно и се хвърли напред, сякаш скача в басейн; за негово изумление надигащата се вода, която беше на път да го погълне, изведнъж спря да приижда и остана непосредствено под равния тунел.

Джак въздъхна от облекчение и изтощение.

Беше стигнал до морското равнище.

Отпусна глава на пода.

В тежката тишина, която беше настъпила, чу в мрака пред себе си стъпки — съперниците му бързаха през втората част на Лабиринта, но сега в друг ред.

Растор и сръбските му войници.

Сфинкса и Мендоса.

И Езекил с единствения си останал монах.

Всички бяха преди Джак, но не чак толкова.

Той беше отново в играта.

Погледна назад към плискащите се вълни на водата, която изпълваше тунела зад него и блокираше пътя както на евентуални други претенденти, така и на неговите съекипници.

Да, беше се върнал в играта, но сега беше тотално и напълно сам.

Червена звезда на хоризонта — 4

Трийсет минути по-рано

Горе-долу по същото време, когато Джак стигна до мегастадиона и погледна към града лабиринт в него, един руски транспортен хеликоптер летеше към нефтената платформа, известна като, Червена звезда на хоризонта — 4“.

Хеликоптерът беше отлетял няколко минути по-рано от временното летище на брега.

В него се намираха Алби Калвин и Алойзиъс Найт, закопчани със свински опашки и пленници на рицарите на Златната осмица.

След като бяха прекарали две нощи в клетки на летището, сега ги прехвърляха на нефтената платформа.

Хеликоптерът летеше ниско и бързо над тюркоазените води между сушата и платформата.

Въпреки че беше голям, изглеждаше миниатюрен, докато прелиташе над мегастадиона, издигнал се от водите на Червено море.

Алби и Алойзиъс се взираха с изумление в колосалната сива стена и множеството сгради на града лабиринт. Искрящият златен Трон на живота, кацнал в самия център на комплекса, беше неописуемо великолепен.

Алби дори успя да зърне дребни въоръжени фигури, тичащи по един от мостовете долу.

— Тази дивотия стана истина — тихо промълви той.

— Определено — съгласи се Алойзиъс.

След няколко минути руският хеликоптер кацна на площадката на „Червена звезда на хоризонта — 4“ и Алби и Алойзиъс бяха грубо свалени от машината от двамата скуайъри, които ги пазеха.

Докато ги водеха през площадката, Алби погледна назад към мегастадиона. Оттук можеше да вижда отвъд сивата стена и надолу в града лабиринт.

Единият от пазачите го сръга с автомата си и го накара да погледне отново напред. И Алби видя кой ги очаква.

Йегер Айнс, лидерът на рицарите на Златната осмица.

— Албърт, радвам се да те видя отново — каза Йегер Айнс и кимна към новата изкуствена ръка на Алби. — Не искам да съм груб, но трябва да кажа, че харесвах оригиналната повече.

Алби стисна зъби.

Йегер Айнс се усмихна гадно.

— Освен това харесвах приятеля ти, господин Адамсън, поне преди да отрежа и двете му ръце и да го удавя в клетката му.

Очите на Алби пламнаха от ярост.

Спомняше си съвсем ясно как в укрепения щаб на рицарите в замъка Арагон на остров Иския Йегер Айнс беше изтезавал Джулиъс Адамсън — как беше отрязал ръцете му с изключително острата древна нишка, преди да го хвърли да се удави във водата.

След това Айнс беше дал нишката на Дион Десакс и той спокойно беше отрязал ръката на Алби с нея.

— Харесвах Джулиъс, лайно такова — каза Алби.

— Каква е тази платформа? — намеси се Алойзиъс. — Да не би да е някакъв секретен наблюдателен пост?

— Много повече от това — каза Йегер Айнс. — Компанията собственик на тази платформа притежава множество други като нея, включително и всички, които се намират в тази част на Червено море. Тя е тук от години и добива малки количества петрол, но истинското й предназначение е да следи една странна и огромна формация от сив камък под морското дъно, която според проникващите радари има полусферична форма. И ето че днес тя се издигна сама — и се оказа, че е всъщност този великолепен град, в който се намира Тронът на Дървото на живота.

Йегер Айнс посочи гигантския кръгъл град.

— Ще станем свидетели на паметно събитие в историята. Сфинкса, новият император на света, ще се качи на Трона на живота. Вселената ще бъде спасена и той ще стане неоспорим владетел на всеки човек на тази планета.

— И ти искаш да го гледаме ли? — попита Алби.

— О, не. Никак даже — отвърна Айнс и спокойно извади малка кадифена кутийка.

Алби замръзна.

Реакцията му беше съвсем първична.

Познаваше тази кутийка. В нея се пазеше малкото оръжие нишка, което Айнс и Дион бяха използвали върху него и Джулиъс.

— Албърт, Албърт — каза Айнс. — След цялото вълнение при входа на Лабиринта имах да свърша някои работи. Но ми беше съобщено, че си бил заловен заедно с капитан Найт. Сега, като ми се отвори малко свободно време, наредих на хората си да те доведат тук, за да се позабавлявам малко с теб, преди да те убия. И ще го направя, защото се оказа наистина досадна напаст за плана ни. Както и капитан Найт заради това, че залови навремето цели, за които щеше да ми бъде платено много, за да ги убия. Ето как ще стане. Първо ще отрежа няколко ключови части от телата ви — ходилата и ръцете, за да ви обездвижа, после носовете, ушите и езиците ви. И накрая, докато лежите на тази площадка и ме умолявате без езици в шибаните си уста да спра, тогава — и само тогава — ще покажа милост и ще ви убия.

Алби не каза нищо.

— Знаеш ли, не си особено приятен човек — каза Алойзиъс. — Усещам, че имаш сериозни проблеми с владеенето на гнева.

Йегер Айнс пристъпи заплашително напред, държеше нишката.

— Прав си, капитане. Не съм приятен. В никакво отношение. И това ще ми достави голямо, ама наистина голямо удоволствие…

Някъде наблизо се разнесе гръм.

И внезапно цяла част от сивата стена непосредствено до платформата се вдигна във въздуха в облак от прах и огън, запращайки хиляди парчета камък във всички посоки.

И с тази експлозия всичко на нефтената платформа тръгна по дяволите.

Експлозията, разбира се, беше резултат от първия реактивен снаряд, изстрелян от Растор по западната страна на стената.

Взривът отвори дупка в стената и водата моментално нахлу през нея в града лабиринт.

А платформата, която се намираше съвсем близко до дупката, се разклати диво и…

… политна към града лабиринт, понесена от водата. Рязко се разтресе, когато котвата й се освободи от дъното, и внезапно „Червена звезда на хоризонта — 4“ се понесе като детска играчка под наклон от почти четирийсет и пет градуса към разрушената стена около града лабиринт и колосалния водопад, който се изсипваше през нея.

* * *

Йегер Айнс падна на площадката за хеликоптери.

Алби и Алойзиъс също паднаха.

Както и двамата им пазачи.

Бърз като котка, Алойзиъс се възползва от възможността да изрита един от скуайърите, при което той се плъзна по площадката, излетя през ръба й и полетя надолу към бушуващите води.

Алби също се възползва и въпреки че беше закопчан, се метна към Йегер Айнс, фрасна го с двете си ръце и му счупи носа.

След като зашемети лидера на рицарите на Златната осмица, Алби грабна нишката от ръцете му и бързо сряза свинските опашки.

Проблясващата подобна на корда нишка беше толкова остра, че мина през пластмасата като през масло.

Алби се хвърли към Алойзиъс и сряза и неговите свински опашки точно когато…

… понесена от водата, нефтената платформа стигна до ръба на стената…

И изведнъж целият свят на Алби се обърна на деветдесет градуса.

Докато платформата политаше надолу към града лабиринт, Алби и Алойзиъс се оглеждаха за нещо, за което да могат да се хванат.

Накрая и двамата се метнаха в руския хеликоптер, тъй като той беше вързан за нея по-рано и все още оставаше на мястото си.

Алби не видя какво е станало с Йегер Айнс, но всички други на площадката — и на всяка от откритите палуби на платформата — полетяха от падащото съоръжение.

И изведнъж, докато летеше към града лабиринт, платформата спря.

От мястото си в хеликоптера Алби не можеше да види каква е причината за това рязко спиране.

После погледна нагоре и видя, че котвеният кабел на платформата се е опънал.

Котвата явно се беше закачила за стената и сега платформата — обърната почти на деветдесет градуса — висеше на колосалната древна стена, а водата се сипеше от двете й страни.

Нещо проблесна в периферното зрение на Алби и той се сниши, когато Йегер Айнс се хвърли напред от задната част на хеликоптера с нож в ръка.

Алби избегна удара и инстинктивно замахна към лицето на Айнс с нишката.

Случи се толкова бързо, че Алби не успя да осъзнае какво е направил.

Долната половина от лицето на Йегер Айнс се свлече и падна от главата му.

Всичко — челюст, зъби, ноздри — в един момент си беше на мястото, а в следващия го нямаше.

Цялото лице под носа беше изрязано на мига, оставяйки само гола плът и ясен изглед към гърлото му. Айнс се беше превърнал в жива картина на Пикасо.

Над гротескната каша очите на Йегер Айнс едва не изхвръкваха от орбитите, изпълнени с шок и недоумение.

От гърлото му се изтръгна нечовешки, изпълнен с болка вой.

На Алби не му пукаше. И продължи да се възползва от преимуществото си.

Първото замахване сряза ръката на Айнс, която държеше ножа, заедно с дръжката на ножа.

Второто отряза другата му ръка.

И изведнъж Йегер Айнс, жестокият лидер на жестока банда убийци, който никога не беше отговарял пред никого, се превърна в обезобразена развалина.

Алби стисна зъби, наведе се към съсипаното лице на Айнс и мрачно процеди:

— Това е за приятеля ми Джулиъс.

Изрита Айнс от хеликоптера и рицарят полетя в буйните води на мощния водопад, обречен да се удави в страх и агония, докато водата нахлуваше безпрепятствено в оголеното му гърло. И вече никой не чу нищо за Йегер Айнс.

Алби и Алойзиъс бяха в капан на нефтената платформа, която висеше под прав ъгъл от западната част на кръглата стена.

Нямаше какво да направят. Можеха само да гледат как се разиграва битката на Джак със Сфинкса, Растор и Езекил.

Гледаха изумени как руският самолетоносач премина през отсрещния ръб стената и се заби в древните сгради долу. После видяха как разрушителят го последва и се озова върху летателната палуба.

Взираха се безпомощно в дребната фигура на Сфинкса, която се катереше по стрелата от злато и сребро към Трона на живота.

И завикаха от радост, когато най-неочаквано оръдието на разрушителя затрещя и няколко снаряда улучиха върха на стрелата и го отчупиха, слагайки край на катеренето на Сфинкса.

— Онзи решителен кучи син е още жив — каза Алойзиъс. — Единствено Джак Уест е способен на толкова безумна постъпка.

Разбира се, оказа се прав.

Секунди по-късно Алби и Алойзиъс, които още бяха в завързания хеликоптер на площадката, отново завикаха ликуващо, когато видяха как Джак се втурна надолу по летателната палуба и продължи със скокове през града лабиринт към централния замък, без да му минава през ума да се откаже.

И после Джак влезе в замъка и изчезна, и градът лабиринт изведнъж притихна, ако не се броеше грохотът на двата водопада, които го пълнеха с вода.

След известно време звукът на приближаващи ротори привлече вниманието им и те видяха как един страховито изглеждащ руски щурмови хеликоптер се спуска към площадката, на която се намираха.

Целият в картечници и ракети, той увисна заплашително във въздуха пред Алби и Алойзиъс, които се бяха сгушили в кабината на вързания за площадката транспортен хеликоптер.

— Радвам се, че те срещнах, хлапе — каза Алойзиъс. — Руфъс ми каза, че много му е харесало да работи с теб по време на мисията в Либия. Иска ми се да те бях опознал по-добре.

— И аз теб — отвърна Алби.

— Ама че шибан начин да си отидеш — горчиво рече Алойзиъс.

Секунда по-късно шестцевната картечница на щурмовия хеликоптер се завъртя, забълва огнени езици и ги засипа с изпепеляващ дъжд от куршуми.

Мъж на име Джак

Трета част

След сбиването в училищния двор

— Тате? Имаш ли семейство? — попита Лили. Джак се усмихна.

— Да.

— Братя или сестри?

— Една сестра.

— По-голяма или по-малка?

— По-голяма с две години. Само че…

— Само че какво?

— Само че вече не е по-голяма от мен. Казваше се Лорън. Вече не е по-голяма от мен,

защото умря, когато беше на трийсет.

— О. Как е умряла? — попита Лили.

— Беше убита. — Погледът на Джак стана отнесен. -

— В самолетна катастрофа.

Матю Райли, „Шестте свещени камъка“

Джак лежи в легло.

Нощ е, четири часа след сбиването в училищния двор.

Силуетът на баща му е очертан на прага на стаята. Разочарован е.

— Защо не можеш да имаш нормални приятели като сестра ти? — казва той.

Джак слуша подобни неща през цялото си детство.

Две години по-голяма от него, сестрата на Джак Лорън винаги е била любимката на баща им. Тя просто не можеше да сгреши в каквото и да било.

Джак винаги беше копнял за похвалата на великия войник Джак Уест-старши — Вълка, — но по някаква причина така и не я получаваше.

Вълка обсипваше Лорън с похвали и подаръци, с внимание и топлота.

С Джак беше точно обратното — критики, хладно отношение и физическо насилие — обикновено след като Джак се намесваше, когато Вълка биеше Мей.

По-късно Джак осъзна, че всичко това е било най-вече психологическа война, упражнявана години наред.

Обработката на Лорън от Вълка заби клин между нея и Джак. Докато преди беше грижовната по-голяма сестра, тя също започна да го критикува.

Това промиване на мозъци от страна на Вълка имаше и друг ефект върху Лорън — тя се обърна и срещу майка си Мей.

При това до такава степен, че след като родителите им се разведоха, Джак остана изумен, когато Лорън избра да живее с баща им, дори след побоите, които беше нанасял върху Мей и Джак.

Едва години по-късно, когато бяха в средата на двайсетте и след като Лорън откри кой всъщност е баща им, тя поднови връзката си с Джак и двамата отново станаха приятели.

А после умря.

В самолетна катастрофа на трийсетгодишна възраст.

Тя така и не видя как Джак се сражава с баща им за шестте камъка на Рамзес. Така и не го видя как се би до смърт с Вълка над бездната на остров Пасха. Така и не видя как Джак го победи.

Последиците от всичко това бяха, че като дете Джак прекарваше голяма част от времето си сам вкъщи, изолиран в собственото си семейство.

Някои хора биха казали, че това е лошо, но Джак никога не гледаше на него по този начин.

Тази изолация го накара да осъзнае, че когато е подложен на изпитание, ако се държи, може да излезе от него победител.

Тунелът отвъд трона на живота

28 декември, 00:06

Един ден и пет часа до Омега

Джак, на ръба на изтощението, се мъкнеше по дългия тъмен тунел.

Древният проход беше дълъг километри. Като цяло вървеше леко нагоре, на широки стъпала и рампи, като завиваше на големи дъги и понякога на някой и друг рязък завой.

След като изкачи първото стълбище след наводнената част, алените сфери на тавана се появиха отново и Джак продължи под смътното им сияние, като изгаси фенера на каската си, за да пести батериите.

Вървя часове наред.

Беше буден от двайсет и четири часа и умората му ставаше почти болезнена.

Знаеше, че в някакъв момент ще му се наложи да поспи, но не можеше да се накара да го направи — все виждаше поредния завой и си казваше, че ще си почине след него, но когато го стигнеше, продължаваше напред.

Никога не се беше чувствал толкова сам.

Зоуи беше мъртва. Лили и Истън бяха заклещени в града лабиринт. Дори верният бронзов Усмивката, изпречил се пред взрива по-рано, вече не беше с него.

Всъщност положението беше много по-лошо, отколкото имаше представа.

Джак не знаеше, че Йоланте, Никой и Бърти, които търсеха Синята камбана, способна да събуди цели населения, за последно са били видени да влизат в хранилището на Троя секунди преди то да бъде разкъсано от огромна експлозия.

Или че Алби и Алойзиъс, свити в техния завързан вертолет на отвесната площадка на нефтената платформа, за последно са били подложени на брутален обстрел от новопристигнал руски щурмови хеликоптер.

Екипът му беше пръснат в пълен безпорядък.

Мисията му беше направена на пух и прах.

Беше останал единствено той.

Тук, мъкнещ се с последни сили през подземния тунел.

И тогава, след девет часа ходене нагоре по безкрайния проход, стигна до последния завой и изведнъж тунелът свърши с богато украсена арка от сив камък, покрит със знаците на Тот.

Отвъд арката пътят се превръщаше в корниз, който гледаше към широка и много дълга правоъгълна пещера.

— Ох, мътните да ме вземат — промълви Джак, докато се взираше в шокиращо сложната плетеница, която го очакваше в пещерата пред него.

Пещерата пред Джак беше изключително дълга — цели километри — и лабиринтът в нея беше с размери и сложност, с каквито Джак не се беше сблъсквал до този момент.

Имаше четири страни.

И беше умопомрачително труден.

Подът, стените и таванът на пещерата бяха целите покрити с безброй тесни канали — стотици на брой, които завиваха под прави ъгли по протежение на свръхдългото пространство, като се пресичаха един друг или свършваха със задънен край.

Всеки канал беше достатъчно широк, за да може човек да върви по него, но и достатъчно дълбок, за да не му позволи да наднича над стените.

Очите на Джак се стрелкаха насам-натам, докато се мъчеше да възприеме всичко това.

Беше преживял дяволската стена лабиринт по време на Големите игри, но това… това беше нещо различно.

— Четири страни — промълви той. — По дяволите.

И все пак трябваше да признае, че гледката беше зловещо прекрасна.

По тавана, пода и стените бяха монтирани стотици сфери, които къпеха колосалния лабиринт в мътна червена светлина.

Сферите се губеха в мрака в далечината като съзвездие от алени звезди.

По иначе сивия лабиринт имаше пръснати бели кубични структури, които се издигаха на неравномерни интервали от каналите.

Всеки бял куб имаше тесни, подобни на процепи прозорци, така че тези кубове приличаха на яки бункери от Втората световна война.

„Лошо“ — помисли си Джак. Това означаваше, че този лабиринт има тайна, която едва ли ще е приятна.

На няколко места в пещерата можеха да се различат дълги каменни мостове, но те не минаваха през нея. Вместо това прекосяваха пространството диагонално, като свързваха някои от белите бункери.

Прекрасни водопади бликаха от широки каменни улеи високо в стените. Водите им падаха в лабиринта и несъмнено осигуряваха поредната смъртна опасност.

Джак се загледа в каналите по тавана и изведнъж се намръщи.

Нещо в тях не беше наред.

Имаше нещо, което очакваше да види в тях, но го нямаше и той не можеше да каже какво точно е то.

Въздъхна уморено.

Зашеметяващо сложният лабиринт се губеше в далечината, огромен и дълъг, подобно на железопътни релси, които се събират в далечината.

Трябваше да впрегне всичките си умствени сили, за да го измисли…

И точно тогава Джак видя групичка светлини — пет на брой, — които се движеха по подовата част на лабиринта, недалеч от един от бункерите — Растор и четиримата му останали сръбски войници.

По-наблизо, само на стотина метра от Джак, до друг бункер, имаше други две светлини.

Сфинкса и Мендоса.

И трета група, още по-наблизо, състояща се също от две фигури — Езекил и последният му монах на Омега.

Непоносима умора налегна Джак.

Последните двайсет и четири часа без никакъв сън бяха изцедили почти всичките му сили.

Ако искаше да се справи с лабиринта, трябваше да го направи с ясна глава. Трябваше да спре и да си почине, пък било и само за малко.

Той се върна през арката, загледан в знаците по нея — знаци, които несъмнено обясняваха лабиринта, но които не можеше да разчете без Лили.

Навлезе десетина метра в тунела, свлече се на земята и се облегна на дясната стена.

Затвори очи.

„Само за няколко минути“, каза си.

Нямаше да заспи. Нямаше време за сън. Не, почивката щеше да е съвсем кратка.

Трябва да продължа…

Не мога да спра…

Не мога да позволя на другите да се отдалечат прекалено…

И тогава, седнал в древния тунел, опрял гръб в студения камък, той вече не беше в състояние да държи очите си отворени. Главата клюмна на гърдите му и Джак Уест потъна в дълбок сън.

Джак сънуваше.

Картини от многото му приключения проблясваха в ума му.

Как откри новородената плачеща Лили във вулкана в Уганда.

Как я отгледа в Кения с Магьосника и първоначалния си екип.

Как се сражава с маршал Джуда на върха на Голямата пирамида.

Как гледа смъртта на Магьосника в гробницата на Чингис хан в Монголия.

Как се сражава с баща си Вълка над бездната в недрата на остров Пасха.

Как оцеля в Големите игри в Подземното царство.

Как майка му умира от ръцете на Растор под Падащия храм в Йерусалим.

Как влиза в спалнята си в самолета след Големите игри и вижда червеното лице и озъбената физиономия на Мефисто…

Джак се събуди със стряскане.

По дяволите. Ненавиждаше онзи кошмар.

Примигна и разтърка очи.

Не знаеше колко време е спал и съответно с колко е изостанал от съперниците си.

Започна да се надига от земята…

— Здравей, капитане — каза глас от дясната му страна.

Джак видя първо кубинките им.

После вдигна очи и видя познатото лице на брат Езекил, водача на монасите на Омега, който стоеше над него.

До Езекил стоеше другият монах. Държеше пистолет „Глок“, насочен към лицето на Джак.

— Каква приятна изненада да ви открия тук — каза Езекил. — Лабиринтът пред нас е дълъг и труден и решихме, че трябва да се върнем и да си възстановим силите, преди да влезем в него. И какво намерихме? Вас, заспал на пода, без никой да ви пази.

Джак не отговори.

Седеше на земята и гледаше дулото на пистолета. Въздъхна с дълбока тъга.

Значи тук всичко свършваше.

Този път не само че нямаше възможности и приятели, но и сила.

Ужасната умора отново го налегна — не толкова от физическото изтощение, колкото от суровия факт, че ще умре тук, сам, в това тъмно подземно място, където никой никога няма да намери тялото му.

Щеше просто да изчезне.

Езекил прочете всички тези мисли по лицето му.

— О, капитане — подигравателно рече той. — Този път не ви е писано да спечелите битката и да спасите света. Някога може и да е било писано, когато онова старо пророчество за петимата велики воини се сбъдна. Но онова беше само предвестник на този момент, на момента на моментите, на края на всички неща и началото на нова епоха. Епоха, която за съжаление ще настъпи без вас.

Езекил се обърна към монаха.

— Убий го.

Монахът отново се прицели в главата на Джак от четири стъпки разстояние и дръпна спусъка. Гърмежът в тясното пространство на тунела бе оглушителен.

Куршумът изкара искри от каменната стена до дясното ухо на Джак.

Невероятно, но по някакъв начин монахът беше пропуснал.

— Какво стана, по дяволите? — ахна Джак.

— Какво става, мамка му! — процеди монахът.

Той стреля още три пъти, но всеки път куршумът просто се отклоняваше от Джак и рикошираше от каменната стена зад него, сякаш той беше защитен от някакво невидимо силово поле.

Монахът погледна объркано Езекил…

… и главата му отлетя рязко настрани, улучена от нещо, изстреляно от тъмния тунел отляво на Джак, откъм потопения град лабиринт.

Предметът се стовари върху главата на монаха с ужасяваща сила и Джак чу противното пукане, когато черепът се счупи и монахът рухна мъртъв на земята.

Предметът, който го беше улучил, изтрака на пода и Джак го разпозна моментално — масивната сребриста магнитна глава на „Магхук“.

Езекил рязко се обърна да види кой е изстрелял куката.

Джак направи същото…

… и примигна от изумление, когато видя кой стои там.

Тя стоеше в средата на тунела, хванала изстрелващия механизъм на куката като пистолет, застанала в перфектна поза за стрелба, облечена в прилепващ по тялото леководолазен костюм, гледаща убийствено над дулото на механизма.

Зоуи.

— Здрасти, скъпи — каза тя. — Здравей, Езекил.

На Джак му се стори, че вижда още някакви фигури в сенките зад нея — Лили и… момент… Алби?

„Господи, явно още сънувам…“

— Ти… — изръмжа Езекил на Зоуи.

Зоуи натисна копче и магнитната кука се плъзна по пода и се прибра в изстрелващия механизъм.

— И така, момчета — каза тя. — Май играете грубо, а?

Езекил посегна към пистолета си.

Но Зоуи скочи бързо напред и го изрита от ръката му. Оръжието изтрака и се плъзна по пода на тунела.

И докато слисаният Джак седеше и се взираше невярващо, Зоуи и Езекил — водачът на орден на монаси женомразци — се биеха.

Езекил изглеждаше шокиран не по-малко от Джак, докато Зоуи беше изпълнена с енергия.

Както и да беше стигнала дотук, тя бе натрупала вълна от гняв и сега я отприщваше срещу Езекил.

Атакува монаха яростно, като го засипа с удари — в лицето, в гърлото, в бъбреците — и го принуди да отстъпи към корниза над четиристранния лабиринт.

— Не харесваш жени, а?

Фрас.

— Не харесваш как звучат гласовете ни, а?

Фрас.

— А това е, задето се опита да убиеш мъжа ми.

Фрас. Езекил залитна назад от последния удар и Зоуи използва момента да грабне пясъчния часовник със сив камък, който висеше на врата му, и да го натика в устата му.

Пясъчният часовник се счупи, сивият прах в него излезе на малко облаче, а Езекил се задави…

… точно когато Зоуи грабна бутилка вода от колана си и изля съдържанието й в устата на Езекил. После стисна с другата си ръка устните му, принуждавайки го да преглътне и сивият камък да стигне през гърлото до стомаха му.

Реакцията настъпи след секунди.

Езекил се преви и лицето му стана пурпурно.

Водата в стомаха му се превръщаше в камък, нанасяйки какви ли не поражения на органите му.

Той погледна Зоуи с ужас. Очите му бяха на път да изскочат от орбитите си.

— Умри със съзнанието, че си бил бит от момиче — каза Зоуи.

И с тези думи тя го изрита от корниза и давещият се умиращ монах полетя към лабиринта, пропадайки стотици метри надолу, преди да се стовари върху стените на един от каналите.

Главата на Езекил се килна под гаден ъгъл и дъхът му секна на мига. И това беше краят на лидера на ордена на Омега.

Зоуи се завтече към Джак и го сграбчи в обятията си.

Джак потрепери в прегръдката й.

През рамото й той видя Лили и — да, наистина беше той — Алби, които стояха малко назад, за да им позволят да споделят момента на събиране.

Но накрая Лили не издържа, завтече се напред и прегърна както Джак, така и Зоуи.

— Наистина се надявам, че не сънувам — немощно рече Джак.

Зоуи го дръпна от себе си.

— Не сънуваш, красавецо. Тук съм.

— Но как… тоест… мислех си, че падна в… и после имаше безкраен тунел за преминаване… и наводнения град лабиринт.

— Знам, знам — отвърна Зоуи с палавата си ирландска усмивка. — Можеш да кажеш, че съм направила номер в стил Джак Уест.

Зоуи обясни.

Докато пропадала в бездната заедно със сталактита и всички парчета от моста, бръкнала в раницата си, извадила магнитната кука, която донесла със себе си в Лабиринта, и я изстреляла в стената. Куката успяла да се захване и тя полетяла към стената и се ударила в нея с такава сила, че останала без въздух, но успяла да се задържи.

Трябвали й цели два часа да се изкатери обратно и да стигне до изхода.

— А камъкът на изхода? — попита Джак. — Той се спусна, след като минахме.

— Имах две гранати и реших да се пробвам с тях. Поставих ги в основата на вратата и ги взривих — отвърна Зоуи. — Вратата дори не се надраска, но подът под нея се напука и се образува малка дупка — достатъчна, за да мога да си прокопая път под вратата. Не беше особено елегантно, но майната му, свърши работа. След това Нингизида ми показа кой от шестте тунела да избера. После извръщах очи от златните и при всяко разклонение избирах лошото — лявото.

Зоуи се усмихна, когато видя реакцията на Джак.

— Не си единственият, който може да решава древни главоблъсканици, да знаеш.

— Изобщо не съм се съмнявал в това. Нито за миг. — Джак поклати глава. — Ами градът лабиринт около Трона на живота? Той се наводни малко след като се спуснах в кладенеца. Водата буквално ме преследваше.

Зоуи кимна.

— Вече сигурно е напълно потопен. Пристигнах малко след като водата беше достигнала основата на замъка в средата. Намерих Лили, Истън и много окаяно изглеждащия Усмивка сгушени до разбил се руски спасителен хеликоптер при изхода на безкрайния тунел. Алби току-що се беше присъединил към тях, но след малко ще го оставя той да разкаже своята история. Лили и Истън ми разказаха какво се е случило. И най-важното, Истън ми каза къде те е видял за последно — как влизаш в замъка малко преди той да бъде наводнен. Така че грабнах водолазни костюми от руския спасителен вертолет и се гмурнахме… Прекосихме наводнения град и се спуснахме в кладенеца на замъка. Продължихме по този тунел, докато не стигнахме суша. И оттогава вървяхме по него. Стигнахме точно навреме да те видим как си седиш на задника в компанията на онези монаси.

Лили се наведе напред.

— И аз малко помогнах. Пропуснах да ти кажа, че пъхнах коприварчето си в джоба на гърдите ти, докато спеше. Помниш ли как се събуди, а аз седях до теб и ти разтривах рамото? Точно тогава го направих. Не знам, просто реших, че в някакъв момент може да ти потрябва.

Джак бръкна в закопчания джоб на доченото си яке и извади дисковидното коприварче.

Поклати глава.

— Благодаря, дечко.

Усмихна се.

След като се беше чувствал толкова самотен, в присъствието на любимите му хора той отново се изпълни с енергия.

— Господи, как се радвам да ви видя всички.

След това дойде ред на Алби да разкаже за преживелиците си.

Двамата с Алойзиъс се били отписали на отвесната площадка на платформата, когато новопристигналият щурмови хеликоптер открил огън.

Само че стрелбата не била насочена по тях.

А по един един рицар на Златната осмица — гадния Йегер Цвай, който се появил над и зад тях, като се прехвърлил през горния ръб на площадката с пистолет в ръка.

Картечницата на щурмовия хеликоптер направила Цвай на кървава кайма.

Когато оглушителната стрелба спряла, от високоговорителя на хеликоптера се чул писък, последван от глас.

— Здрасти, момчета, извинете, че не успяхме да стигнем малко по-рано — казал провлеченият глас. — Със Скай Монстър малко се поозорихме, докато откраднем машинката. Искате ли да ви откараме от това нещо?

И когато погледнал към кабината на хеликоптера, Алби видял двамата пилоти и на лицето му цъфнала широка усмивка.

Руфъс и Скай Монстър.

След като двамата с Алойзиъс се прехвърлили на хеликоптера, Руфъс попитал Алби къде да ги откара.

Алби посочил отсрещната страна на огромния град лабиринт, където били Лили, Истън и Усмивката.

— Там.

Минути по-късно Руфъс приземил щурмовия хеликоптер на кулата недалеч от Лили, Истън и Усмивката, чийто гръб бил стопен.

Лили и Алби се прегърнали и цялата група — Руфъс и Скай Монстър, Алби и Алойзиъс — бързо разказали какво им се е случило и обсъдили как биха могли да помогнат на Джак.

А после пристигнала Зоуи и поела командването.

— Вземаме водолазни костюми и тръгваме след него — казала тя.

— Определено — съгласила се Лили.

— Нещо против да остана с двамата луди пилоти? — попитал Алойзиъс. — Искам да направя някои неща. Някои много разрушителни неща.

Зоуи кимнала.

— Прави каквото трябва, капитане. Само вземи със себе си този храбър минотавър и бронзовия му.

— Но… — понечил да възрази Истън.

— Ти изигра своята роля, Истън. Усмивката също — меко казала Зоуи. — И тази огнестрелна рана се нуждае от внимание. Време е да излезеш от играта. И имам чувството, че Алби иска да влезе в нея.

— И още как — отвърнал Алби.

И така се разделили.

Алойзиъс, Руфъс и Скай Монстър потеглили с хеликоптера, вземайки със себе си ранения Истън и полустопения Усмивка, а Зоуи, Лили и Алби облекли водолазните костюми, гмурнали се в бистрите сини води над града лабиринт и накрая стигнали тук и заварили Джак миг преди да бъде застрелян от двамата монаси на Омега.

Когато Зоуи и Алби завършиха разказите си, Джак се усмихна.

— Страшно се радвам, че сте тук, защото ни очаква наистина адски лабиринт.

Четвърто изпитание на достойнството

Четиристранният лабиринт

На този свят има много неща, които не могат

да бъдат обяснени, млада госпожице… Запитай се, как изобщо

се е появил животът на тази отдалечена планета?

Сигурен съм, че знаеш за камбрийската експлозия, за внезапната

поява на сложно устроени живи организми преди петстотин милиона години?

Какво я е причинило? Как се е появил животът тук?

Човечеството е наблюдавано от разстояние от много, много отдавна…

Хадес към Лили в „Четирите легендарни царства“

Четиристранният лабиринт

26 декември, 04:06

25 часа до събитието Омега

Лили се взираше в знаците на Тот, покриващи арката при входа на четиристранния лабиринт.

— Пише:

Така започва пътят към Смъртта.

Преодолей четиристранния лабиринт, качи се в златната клетка и бъди съден.

Едва тогава можеш да седнеш в прегръдката на Смъртта.

— Не ми звучи особено дружелюбно — отбеляза Зоуи.

— Чух едни монаси на Омега да говорят за втората половина на Лабиринта — каза Джак. — Споменаха, че била много по-гадна от първата.

— В края на текста има един последен символ — рече Лили. — Има го и върху черепа на Имхотеп. Ето този.

Тя извади черепа и посочи едно от изображенията върху него:

— Какво означава? — попита Алби.

— Много е шантаво. — Лили се намръщи. — Това е символ на Тот, комбиниран с изображение, така че е труден за превеждане. Означава нещо като „поредицата на завиване“ или „поредица на завъртане“.

Джак погледна от Лили към четиристранния лабиринт.

Огледа каналите с високи сиви стени по пода, стените и тавана; белите бункери, които стърчаха от тях, и водопадите, падащи от улеите в стените.

— Това е уловката — каза той. — Всеки лабиринт тук си има някаква уникална черта. Въпросната „поредица на завъртане“ трябва да е уловката на този…

И рязко млъкна, когато погледът му се спря върху изсечените в тавана канали.

Беше ги забелязал и по-рано, беше забелязал, че нещо в тях липсва.

— Скоби… — прошепна той.

— Какво? — не разбра Зоуи.

Джак говореше на себе си, мислеше на глас.

— Не висиш на ръце от тавана. А вървиш по него… защото целият лабиринт трябва…

Докато говореше, продължаваше да се взира нагоре, след което погледна към целия лабиринт, когато осъзна каква е уловката.

— Татко? Ехо? Какво има? — попита Лили.

Джак преглътна.

— Ох, Господи. Здравата ще се озорим с това.

И точно тогава се случи.

От стените около тях се разнесе дълбок грохот и изведнъж, докато гледаха свръхдългия лабиринт, цялата огромна правоъгълна пещера се завъртя.

Гледката си я биваше.

Целият дълъг лабиринт — под, стени и таван — се завъртя бавно наляво, така че онова, което преди малко беше лява стена, сега се превърна в под.

Ефектът беше колкото внезапен, толкова и шокиращ.

Докато подът се накланяше бързо и премина ъгъла от четирийсет и пет градуса, цялата вода, която се беше изливала в каналите му от водопадите, се развълнува и поради гравитацията потече надолу като стена разбеснели се вълни, които се нахвърляха върху каналите и се разплискваха по множеството поставени под прав ъгъл стени в опит да се наместят на новия „под“ на пещерата.

После гигантският древен механизъм, причинил колосалното завъртане, избумтя приглушено, въртенето спря и лабиринтът отново стана неподвижен.

— Единствените безопасни места като че ли са белите подобия на бункери — каза Джак. — Завъртането, или поредицата на въртене, трябва да е свързано с някакъв часовников механизъм. Намираш убежище в бункер и там измисляш как да стигнеш до следващия. Но имаш ограничено време да преодолееш тази част от лабиринта и да стигнеш до следващия, преди механизмът да се е задействал отново.

— И ако не стигнеш навреме, водата те помита — каза Зоуи. — Ако не се удавиш, ще изгубиш ориентация и няма да знаеш накъде да продължиш. А при следващото завъртане се изгубваш безнадеждно.

— А не можем ли да минем по стените на каналите? — предложи Алби.

Лили поклати глава.

— На строителите на тези лабиринти по принцип не им допада, когато някой се опита да излъже системата.

Джак посочи най-близкия бункер, който се намираше на стотина метра навътре в лабиринта, точно в средата.

— Добре, народе. Нямаме време за губене. Растор и Сфинкса вече прекосяват лабиринта. Това е изпитание за памет и скорост, при това под постоянно напрежение. Вгледайте се внимателно в лабиринта и намерете точния път до първия бункер. Освен това трябва да определим през какви интервали се върти това нещо, защото ще трябва да стигаме до следващия бункер преди завъртането да ни помете.

През следващите трийсет минути оглеждаха лабиринта.

Джак и Зоуи използваха хронометрите си и след още три колосални завъртания, които върнаха първоначалния „под“ отново долу, пресметнаха, че масивното издължено пространство се завърта наляво приблизително веднъж на всеки десет минути.

Междувременно Лили и Алби начертаха курс към първия бункер.

След като слезеха в каналите, трябваше да разчитат на паметта си, така че трябваше да знаят накъде да завиват на всяко кръстовище.

И намериха система. Решиха, че ако при първата пресечка трябва да завият надясно, ще викат „Едно, надясно“. Ако на втората трябва да обърнат наляво, викът им ще е „Две, наляво“ и така нататък.

Например, за да стигнат до първия бункер, трябваше да направят шестнайсет завоя; Джак запомни първите четири, Зоуи вторите, Лили третите и Алби — последните.

— Добре — каза Джак. — Време е да действаме. Всички ли са готови? Добре.

И така те се спуснаха от входната арка в каналите и тръгнаха през четиристранния лабиринт.

* * *

Каналите бяха тесни и клаустрофобични. С твърди сиви стени, които почти се опираха една в друга.

Масивните стени на лабиринта, всяка над двеста метра, или колкото висока офис сграда, се извисяваха от двете им страни, прорязани от други виещи се канали.

Подът, по който тичаха, беше покрит с вода, която стигаше до глезените им и нивото й бавно се повишаваше заради водопадите.

Джак шляпаше през водата, движейки се с пълна скорост през лабиринта.

Стените от сив камък се размазваха от двете му страни. Раменете му почти ги забърсваха.

Той стигна до първото кръстовище.

— Едно, дясно!

Всички завиха надясно.

На следващото кръстовище извика „Две, ляво!“ и всички завиха наляво.

Докато тичаше, Джак осъзна, че Зоуи беше права. Влезеш ли в каналите, лабиринтът ставаше абсолютно непреодолим. Ако нямаш план как да минеш през него, можеш да се изгубиш за нула време. И ако водата те подметне няколко пъти при завъртането, няма излизане. Очаква те само смърт.

След четири пресечки Джак остави Зоуи да застане начело и да ги води през следващите четири. После дойде ред на Лили, а след нея беше Алби.

След около девет минути тичане по този начин завиха на последната пресечка, стигнаха до първия бял бункер и се метнаха в него…

… секунда преди лабиринтът да се завърти.

Чувството да са в лабиринта по време на завъртането му беше абсолютно неописуемо.

Противно и в същото време предизвикващо възторг.

Силният грохот отново изпълни въздуха, докато невидими зъбни колела преобръщаха огромното пространство.

В безопасност в бункера, задъхани, Джак и хората му се облегнаха на стените, когато цялата постройка около тях се завъртя на деветдесет градуса.

През тесните прозорци на бункера можеха да видят въртящия се лабиринт и как водата от водопадите сменя посоката си — сега вместо да пада пред стените, тя падаше направо от тавана в каналите, които се бяха превърнали в под.

Разбира се, гравитацията не беше променила посоката си — просто пространството се въртеше. Лявата и дясната стена се бяха превърнали в под и таван.

И накрая, със силен тътен, стърженето и движението спряха — и бункерът на Джак се озова странично на дясната стена, откъдето можеха да видят следващата част от лабиринта.

— Алби, Лили, намерихте ли път до следващия бункер? — попита Джак.

— И още как — отвърна Лили.

— Добре, докато сме заседнали на стената, вижте дали можете да начертаете пътя до следващите бункери — каза Джак. — Когато стената ни отново стане под, трябва да сме готови за следващото тичане.

Но докато чакаха лабиринта да се завърти отново, станаха свидетели и на още нещо.

Двама от сръбските войници на Растор, явно разделени от шефа си, подадоха глави от (сегашния) под на лабиринта, като се опитваха да различат пътя пред тях.

В отговор две червени сфери незабавно паднаха от тавана, прелетяха през пространството и се разбиха в канала им недалеч от тях.

Последваха шокиращи взривове.

Две огнени кълбета изпълниха канала им, изпепелявайки двамата сърби.

Лили се обърна към Алби.

— Ето защо не излизаш от каналите.

Изчакаха следващото завъртане и когато то се случи, не се опитаха да изскочат навън.

Защото стената им се завъртя не надолу, а нагоре и се превърна в таван на пещерата; всички се запремятаха в бункера и с писък Лили падна право към тесния прозорец и полетя през него…

… Алби се метна през бункера и улови протегнатата ръка на Лили в последния миг, като в същото време се вкопчи в ръба на прозореца с протезата си.

Когато въртенето спря, бункерът им се оказа напълно преобърнат. Лили продължи да пищи, увиснала от прозореца на двеста метра над пода на лабиринта.

Джак и Зоуи побързаха да помогнат на Алби и я издърпаха вътре.

Сега седяха на обърнатия таван на бункера и можеха само да чакат лабиринтът да се завърти отново.

Използваха времето, за да потвърдят маршрутите за следващите два етапа, включително до следващия бункер, до който достигаше диагонален мост, започващ от стената.

След като лабиринтът се завъртя отново, изскочиха навън и забързаха по стената на лабиринта.

Беше трудно. Като завиваха насам и натам, катереха се и пълзяха, те се движеха с цялата възможна скорост по стената през лабиринта и стигнаха до обърнатия настрани бункер с диагоналния мост.

Метнаха се през входа му точно когато лабиринтът започна да се завърта отново и се залепиха за стената.

Но когато въртенето спря, се озоваха отново на пода, така че Джак ги прикани да не спират, а да продължат към следващия бункер.

С две думи, работата беше трудна и изискваше пълното им съсредоточаване, скорост и енергия. Понякога трябваше да мислят бързо и да се движат бързо, друг път се налагаше да чакат.

— Просто не можеш да изгубиш концентрация в този лабиринт — изпъшка Алби по време на следващата почивка. — Не можеш да почиваш дълго, а за сън и дума не може да става.

Лили кимна.

— Вече наистина сме в трудната половина на Лабиринта.

При поредното спиране в бункер Джак се загледа по дължината на лабиринта.

Той продължаваше сякаш до безкрайност и зашеметяваше със сложността си.

От време на време зърваше движещите се светлини на Растор и Сфинкса, които продължаваха упорито напред.

Джак си погледна часовника.

17:00 местно време, 28 декември.

— Вървим вече повече от дванайсет часа и ще ни трябват още толкова, за да излезем от това нещо. Събитието Омега ще настъпи в 3:06 по Гринуич на 29 декември. Или в 5:06 местно време.

Зоуи също си погледна часовника.

— Значи имаме само дванайсет часа?

— Само — потвърди Джак. — Дванайсет часа да стигнем до Трона на смъртта. Сфинкса иска да седне на него, а Растор печели, ако го унищожи или ако попречи на някой друг да седне на него.

Пое си дълбоко дъх и погледна екипа си.

— Продължаваме напред. Не можем да спрем, независимо колко сме уморени. Ще спим, след като спасим вселената.

И така те продължиха през смъртоносния въртящ се лабиринт.

Понякога напредваха бързо.

Дори успяха да минат през няколко завъртания, докато стояха на някои от диагоналните мостове.

Идеята беше на Зоуи и наистина им спести доста време.

Качваха се на вървящ нагоре диагонален мост и после, докато лабиринтът около тях се завърташе от могъщия си механизъм, спираха, като внимаваха да стоят в средата на моста.

С въртенето на лабиринта мостът се накланяше надолу. Когато завъртането приключваше, те просто тичаха надолу по него към новия „под“.

Но по-често напредъкът им беше бавен и успяваха да правят само кратки преходи от един бункер до следващия.

Друг път правеха грешки и трябваше да бързат обратно до предишния бункер, за да не останат в откритите канали.

А имаше и случаи, когато се оказваха на стена, където напредването беше още по-трудно и бавно, защото им се налагаше да пълзят и вървят по стените на каналите, сякаш го правеха по рафтове.

И разбира се, имаше ги и онези случаи, когато заради въртенето бункерът им се озоваваше на тавана. Тогава нямаха друг избор, освен да останат вътре до следващото завъртане на лабиринта.

Около пет часа по-късно, докато вървяха по една от стените, най-неочаквано лабиринтът се завъртя не само по-рано от очакваното, но и нагоре, а не надолу, а те още се намираха на двайсет метра от следващия бункер.

Докато страната им се издигаше, вместо да се спусне, каналът им се наклони и Джак осъзна, че са здравата прецакани.

Всички щяха да полетят от почти двеста метра височина — и дори да се разминеха със смъртта, щяха да се пръснат в пълния с вода лабиринт.

Той бързо извика заповед на Алби, после друга на Зоуи и Лили…

… и секунда по-късно досега отвесната им странична стена се превърна в таван.

Ако някой можеше да види гледката, ченето му със сигурност щеше да увисне.

Джак и Алби висяха на двеста метра над пода на пещерата, хванати с едната си ръка от титан за стената на канала, а Зоуи и Лили се бяха вкопчили в кръстовете им.

Джак и Алби бяха използвали юмруците си от титан бързо да издълбаят плитки дупки в стената, колкото да успеят да се хванат.

А после Зоуи се беше вкопчила в кръста на Джак, а Лили — в кръста на Алби.

И така, когато каналът им се преобърна напълно, те останаха да висят високо над лабиринта и да чакат следващото завъртане.

Никой човек с нормални ръце не можеше да постигне подобно нещо.

Но титановите пръсти на Джак и Алби не бяха нормални. Освен че бяха изключително здрави, благодарение на двигателните си механизми те бяха и невероятно силни и стискаха като менгеме стената в продължение на няколко минути, докато накрая с грохот и стон лабиринтът се завъртя отново, таванът се превърна в стена и те тупнаха на страничната стена на канала, която отново се беше превърнала в рафт.

Четиримата тутакси се втурнаха към следващия бункер, метнаха се в него и спряха задъхани.

Алби се обърна към Джак и вдигна металната си лява ръка. В края на краищата това беше старата ръка на Джак, която той беше дал на Алби след инцидента с Йегер Айнс, Дион и оръжието нишка.

— Това нещо е страхотно — каза Алби. — Най-добрата втора ръка на света.

— И още как — отвърна Джак. — Когато ми я направи преди двайсет години, Магьосника обеща, че ще е по-добра от онази, с която съм се родил. И се оказа прав.

По време на почивката Лили разгада поредицата на завъртанията.

— О, сега го виждам.

Тя посочи оригиналния символ:

— Това изображение представя поредицата на завъртанията, но е сложно. Отделните линии представят посоката на всяко завъртане — вижте как някои вървят наляво, а други надясно. А дължината на всяка линия показва времето между завъртанията — едни са по-дълги, други по-къси. Именно затова бяхме сварени неподготвени.

— Като че ли наистина си го разчела — каза Джак. — Адски се радвам, че ме настигнахте. Нямаше абсолютно никакъв начин да се справя с това чудо без вас.

И те продължиха напред през дългия въртящ се лабиринт.

Тайният царски свят III

Обелискът в Ню Йорк и срещата във Вашингтон

И Седящият на престола рече: ето, всичко ново творя.

Откровение 21:5

Остров Тенедос

Егейско море, недалеч от турския бряг

27 декември, 09:55

36 часа по-рано

Йоланте, Никой и Бърти стояха в мрака на хранилището на Троя и слушаха гласа на Хлоя, идващ от някакъв говорител в мрака.

— За твое съжаление, хората ми вече посетиха това хранилище и намериха информацията, която ни трябваше. Между другото, отговорът е Лондон. Време е мисията ти да приключи, богаташка глезло. Време е да умреш. Та-та.

Минута по-късно колосалната експлозия разкъса хранилището, унищожавайки го напълно с всичко в него.

През тази минута обаче се случиха много неща.

Навсякъде около тях светнаха червени светлинки — сигналните лампички на дванайсет пластични експлозива, свързани помежду си.

От средния се разнесе пронизителен звук и Никой се задейства на мига.

Като бивш служител във флота, океанограф и търсач на съкровища той познаваше този вид експлозиви — последователни заряди, свързани чрез проводници с централно контролно устройство. Никой се хвърли към заряда в средата, заби пръст в превключвателя на детонатора и го задържа натиснат.

И нищо не се случи.

Йоланте замръзна.

Бърти замръзна.

— Какво стана? Или не стана? — попита Бърти.

— Просто попречих на лошите момчета да гръмнат — изпъшка Никой. — Само че има един проблем.

— Какъв?

— Не мога да пусна детонатора — отвърна Никой. — Махна ли си пръста, пластичните експлозиви ще се взривят и ще ни размажат по стените и пода.

Йоланте впери поглед в него.

— Господи!

— Йоланте — продължи Никой, — Хлоя най-вероятно е оставила хора да следят това място някъде отвън и да се уверят, че експлозивите ще се задействат. Сигурно са на яхта край брега. Ако излезем, ще ни убият. Ако не последва експлозия, някой почти със сигурност ще дойде, за да се увери, че сме мъртви. Вие двамата трябва да намерите нужната информация и да се махате. После ще пусна детонатора и, ами…

Йоланте преглътна.

— И ще умреш.

— Аха.

Последва дълго мълчание.

Наруши го Бърти, който дотогава гледаше гигантската статуя на Приам.

— Йо, скъпа. Знам как да се справим със ситуацията.

— Как?

— Вие двамата се махате през вратата на Еней, а аз ще остана.

— И да умреш при експлозията? — отвърна Йоланте. — Бърти, не…

— Аз съм стар, дете — рече Бърти, като я гледаше с обич. — Животът ми почти е изтекъл. А вие двамата сте такава чудесна двойка. Би било жалко времето ви заедно да свърши толкова бързо.

— Но…

— Никакво но, момиче! — сряза я Бърти. И преди някой да се усети, избута Никой от детонатора и сложи своя пръст върху копчето.

— Съсредоточи се! — викна той. — Погледни нагоре. Към короната на Приам. Към надписа на троянски език. Той посочва местоположението на Синята камбана. Какво пише?

Йоланте примигна, мъчейки се да превключи от емоционалното отчаяние към академично съсредоточаване.

— Ъ-ъ, пише: „Синята камбана се намира в тялото на една от двете големи каменни стрели на Хелиополис, в онази, която дава живот на всичко. “

— Какви са тези каменни стрели на Хелиополис? — попита Никой.

Йоланте и Бърти се спогледаха.

— Иглите на Клеопатра. Двата обелиска, които някога са се издигали в Хелиополис, но сега се намират в Лондон и Ню Йорк.

— Да — потвърди Бърти.

— И двата са издигнати от фараона Тутмос III, чието име означава Син на Тот — добави Йоланте. — Синята камбана трябва да е вградена в единия от тях.

— Но кой обелиск ни трябва? Лондонският или онзи в Ню Йорк? — попита Никой. — Хлоя каза, че отива в Лондон.

Йоланте кимна.

— Отишла е… но е направила грешка.

Йоланте отново погледна Бърти като ученичка, обръщаща се към учителя си.

— Следата е в последната фраза — онази, която дава живот на всичко.

— Да — кимна Бърти.

— Това е обелискът в Ню Йорк.

— И аз така мисля.

Йоланте се ухили.

— Хлоя отива при погрешния обелиск!

— Точно така — рече Бърти. — А сега вървете. Бягайте! Трябва да се махнете веднага оттук, така че враговете да си помислят, че сте мъртви.

— О, Бърти…

— Аз изживях живота си. Върви да спасиш света, дете, и живей своя.

Йоланте прегърна за последно стария кръглолик монах.

Докато се разделяха, Бърти посочи статуята в дъното на помещението — високо изображение на богинята Атина.

— От доста време не съм препрочитал „Енеида“, но доколкото си спомням, тайният проход, през който Еней избягал от Троя по време на хаоса в края на войната, се намирал зад статуя на Атина.

Йоланте забърза към статуята и откри, че зад нея наистина има врата, зад която започваше проход с грубо изсечени стени.

Никой отиде при нея и Йоланте погледна за последно към Бърти.

— Обичам те, Бърти. Няма да забравя това.

— И аз те обичам, моя малка луна на Юпитер — отвърна Бърти. — А сега вървете. След пет секунди ще си махна пръста от детонатора.

Никой и Йоланте се втурнаха с всички сили през тунела.

Пет секунди по-късно мощна експлозия разтърси прохода около тях.

Бърти, хранилището на Троя и цялото му невероятно, безценно съдържание вече ги нямаше.

Наблюдателят, който стоеше на един хълм на километър и половина от имението Дзампиери, видя как експлозията разтърси земята и изби вратите на навеса за лодки.

Той набра сателитния номер на Хлоя и докладва.

— Крайно време беше, мамка му — отвърна Хлоя Карнарвън. — Има забавяне в Залцбург. Проблем с царския банкер. Но щом Йоланте е мъртва, вече не е нужно да се бърза със Синята камбана. Не ни трябва преди събитието Омега, а след него, така че ще ида в Лондон утре.

— Да, госпожо. — Наблюдателят затвори и си тръгна.

И така и не видя как половин час по-късно Йоланте и Никой излизат от главната сграда на имението и се омитат с колата на един от прислужниците.

Пътуването им отне цял ден, но накрая Йоланте и Никой успяха да стигнат до континентална Турция.

Целта им беше да намерят някакъв самолет, с който бързо да стигнат до Ню Йорк.

По ирония на съдбата намериха самолет на малкото провинциално летище край Хисарлък — градчето, в което се стичаха туристи от цял свят с убеждението, че на това място се е намирала легендарната Троя.

Отмъкнаха частен самолет от летището — лъскав „Гълфстрийм IV“ — и незабавно отлетяха за Ню Йорк.

Когато нощта настъпи, Никой превключи на автопилот и отиде при Йоланте в салона.

Тя седеше със затворени очи; явно още мислеше за Бърти и се мъчеше да приеме саможертвата му.

Погледна Никой. Бузите й бяха мокри от сълзи.

Никой й подаде салфетка.

— Трябва да ме запознаеш набързо с положението — каза той, докато тя бършеше очите си. — Каза, че Хлоя отивала при погрешния обелиск. Искаш ли да ми кажеш защо?

— Получихме преднина — отвърна Йоланте. — Не голяма, може би само един час или горе-долу толкова, но все пак преднина. Хлоя ще разбие обелиска в Лондон, но той е погрешният.

— Защо?

— Главната следа за намирането на Синята камбана е в последните думи от надписа върху короната на Приам — камбаната е вградена в обелиска, който дава живот на всичко. Обелиските в Лондон и Ню Йорк са издигнати от египетския фараон Тутмос III и са идентични. Тутмос ги покрил целите с йероглифи, които са едни и същи. С изключение на една малка подробност, известна само на шепа хора. И двата надписа завършват с описанието на фараона като „Тутмос III, син на слънцето“, само че върху обелиска от Ню Йорк има и един допълнителен ред. Той завършва с „Тутмос III, син на слънцето, което дава живот на всичко.“

Йоланте изгледа Никой.

— След като не открие нищо в обелиска от Лондон, Хлоя ще се сети, че е отишла при погрешния. Трябва да стигнем до Ню Йорк колкото се може по-бързо, да отидем при правилния обелиск, който е в Сентръл Парк, и да извадим Синята камбана преди тя да е осъзнала грешката си.

И така те продължиха да летят през Атлантика с модерния частен самолет.

Редуваха се да спят, за да възстановят силите си.

Времето течеше.

Когато до Ню Йорк им оставаха само два-три часа път, Никой провери въздушните пътища по източното крайбрежие на Съединените щати.

Онова, което видя, го смути.

Той се върна в салона да събуди Йоланте, но я завари вече будна, загледана през прозореца към нощното небе.

— Няма никакъв въздушен трафик над големите брегове на източния бряг като Ню Йорк, Бостън, Филаделфия, Вашингтон — каза той. — И абсолютно никакви радиосъобщения. Дори центровете за управление на полетите са замлъкнали.

— Какво, о… — разсеяно отвърна Йоланте.

— Хей. Добре ли си? — меко попита Никой.

Йоланте се обърна към него.

— Мислех си за това какво каза Хлоя за мен, в какво съм се превърнала.

— Какво искаш да кажеш? — попита Никой, докато се настаняваше срещу нея.

— Откакто се помня, целият ми живот се въртеше около външния ми вид, парите и властта. Наистина дълго време съм била разглезена кучка.

Никой кимна.

После погледна бръснатата глава на Йоланте и счупения й нос.

— Знаеш, че хората могат да се променят — каза тихо. — И ми се струва, че ти си се променила доста. Искам да кажа, познавам само тази твоя версия и… ами, тя ми харесва.

Той се размърда смутено.

— Тоест… виж, ако успеем някак да преживеем всичко това и вселената не свърши, може би… ще се съгласиш да те поканя на вечеря, на кафе или нещо подобно?

Йоланте повдигна вежди.

— Това покана за среща ли е?

— Ами, да.

Йоланте поклати глава.

— Не заслужавам човек като теб. Ти си умен, приятен и много над средното ниво, когато става дума за външен вид. Господи, освен това си и богат. Точно това казвам. Познавала съм само богати херцози и принцове…

Никой се усмихна.

— Да, но аз не живея заради и чрез парите. Те просто ми помагат да правя онова, което ми харесва. Продължавам да пазарувам в супермаркета. По дяволите, дори купувам „Пепси“ вместо „Кока-кола“, когато е на промоция. Не ми се вярва някое от вашите богати момчета някога да е стъпвало в супермаркет.

— Така е.

Никой се наведе напред и я погледна право в очите.

— Няма да лъжа. Трудно е да се промениш. Но първата стъпка е да признаеш какъв си бил и после да решиш да бъдеш различен. И ми изглежда, че ти правиш точно това.

Йоланте потърка бръснатата си глава.

— Но я ме виж…

— Вече ти казах, харесваш ми така. Приличаш на пънкарка. И нещо повече, сега си самата ти, сведена до чистата ти външност. Без гримове, без маникюри, без поддържани вежди, дори без коса. Едва ли можеш да бъдеш по-автентична от това и аз нямам нищо против.

Йоланте отново поклати глава.

— Както казах, наистина не заслужавам човек като теб. Но ако се измъкнем живи от това, ще изляза на среща с теб.

Никой се усмихна.

Около час по-късно, няколко часа преди събитието Омега, започнаха да се спускат към Ню Йорк.

Ню Йорк, САЩ

28 декември, 19:00 ч. Местно време

(29 декември, 03:00 ч. в лабиринта)

Два часа и шест минути до Омега

Летище „Кенеди“, обикновено едно от най-оживените на света, беше зловещо пусто. Самолетът на Никой и Йоланте кацна на една от пистите му.

Нощта беше настъпила, но градът, който никога не спи, беше тъмен и смълчан.

Никой и Йоланте изтичаха от самолета, качиха се в оставения наблизо чартърен хеликоптер — хубав и бърз „Бел Джет Рейнджър“ — и Никой незабавно го насочи към прочутия силует на Ню Йорк Сити.

Летяха над Куинс, като се носеха ниско над автострадите и надлезите, водещи към Манхатън.

Обикновено по това време на деня тези пътища щяха да са задръстени от бавно пъплещ трафик.

Днес пак бяха задръстени с безброй коли, таксита, камиони и ванове, но в гледката нямаше нищо нормално.

Нямаше никакъв трафик.

Всички коли на пътя бяха неподвижни.

Бяха спрели накриво или блъснати една в друга, качени на тротоарите или просто останали там, където ги беше заварил звънът на камбаната на сирените.

Докато прелитаха над стоманените кули на моста Уилямсбърг, Йоланте и Никой видяха стотици автомобили, замръзнали под всякакви ъгли на него, също жертви на камбаната.

А после хеликоптерът им се носеше през каньоните на Ню Йорк, със сгради от двете им страни и пусти улици под тях, преди да излезе на открито над широката зелена шир на Сентръл Парк.

Никой зави и се насочи към средната част на парка откъм Пето авеню и гигантската ниска сграда на Музея на изкуствата „Метрополитън“.

И го видяха зад „Метрополитън“.

Той се издигаше над дърветата — огромен каменен стълб, сив и очукан, строен и висок. Древен паметник, който наистина се намираше извън мястото и времето си в този най-модерен от всички градове.

Обелискът на Ню Йорк.

Иглата на Клеопатра.

Как огромният гранитен обелиск се е озовал в Ню Йорк през 1881 година е история, която си заслужава да се разкаже.

Само докарването му от доковете на река Хъдсън до Сентръл Парк било херкулесов подвиг, за който трябвало специално да се прокара железопътна линия, да се построят мостове и да се вдигнат специално проектирани за целта кранове.

Подарък за Съединените щати от хедива[5] на Египет, обелискът беше пострадал много от замърсения въздух на Ню Йорк. Въпреки че го почистваха редовно, беше покрит със сажди и наслоявания от отработени газове.

Никой спусна хеликоптера до високия двайсет и един метра обелиск.

— Добре. И сега какво правим?

Йоланте сви рамене.

— В надписа върху короната на Приам се казва, че Синята камбана е вътре в обелиска. Май ще трябва да го съборим, макар че бъдещите поколения сигурно ще ни се мръщят заради това.

— Това нещо сигурно тежи поне двеста тона — каза Никой. — Добре, заемам се.

Приближи хеликоптера към върха на обелиска и много бавно и постепенно избута лоста напред, при което плазовете на хеликоптера опряха горната част на каменната стрела, забутаха…

… и обелискът се наклони…

… и падна.

Сгромоляса се като отсечено дърво с колосален трясък върху площадката около подиума му. Беше толкова тежък, че напука паважа.

Никой приземи хеликоптера до лежащия вече обелиск. Йоланте се втурна към него и видя, че той също се е напукал на няколко слаби места.

Имаше една пукнатина при основата му. Йоланте грабна тежък гаечен ключ от хеликоптера и заудря с него напуканото място, разкривайки кухина…

… в която имаше нещо, увито в древни бинтове.

Нещо сферично.

С размерите на баскетболна топка.

Никой гледаше как Йоланте развива бинтовете, разкривайки зашеметяващо прекрасен предмет.

Сфера от блестящ син метал.

Беше изработена съвършено, без никакъв недостатък по метала. Имаше матов блясък, който определено не беше дело на човешка ръка.

И имаше малка кръгла дупка в основата.

Това беше камбана, древна камбана.

Синята камбана.

Никой се ухили.

— Върнахме се в играта…

Прекъсна го ревът на хеликоптери зад небостъргачите наоколо.

Два военни щурмови хеликоптера.

Гласът на Хлоя Карнарвън забумтя от високоговорителя на едната машина.

— Йоланте! Ама че жилава си била. Виждам, че си намерила Синята камбана. Но сега няма къде да бягаш! Ще ти я взема, много благодаря!

Никой и Йоланте се втурнаха към хеликоптера, понесли със себе си Синята камбана.

Във въздуха над Атлантическия океан

28 декември, 18:00 ч. Местно време

(29 декември, 02:00 ч. В лабиринта)

Докато Никой и Йоланте летяха към Ню Йорк, Мечо Пух и Стреч също пътуваха към Америка в нов самолет, с който се бяха сдобили, когато най-сетне пристигнаха в Марсилия — „Боинг“ 373 на „Еър Франс“.

Те обаче летяха към Вашингтон, главното място за среща на царските фамилии.

Беше ранна вечер и повечето светлини на самолета бяха изгасени.

С Мечо Пух и Стреч пътуваха д-р Трейси Смит, експерт по камбаните на сирените и специалист по уши-нос-гърло, която беше създала серума, който събуждаше приспаните, и сестра Линда Фадел от Ордена на честните девици, съвременното име на сестринството на весталките.

Разбира се, с тях беше и пленникът им, царският банкер сър Джон Марън, който седеше на една седалка в първа класа със закопчани китки и глезени.

През първата част на полета богатият могъщ банкер беше заплашвал и гледал кръвнишки екипа, но сега беше заспал.

Мечо Пух седеше сам в пилотската кабина на тънещия в полумрак самолет и следеше автопилота, докато другите бяха в първокласния салон, където се редуваха да спят и да държат под око Марън.

Мечо Пух нямаше нищо против. И без това винаги му беше трудно да спи в самолет — въздухът винаги му се струваше много сух.

Седнал сам в пилотската кабина, той извади книжка с меки корици — класическата фантастика „Фондацията“ на Айзък Азимов — и се зачете на светлината на лампата над главата му.

Книжката беше доста стара и опърпана. Пух я беше препрочитал с удоволствие много пъти.

Четеше от около половин час, когато зад гърба му се разнесе глас.

— Падаш си по Азимов, а?

Трейси Смит стоеше на входа на кабината.

— Не мога да спя — добави тя. — Никога не мога да спя в самолети. Мисля, че е свързано със сухия въздух. Нещо против да ти правя компания?

— Заповядай — отвърна Пух. — С удоволствие.

Трейси се настани в седалката на втория пилот и се загледа към великолепното обсипано със звезди небе.

— Значи харесваш научна фантастика? — попита тя.

— Обожавам фантастика, но най-вече Азимов. Той е просто великолепен. Такова въображение. А „Фондацията“ ми е любима. Препрочитам я на всеки няколко години, плюс продълженията. Чела ли си негови книги?

— Разбира се. Всички. Включително и тази. Защо ти е любима?

Пух се замисли.

— Може би защото разказва за тържеството на знанието, на мъдростта над грубата сила. Аз съм от семейство, в което силата се предпочиташе пред знанието. По-големият ми брат беше ужасен грубиян и често ме биеше, особено заради това, че уча. Но когато се връщах в стаята си и се зачитах в тази книга, тя ми помагаше, даваше ми надежда. А твоята любима коя е?

Трейси го изгледа за момент. Погледът й беше странен, почти пронизващ.

Накрая отговори:

— Любимата ми книга от поредицата е втората, онази с Мулето.

— А, Мулето! Какво ти харесва в него? — с жив интерес попита Пух.

— Харесва ми, че е математическа аномалия. Истинска външна величина, която се появява и нарушава — поне за известно време — математическия план на Хари Селдън. Животът е пълен с подобни случайни хора и събития и си мисля, че Азимов го е описал блестящо.

— Много си права — рече Пух. — Мулето е чудесно творение. Наистина сложен злодей. Тотално уникален в литературата, едно от най-добрите изобретения на Азимов. А какво мислиш за начина, по който Азимов…

И през следващите няколко часа двамата продължиха да бъбрят на слабата светлина за книги, четене и научна фантастика.

Без изобщо да осъзнаят, че са наблюдавани…

… не от враг, а от приятелите им Стреч и сестра Линда, които бяха в първокласния салон.

Линда беше направо сащисана.

— Говорят вече три часа\ — прошепна възбудено тя на Стреч. — Откакто я познавам, никога не съм я виждала да говори с мъж повече от три минути. Така де, погледни я само. Прекрасна е, слаба и хубава, така че мъжете винаги я ухажват. Тя обаче винаги е имала правило — ако през първата минута не я попитат нещо за нея или за мнението й за нещо, зарязва ги на момента.

— И какъв е резултатът? — попита Стреч.

— Нека да бъдем честни, Бенямин, повечето мъже говорят за себе си. Малко от разговорите й са продължавали дълго.

Стреч тихо се разсмя и кимна към Мечо Пух.

— Е, очаква я ново преживяване, защото моят приятел е последният истински джентълмен на планетата. Няма друг представител на мъжкия пол, който да е по-любезен, по-внимателен и по-добър събеседник от него.

— Необвързан ли е?

Стреч се разсмя.

— Да, за огромна и вечна мъка на майка му. Така и не успя да намери подходящото момиче.

Двамата продължиха да гледат как Трейси и Мечо Пух разговарят оживено.

Линда въздъхна.

— Кой знае, може пък сега да е намерил подходящата. Ще е жалко, ако светът свърши.

И точно в този момент най-неочаквано двигателите изреваха и самолетът рязко се наклони наляво.

Завиха аларми.

Всичко, което не беше закрепено, се разхвърча и изпопада на пода.

Двигателите отново изреваха и големият боинг се наклони на другата страна.

Като се мъчеше да запази равновесие, Стреч се втурна към пилотската кабина.

— Какво става?

Пух се беше облегнал назад с изцъклен поглед.

Пред него лостът за управление се движеше сам.

После самолетът се изравни и продължи да лети нормално.

Пух огледа панела, като провери всички уреди, все още без да докосва лоста.

— Хакнаха ни — мрачно рече той. — Открили са ни. Сега някой управлява самолета дистанционно. Явно приятелят ни господин Марън е успял да предупреди по някакъв начин хората си за положението си и къде се намира.

Той преглътна и изгледа Стреч.

— И ще ни откарат там, където си пожелаят.

Планински комплекс Рейвън рок (Обект Р)

Блу Ридж Съмит, Пенсилвания

28 декември, 19:00 Ч. Местно време

(29 декември, 03:00 ч. В лабиринта)

Един час по-късно, със запалени сигнални светлини, боингът кацна на военна писта в Пенсилвания, в подножието на мрачна ниска планина, по която растяха отделни голи дървета.

Големият самолет се приземи сам, управляван дистанционно от ръката на неизвестен пилот.

Забави ход и спря в мрака.

Прожектори осветиха пистата около него, разкривайки бетонен тунел, който водеше в недрата на планината.

Прожекторите разкриха и силите, излезли да посрещнат самолета — десет въоръжени командоси на Делта форс и формация от поне двеста бронзови, всички застанали мирно.

Начело на бронзовите беше рицар на Златната осмица.

Мечо Пух, Стреч, Трейси и Линда ги гледаха нервно от пилотската кабина.

Внезапно от радиостанцията им излая глас.

— Пуснете сър Джон! После излезте с вдигнати ръце, или ще бъдете застреляни!

Те се подчиниха.

Срязаха свинските опашки, с които бяха закопчали китките и глезените на царския банкер, и отвориха предната врата.

— Надявам се да помните какво ви казах по-рано — каза сър Джон Марън, докато излизаше и разтриваше китките си. — Онова за писъците и умоляването.

И с едно последно изсумтяване излезе от самолета и отиде при командосите на пистата.

С дълбоки въздишки Пух, Стреч, Трейси и Линда го последваха и излязоха с вдигнати ръце в мразовитата нощ.

Докато излизаше от самолета на стълбата, докарана до него, Стреч се огледа.

Суровата планина се извисяваше над пистата като масивна сянка на фона на звездното небе. Дърветата по склоновете й бяха голи. Бетонният тунел се губеше някъде в недрата й.

Бяха ги докарали в Рейвън Рок, както и беше предположил.

Рейвън Рок, или Обект Р, както го наричаха в правителствените кръгове, беше част от американския план за „Приемственост на управлението“ в случай на война, терористична атака или ядрен удар.

Подобно на базата Шайен в Колорадо, Рейвън Рок можеше да действа като отдалечена версия на Пентагона и да контролира и координира американските въоръжени сили по целия свят, като в същото време осигурява подслон на над три хиляди души в огромния си подземен комплекс.

Носят се слухове за мрежа от подземни пътища, които свързват Рейвън Рок с намиращия се наблизо Кемп Дейвид, от който пък можело да се стигне чак до Пентагона.

Четиримата герои слязоха по стълбата и бавно тръгнаха към командосите от Делта форс.

Стреч погледна рицаря на Златната осмица пред строените бронзови и не пропусна да забележи пръстена на командването на дясната му ръка.

— Е, просто трябва да го кажа — обади се Линда. — Прав беше. В Мосад са те научили добре и са те направили добър познавач на човешкото поведение, Бенямин.

Стреч продължаваше да се оглежда, като се съсредоточи най-вече върху едно нещо.

— Благодаря, Линда, макар че се надявах да греша. Какво ще кажеш, Пух?

Мечо Пух се обърна към него.

— Бенямин, приятелю, ти го каза. Досети се, че Марън е имал нещо като паникбутон и че ще хакнат самолета, за да си го върнат. Както и че ще го докарат тук.

— Готов ли си за хардрок? — попита Стреч.

— И още как — отвърна Пух.

— Експлозивите нагласени ли са?

— Тъй вярно.

— Тогава нека партито да започне — каза Стреч. — Направи го.

Мечо Пух натисна копчето на дистанционното, скрито в лявата му ръка, и…

БУУУУМ!

… страхотна експлозия разкъса самолета зад тях!

Взривът беше толкова силен, че целият 737 за момент се озова във въздуха и се пречупи през средата, разкъсан отвътре от експлозия с формата на звезда.

Десетимата командоси приклекнаха и инстинктивно се извърнаха…

… Пух, Стреч, Трейси и Линда извадиха оръжията, скрити на кръстовете им, вдигнаха ги и откриха огън, давайки начало на последния отчаян план.

Брегът на Червено море

29 декември, 03:30

Докато в Америка се случваше всичко това, в Египет се водеше друга битка — изненадваща атака срещу временната писта, устроена от силите на Йегер Айнс на брега на Червено море, недалеч от мястото, където Тронът на живота се беше издигнал от морето.

Атаката беше брутална и не срещна съпротива.

Руски щурмови хеликоптер, управляван от Руфъс и Скай Монстър, обсипа с огън и жупел различните камиони, джипове и самолети на пистата.

Всичко паркирано наоколо беше унищожено.

Алойзиъс Найт и Истън седяха зад Руфъс и Скай Монстър в хеликоптера.

— Ии-ха! — извика Алойзиъс, докато стреляше с картечницата.

Основните сили на рицарите се намираха на нефтената платформа и хората тук, които бяха останали без лидери, побягнаха в пустинята — някои с коли, други пеша.

Само за секунди цялата база избухна в пламъци.

Димът беше толкова много и толкова гъст, че скри звездите в небето.

Алойзиъс кимна доволно.

— Така ви се пада, скапаняци.

Обърна се към другите.

— Надявам се Джак да е жив в Лабиринта.

Скай Монстър огледа пораженията по пистата и кимна.

— Отдавна познавам Джак. Срещнах го в една наистина гадна част на света. Първото, което направи за мен, беше да ми спаси задника. Ако трябва да избирам някой, който да се намеси сега и да спаси всички ни, това ще е Джак Уест-младши.

Мъж на име Джак

Четвърта част

БАСРА, 1991

— Я виж ти! И ако това не е Джак Уест… — каза Калис. — Не съм

те виждал от Ирак през деветдесет и първа.

Знаеш ли, Уест, шефовете ми още се чудят как се

измъкна от онази ракетна база край Басра.

Там трябваше да има поне триста души от Републиканската

гвардия, но ти все пак се измъкна…

Матю Райли, „Седемте смъртоносни чудеса“

Писмото от Другата страна на Джак продължаваше:

От много години нося моята вярна каска.

Сдобих се с нея при необичайни обстоятелства — видях някакви типове в Ню Йорк да играят ролята на пожарникарски екип и един от тях я изпусна. Запазих я — поне отначало — като напомняне да не се доверявам на никого от пръв поглед.

Но с времето започнах да харесвам очуканата си пожарникарска каска. Тя беше с мен в много приключения и неведнъж ми е спасявала живота.

Освен това започнах да я възприемам в една нова, може би по-добра светлина.

Разбираш ли, професионалистите, които слагат такива каски — истинските огнеборци на този свят, — ги носят с единствената цел да защитят другите. Тези каски нямат друго предназначение.

Те се носят от онези, които тичат право към опасността, за да помогнат на обикновените хора.

В крайна сметка именно това е задвижвало и мен през целия ми живот.

Не търся слава и богатства, повишения или власт. Просто искам да видя как обикновените хора на света — майки и татковци, деца, баби и дядовци — могат да живеят живота си, да обичат близките си и да преследват мечтите си без някакъв си крал, император или както там се нарича, да властва над тях.

Точно това означава тази каска за мен.

Басра, Ирак

Операция Пустинна буря

Март 1991

Мисията беше отишла по дяволите.

Дълбоко зад вражеската линия, малко след като бяха унищожили ракетната база, Джак беше откъснат от американските си другари от Делта форс.

Той беше без превоз и се спасяваше от триста души от Републиканската гвардия, единствената част от иракската армия, която струваше нещо.

Те бяха истински убийци и отчаяно искаха да заловят западен войник от специалните части и да го влачат с джип из улиците на Басра, за предпочитане докато е още жив.

На двеста метра пред себе си Джак виждаше американските си колеги да тичат към мястото за изтегляне. Отвъд тях изгряващото слънце очертаваше силуетите на два приближаващи спасителни хеликоптера.

„Шибани Делта“, помисли си той.

Мисиите с американци винаги бяха като хвърляне на зар.

Морските пехотинци и рейнджърите бяха страхотни. На тях можеше да се разчита.

Но не и на Делта. Типовете от Делта се интересуваха единствено от себе си. Изникнеше ли възможност да си припишат някакви заслуги, не я пропускаха. Но ако мисията отидеше по дяволите, зарязваха те да се оправяш сам и хвърляха вината върху теб.

А този екип на Делта се водеше от най-големия и най-егоистичния задник от всички, тип с мъртвешки очи на име Кал Калис.

Когато се оказа, че ракетната база се охранява от батальон републикански гвардейци, за който никой не бе подозирал, че е там, Калис и лайната му от Делта си бяха били камшика, зарязвайки разузнавача си — Джак — на произвола на съдбата.

„Мамка му, мамка му, мамка му!“

Джак се намираше на запад от Басра, в леко хълмиста осеяна с шубраци местност на ръба на пустинята.

От лявата му страна имаше изоставено иракско летище, покрито от трупани с десетилетия пясък и ръжда.

Джак тичаше с всички сили след отряда на Делта. Имаше някакъв шанс да ги настигне преди хеликоптерите да отлетят.

Покрай главата му профучаха куршуми на преследвачите и той се метна на земята, като за награда устата му се напълни с пясък.

Когато вдигна глава, чу трясъка на роторите, вече съвсем близко.

Първият хеликоптер се приземи и Калис и боклуците му се качиха. Вторият остана във въздуха, за да ги прикрива.

Джак знаеше, че е малко вероятно да стигне навреме, но въпреки това се изправи и се втурна…

… точно когато ниско над главата му профуча реактивен снаряд, изстрелян някъде от пустинята зад него, и се заби във втория хеликоптер!

Експлозия.

Дим.

Хеликоптерът се завъртя във въздуха с писък на двигатели, оставяйки предсмъртна диря от черен пушек, и се разби в края на пистата на изоставеното летище, само на петдесет метра от Джак.

Джак погледна към другата машина и погледът му се срещна с този на Кал Калис, който стоеше при страничната му врата.

Калис просто се обърна и нареди на пилота да излита.

Вратата се затвори и спасителният хеликоптер се издигна във въздуха и се отдалечи към яркото слънце.

Шибани Делта.

Не след дълго на хоризонта зад него се появиха преследвачите му — триста вбесени вражески войници.

Джак се втурна към разбилия се хеликоптер.

Той представляваше горяща купчина смачкан метал.

Първият пилот беше мъртъв, пронизан на остър ръб на счупената рамка на предното стъкло.

Единственият друг член на екипажа стенеше. Вторият пилот. Кървеше лошо, но беше жив.

Джак го награби, метна го на рамо като пожарникар и се замъкна на единственото място, на което можеше да отиде — хангарите на изоставеното иракско летище.

Сумтеше, докато тичаше.

Вторият пилот беше едър тип и адски тежък.

Джак изрита вратата на хангара, надникна вътре и замръзна от изненада.

Освен обичайните плъхове, хлебарки и паяци там имаше и нещо друго.

Самолет.

Голям самолет.

Блестящо бял чисто нов „Боинг“ 747, сякаш току-що излязъл от завода, с надпис ИСЛЯМСКА РЕПУБЛИКА ИРАК на фюзелажа.

Прекрасна машина, която изобщо не изглеждаше на мястото си в пущинаците около Басра.

— Е, това не го бях очаквал — каза на глас Джак.

Оказа се, че летището било много секретно място, известно само на шепа хора от вътрешния кръг на Саддам Хюсеин. И боингът също бил много секретен — един от личните самолети за бягство на Саддам.

„Сега аз ще избягам с него“, помисли си Джак.

Разположеният тук екипаж, подобно на повечето членове на иракската армия, явно беше избягал, когато американските танкове бяха влезли в Басра.

Докато се качваше по стълбите и пъшкаше под тежестта на втория пилот на хеликоптера, мъжът дойде в съзнание.

— Какво… къде съм?

Акцентът не можеше да се сбърка. Нова Зеландия.

Джак остави пилота при вратата на самолета.

Мъжът имаше гигантска брада, кръгло лице и големи добри очи.

— Улучиха ви, докато прикривахте изроди от Делта, които след това ви зарязаха — каза Джак.

— А какво стана с…

— Не успя. Съжалявам. Можеш ли да управляваш 747?

— Има ли криле, мога да го управлявам — твърдо отвърна едрият пилот.

Минути по-късно, когато тристате републикански гвардейци нахлуха в хангара, стреляйки с автоматите си, гигантският самолет излезе от него, минавайки право през паянтовите врати.

Понесе се в здрача, набра скорост и се отдели от земята.

Пилотът се обърна към Джак.

— Хей, благодаря за спасяването. Особено като се има предвид, че аз трябваше да спасявам теб.

— За нищо — отвърна Джак. — Как се казваш?

— Ърни. Ърни Шефърд. Но повечето ме наричат Скай Монстър.

— Джак Уест. Ловеца.

— Приятно ми е да се запознаем, брато. Сладък самолет, между другото.

Определено беше такъв. Имаше си офиси, заседателни зали, свръхмодерен комуникационен център и дори пищна спалня в задната част, със собствена баня и тоалетна чиния от злато.

Джак и Скай Монстър щяха да останат приятели през следващите двайсет и пет години.

Джак щеше да се натъкне отново и на Кал Калис по време на търсенето на Седемте чудеса на древния свят.

Последната им среща щеше да бъде кървава ръкопашна схватка на една платформа на върха на Голямата пирамида по време на почти катастрофалното Завъртане на Тартар.

Джак щеше да убие Калис, като го хвърли от върха на пирамидата право върху перките на хеликоптер, който кръжеше под тях.

Общо взето, подобаващ край за гадината.

Четиристранният лабиринт

29 декември, 03:30

96 минути до Омега

След цял ден опъващо нервите пътуване през въртящия се лабиринт екипът на Джак най-сетне видя края му.

Докато си проправяха път през свръхдългата плетеница, се бяха придвижвали в едно темпо с противниците си — Растор и малката му група и Сфинкса и кардинал Мендоса.

Групата на Растор запазваше преднината си и през цялото време оставаше на стотина метра пред екипа на Джак.

Със Сфинкса беше различно — Джак постепенно го настигаше и когато краят на лабиринта се появи, той се беше изравнил със Сфинкса, макар да се намираха на срещуположните стени.

От мястото си на дясната стена Джак се загледа към края на гигантския лабиринт.

Отначало краят представляваше само неясно тъмно петно, но когато го приближи, Джак видя, че лабиринтът свършва с висок подобен на пирамида хълм от стъпала, които се изкачваха по стръмна каменна стена.

На върха на хълма се издигаше арка, точно в средата на стената.

Единственият изход.

Джак забеляза и нещо много важно — докато лабиринтът се въртеше, крайната му част си оставаше на едно място.

— Най-сетне твърда земя — прошепна той.

И в следващия миг видя как три фигури изскачат от последните канали на откритото пространство пред стъпалата и започват да се изкачват по тях.

— Растор! — възкликна Зоуи. — По дяволите, успя да излезе от лабиринта.

Джак изруга.

Екипът му, който се намираше високо на дясната стена, имаше да преодолява още цели сто метра лабиринт. И трябваше да стигнат до края му, докато са долу.

— Трябва да ускорим темпото — подкани той хората си.

Погледна през лабиринта и видя, че Сфинкса и Мендоса си проправят път по отсрещната стена, наравно с него.

— Лили, накъде ще се завърти лабиринтът този път?

— Надясно — извика Лили зад него. — По часовниковата стрелка.

— Това е добре за нас и лошо за Сфинкса — извика Джак. — Неговата стена ще стане таван, така че ще му се наложи да изчака в бункер, а нашата ще стане под. Ще можем да останем в този канал и да продължим напред. Ще бъдем пред него и непосредствено зад Растор!

Продължиха колкото се може по-бързо напред по канала. Намираха се на двайсет метра от следващия бункер, когато гигантският лабиринт изстена силно, както правеше всеки път преди да се завърти.

— Движение, всички! По-бързо! — извика Джак.

Втурнаха се презглава по отвесен канал на тяхната стена точно когато лабиринтът започна колосалното си въртене — но точно тогава огромна вълна, която никой не беше забелязал, се надигна от равната част на лабиринта, премина през стените на каналите, сякаш търсеше да удави някого, и се стовари между тях с такава сила, че Джак полетя надолу по канала, докато Зоуи, Лили и Алби бяха запратени назад, в противоположната на края посока.

Джак се претърколи и вдигна глава.

Водата го беше завлякла до края на последния канал на въртящия се лабиринт и изведнъж той се беше озовал извън адската плетеница, в подножието на пирамидалния хълм от стъпала, който се издигаше към изхода.

Но отново беше сам, без екипа си.

Видя как Растор стига до върха на хълма и тича към арката там.

„Не мога да позволя на Растор да стигне пръв до втория трон — помисли си Джак. — Той ще го унищожи“.

Обърна се да погледне останалите и извика:

— Зоуи, добре ли сте?

— Всички сме добре! Но ще ни трябва минута-две да се справим с последните няколко завоя — извика в отговор Зоуи.

— Растор се измъква. Трябва да вървя след него.

— Тръгвай! Ще те настигнем!

Джак си пое дълбоко дъх.

И отново запъхтян от умора се втурна нагоре по стъпалата, твърдо решен да се добере до побъркания генерал.

Когато Джак стигна при арката на върха, Зоуи, Лили и Алби излязоха от лабиринта.

— Минахме, Джак! — извика му Зоуи. — Идваме!

Джак погледна арката.

Висока и тъмна, тя зееше пред него. Сякаш се състоеше само от остри ъгли. Шипове стърчаха от нея като зловещи рога.

Джак мина през нея…

… и се озова в къс тунел, от дъното на който струеше слаба светлина.

Той предпазливо тръгна напред…

… и излезе в просторно пространство, много по-високо от въртящия се лабиринт. И за първи път, откакто бе влязъл във Върховния лабиринт, дъхът му секна от разкрилата се пред него гледка.

Мостът към Кулата на Страшния съд

29 декември, 04:00

66 минути до Омега

Джак се взираше в огромната, невероятна пещера.

Късо стълбище водеше надолу към изключително висок и много изящен мост, дълъг може би половин километър.

Мостът стигаше до гигантска подобна на черна стрела кула, която се издигаше в самия център на пещерата.

Джак моментално забеляза, че на върха на кулата има нещо — някаква клетка, окачена на кабел, който се спускаше от кръгла дупка в тавана.

Целта на този лабиринт изглеждаше ясна — минаваш по моста, изкатерваш кулата и стигаш до клетката.

Свръхдългият мост пред Джак се поддържаше от два стълба с размерите на сгради.

Бяха високи поне по сто и двайсет метра и се издигаха от езеро от черна като мастило течност, покриваща дъното на пещерата, подобно на крепостен ров. Течността проблясваше мътно, подобно на живак или петрол. Джак беше абсолютно сигурен, че не му се иска да пада в нея.

Там, където стълбовете стигаха високия мост, имаше древни, подобни на храмове постройки от сив камък — нещо като куполи, кацнали върху четири декоративни колони.

Джак погледна през пещерата, за да прецени преднината на Растор.

Видя го зад първия купол — генералът тъкмо стигаше до втория.

Джак се втурна след него по тесния мост.

Стигна до първия купол и спря.

Вътре в него имаше нещо, което можеше да се опише като фонтан.

Обелиск от сив камък, висок девет стъпки, се издигаше в средата на плитък кръгъл басейн, дълбок две стъпки. От отвори в подобния на пирамида връх на обелиска бликаше вода и падаше в басейна.

Джак заобиколи фонтана и стигна до втората част на моста…

… където спря.

Растор стоеше в другия край на тази част и гледаше към него.

Вече не тичаше, не бягаше.

Просто стоеше пред втория купол, разкрачил крака, препречващ пътя.

— Капитан Уест! — прогърмя дълбокият му глас. — Време е да изгладим различията си.

Джак преглътна.

— Трябва да те спра, Растор.

— Знам. Това е в природата ти. Както в моята природа е да унищожа всичко, което съществува.

Джак пристъпи от първия купол на моста, без да откъсва поглед от Растор.

Беше забравил колко едър е генералът. Беше огромен, поне с трийсет сантиметра по-висок от Джак.

— Знаеш ли защо Четирите царства се страхуваха от мен, капитане? — отново извика Растор.

Джак не отговори.

— Защото мога с радост да убия всеки без никакво колебание. Мъже, жени, деца, няма значение. И мога да го правя поради една проста причина. Харесва ми, доставя ми удоволствие. Писъците на агонията не ме трогват. Тъкмо обратното, наслаждавам им се.

„Значи се стигна и до това“, помисли си Джак. До двубой между Растор и него.

И тогава Джак зърна облечен в сиво командос, спотайващ се зад Растор, наполовина скрит от туловището на генерала. Мъжът подскачаше на място като боксьор, който загрява преди битка.

— Освен това се страхуваха от мен, защото бях по-умен от тях, по-добър в стратегията и тактиката — каза Растор. — И накрая, защото спечелвам верността на войниците си. Хората, които дойдоха с мен в Лабиринта, са сръбски командоси, които са ми тотално верни. Те ще направят всичко, което поискам от тях. Подобна комбинация се оказа прекалено плашеща за Четирите царства и затова ме плениха и ме затвориха в специална килия в Ереб.

Докато Растор говореше всичко това, Зоуи, Лили и Алби излязоха от арката и видяха сцената, разиграваща се далече под тях.

Растор отново се ухили на Джак.

— По-рано ти бях оставил изненада, онзи вандал със специалната доставка, залепена за гърба. Приеми това като още един подарък, само че по-голям.

Джак така и не видя откъде му дойде.

Докато Растор беше говорил, втори облечен в сиво командос, който се беше крил върху купола, се беше промъкнал зад Джак.

Командосът скочи върху гърба му, изби пожарникарската каска от главата му и го събори на земята.

Каската на Джак се търкулна по моста, а Джак падна тежко по корем.

Но моментално се претърколи с лице към противника си, който тъкмо замахваше към него с боен нож.

Джак сграбчи китката му и докато задържаше ножа, чу Растор да вика: „Тичай, верни ми войнико! Довърши го! Имай вяра, че всичко живо във вселената скоро, много скоро ще се присъедини към теб в отвъдното!“.

От неудобната си позиция на земята Джак се извърна към Растор и видя как вторият сръбски командос — онзи, който беше загрявал с подскоци зад генерала — се втурва с всички сили по моста.

Мъжът тичаше и крещеше като обезумял фанатик.

Не беше въоръжен, но Джак преглътна от ужас, когато видя какво е закрепено за гърдите на безумеца.

Грозд от дванайсет червени сфери.

Прикрепени с тиксо към гърдите на командоса.

Към тялото на вандала от по-рано имаше закрепена само една сфера, а експлозията й беше огромна.

Този тип носеше дванайсет.

Очите на Джак едва не изхвръкнаха от орбитите.

Този човек беше берсерк, камикадзе, фанатичен атентатор самоубиец, който тичаше към Джак, готов да унищожи себе си, Джак и другия командос.

Зоуи, Лили и Алби гледаха с ужас.

Бяха видели как Джак излиза от другата страна на купола и говори с Растор.

После видяха как първият командос изненада Джак и как двамата паднаха, като изчезнаха от погледите им.

И после видяха как вторият командос се втурна по високия мост — крещеше като обезумял и носеше нещо на гърдите си.

Не бяха в състояние да направят нищо.

Намираха се на двеста метра от сцената, твърде далеч, за да се притекат на помощ, и можеха само да гледат с ужас как вторият облечен в сиво командос стига при купола.

Вторият сръбски командос стигна със спринт до купола и с безумни очи и ликуващ крясък извади нож и започна да ръга безогледно закрепените за гърдите му сфери.

Резултатът беше моментален.

Три от червените сфери се взривиха и експлозиите им задействаха всички останали…

… създавайки невъобразимо огнено кълбо, дванайсет пъти по-силно от предишното, което изригна от купола, като разпарчетоса четирите му колони и напука засводения покрив.

Взривът унищожи напълно купола и всичко в него, включително Джак.

Ченето на Зоуи увисна.

Очите на Лили се напълниха със сълзи.

Алби ахна.

Нямаше начин някой да оцелее при такъв взрив. Всеки от плът и кръв би бил стопен на мига, разкъсан на парчета, изпарен.

Тримата се взираха с ужас в разрушения купол.

Сред руините му танцуваха пламъци. Пушекът се издигаше над него. Горяща алена течност се стичаше по стълба под моста.

И когато ехото на експлозията заглъхна в огромното пространство, чуха нов звук.

Кикота на Растор.

По-нататък всичко се случи за миг.

Растор се обърна и се затича към високата кула в центъра.

Лили се втурна по първия мост към унищожения купол.

Зоуи и Алби се завтекоха след нея.

И когато стигнаха до купола, ясно видяха мащабите на пораженията.

Постройката беше напълно разрушена от взрива.

Колоните й бяха станали на парчета, от което покривът беше паднал върху някакъв церемониален обелиск, който се беше намирал в средата. Срутването беше разцепило покрива на две и беше смазало обелиска.

Навсякъде имаше кръв.

Парчета човешка плът покриваха останките. Нямаше начин да се определи дали са на Джак, на командосите, или и на тримата.

Хлипаща и задъхана, Лили падна на колене и започна да рови в купчината, като разхвърляше парчета от купола, мъчейки се да открие баща си.

Но от Джак нямаше и следа.

Абсолютно никаква.

Единственото останало от него беше пожарникарската му каска, която лежеше малко по-нататък на втория мост.

С омазани в кръв и прах пръсти Лили отчаяно продължаваше да рови в купчината камъни.

Стоящият до нея Алби ясно виждаше истината на ситуацията. Тя беше повече от безнадеждна.

Бледото шокирано лице на Зоуи показваше, че и тя разбира положението.

Алби леко докосна рамото на Лили.

— Лили. Спри. Няма смисъл. Той си… отиде.

На колене, сред почернелите и все още горящи руини, на последното място, където беше видяла любимия си баща жив, Лили отпусна глава и се разрида неудържимо.

Алби можеше само да я прегърне.

Зоуи се взираше в сцената, изгубила дар слово.

И тогава започна стрелбата.

Градушка от куршуми се изсипа върху камънаците навсякъде около тях.

Зоуи се обърна и видя източника на стрелбата.

Тя идваше зад тях, от…

… Сфинкса и Мендоса. Двамата стояха при входната арка, на двеста метра от тях, и стреляха с автомати.

Зоуи сграбчи Лили и я вдигна на крака.

— Трябва да продължим мисията! Дори ако се наложи да го направим без Джак. Мърдай!

Следвана от Алби, Зоуи помъкна безутешната Лили по следващия мост.

Вече нямаха оръжия, така че единственото, което им оставаше, беше да бягат.

Стигнаха подножието на черната кула в средата на високата пещера — точно когато Сфинкса и Мендоса стигнаха до високия мост.

Сфинкса и Мендоса изтичаха през димящите останки на първия купол, без да обръщат внимание на кръвта и парчетата месо и вътрешности по тях.

Внезапно Сфинкса спря.

Наведе се.

И вдигна нещо от земята.

Пожарникарската каска на Джак, покрита с кръв.

Малко течен огън беше попаднал върху левия й ръб и дори сега здравото черно фибростъкло съскаше и се топеше, като образуваше мехурчета.

Кутийката на дясната страна до фенерчето се беше отворила и Сфинкса видя бележка, която стърчеше от нея.

Обзет от любопитство, той я отвори.

Скъпи всички,

Е, явно това е. Отидох си.

Господи, толкова много неща се случиха през

последните двайсет години. Не знам откъде да

започна.

— О, капитан Уест — рече Сфинкса. — Имаше кураж, признавам ти го. Но беше слаб. Слаб и сантиментален. Мотивиран от всички възможни погрешни причини. И виж докъде стигна.

Изсумтя и повтори:

— И виж докъде стигна.

После хвърли каската и забърза напред към края на моста.

Зоуи ги видя да приближават от основата на черната кула.

— Бързо, насам — каза тя и поведе Алби и Лили зад кулата, отдалечавайки се от изключително стръмното стълбище, изсечено във фасадата й. — Не можем да им избягаме, така че се налага да се скрием.

Прилепени към каменната стена на древната кула, те тръгнаха покрай нея и изчезнаха от поглед точно когато Сфинкса и Мендоса изскочиха от последния купол, вдигнали автоматите си.

Двамата минаха покрай тях, без да ги забележат, и започнаха да се катерят по стръмното стълбище на кулата към върха й, погълнати от надпреварата с Растор.

Когато реши, че всичко е чисто, Зоуи се промъкна от задната част на кулата.

Лили и Алби излязоха след нея.

— И сега какво правим? — попита Алби.

Лили само се взираше в празното пространство.

Умът на Зоуи беше пълна каша. Буквално се мъчеше да не се разпадне.

Сви устни и се опита да се овладее.

— Трябва да продължим без него — каза тя. — Не бива да се отказваме. Точно това би поискал Джак от нас. Хайде! Докато дишаме, все още имаме шанс.

И те се закатериха по изключително стръмните стъпала на черната кула. Стъпалата всъщност бяха толкова стръмни, че все едно се катереха по хлъзгава отвесна стълба.

Най-сетне стигнаха до върха, където откриха храм с открити страни, направен от дузина яки трилити[6], подредени в кръг, без покрив.

Отгоре видяха отново златната клетка, която се спускаше на веригата си от кръгла дупка в тавана на пещерата, високо над тях, връщаща се от онова, което се намираше там горе.

Алби се взираше с благоговение в трилитите.

— Също като Стоунхендж. Или по-скоро Стоунхендж е като това нещо.

Зоуи гледаше нагоре към връщащата се златна клетка.

— Сфинкса и Мендоса явно току-що са се качили…

— Не, само господарят Сфинкс се качи — обади се глас зад нея. — Аз трябваше да остана.

Зоуи се извъртя, Лили и Алби също…

… и видяха един мъж да излиза иззад един от огромните камъни, стиснал в ръце автомат „Щаер“.

Кардинал Рикардо Мендоса.

— Какво стана? Да не би шефът ти да те е зарязал? — презрително попита Зоуи.

Мендоса изсумтя.

— Наистина не знаете нищо за това място, нали? — Той посочи нагоре. — Господарят ми има усещане за история, а онова там горе е най-същественото изпитание в този лабиринт. Защото в онази клетка човек се изправя пред върховния съдия и открива дали е наистина достоен.

Той свали предпазителя на автомата…

… точно когато златната клетка се спусна съвсем и с едва доловимо, но тежко бум докосна центъра на каменния кръг.

Красотата й караше дъха да секне.

Изработена изцяло от злато, клетката беше висока шест метра и имаше златен пирамидален покрив, четири златни стълба и дебел златен под. Висеше на изключително дебела златна верига, която продължаваше шейсет метра нагоре, преди да изчезне в дупката в тавана.

Пристигането на поразителната златна клетка накара Мендоса да млъкне за момент.

После той продължи:

— Но не е нужно да се тормозите с подобни въпроси, защото няма да доживеете да…

— Знаеш ли — обади се друг глас, прекъсвайки Мендоса, — наистина ми дойде до гуша да ви слушам речите, задници такива.

Мендоса рязко се извъртя.

Зоуи, Лили и Алби също.

И очите им се разшириха от шок, когато видяха кой стои на ръба на кулата, в горния край на стръмното стълбище.

Джак Уест-младши.

С каската на главата си, върнал се от мъртвите.

Мендоса вдигна автомата си, но Джак вече се движеше.

Той скочи напред, сграбчи автомата за цевта и дръпна рязко, от което кардиналът изгуби равновесие, залитна и падна на пода на златната клетка.

С бързината на камшик Джак го фрасна с приклада на автомата и го просна в безсъзнание. Кардиналът остана да лежи в клетката, окървавен и неподвижен.

Алби стоеше като треснат, изгубил дар слово.

А Зоуи и Лили се втурнаха към Джак и го прегърнаха.

Джак се отпусна в обятията им, още задъхан от катеренето по стръмното стълбище.

Каската му беше истинска развалина — полустопена от едната страна, със засъхнало фибростъкло по предпазителя на тила и цялата в кръв.

Но въпреки това Джак беше добре.

Все още жив.

И се беше върнал.

Недалеч от унищожения купол. Минути по-рано.

Сфинкса изсумтява, захвърля каската на Джак и двамата с Мендоса продължават забързано към високата черна кула.

Подобно на Зоуи, Лили и Алби, те не обръщат внимание на широкия кръгъл каменен подиум с разбития обелиск на него.

И го подминават, решили, че обелискът е просто безименно светилище, разбито от падналия купол след унищожителната експлозия на червените сфери.

Не знаят, че до неотдавна „подиумът“ е представлявал плитък басейн, пълен с вода.

И така Сфинкса и Мендоса не чуват приглушеното туп, идващо от вътрешността на подиума под обелиска.

Туп.

Туп.

Не виждат едва доловимите, но ясни вибрации от него.

Докато вторият обезумял командос тичаше към Джак в самоубийствения си берсерк-камикадзе спринт, Джак беше отблъснал първия от себе си — удряйки главата му в една от колоните на купола, — след което бе направил нещо абсолютно неочаквано.

Нещо смахнато дори според неговите стандарти.

Беше се втурнал обратно под купола и, скрит от обелиска, се бе хвърлил в плиткия басейн. После беше легнал по гръб, държащ в готовност магнитната си кука.

А след това бе счупил пясъчния часовник със сивия прах, който беше взел от мъртвия монах на Омега, и го беше изсипал във водата.

И беше затаил дъх.

Когато командосът берсерк стигна до купола, водата в басейна под обелиска стана сива, после черна и след това с пукот се втвърди напълно…

… и командосът се появи с безумните си викове, започна да ръга експлозивните сфери на гърдите си…

… и се взриви на парчета.

Кръвта пръсна във всички посоки. Неговата и на замаяния първи командос, който също беше разкъсан на парчета от експлозията.

Колоните станаха на прах и напуканият купол рухна върху обелиска и фонтана, който вече се беше превърнал в плътен сив подиум.

И Джак Уест-младши остана със затаен дъх в тази прилепваща по тялото му каменна гробница, която успешно го беше защитила от ужасния взрив.

* * *

В този момент Джак на практика беше погребан жив.

Вътре във вече втвърдения сив камък беше съвсем тъмно и ужасяващо клаустрофобично. Плътната скала го обгръщаше от всички страни.

Единственото, което Джак можеше да чуе, беше собственото му плитко дишане. Не разполагаше с много време — скоро щеше да се задуши, особено ако продължаваше да пъхти толкова силно.

Но все пак разполагаше с едно нещо.

С магнитната си кука, насочена нагоре.

И я изстреля.

Туп!

Куката се стовари върху сивата плоча над него; измина само няколко сантиметра и дори не излезе изцяло от изстрелващия си механизъм, но въпреки това успя да направи няколко малки пукнатини.

Джак я прибра, като натисна копчето за навиване, след което я изстреля отново.

Туп!

Пукнатините станаха по-големи.

Туп! Още по-големи.

И на четвъртия силен удар магнитната кука проби…

… и Джак надникна през процепа в каменната плоча.

След още няколко силни удара и малко промъкване Джак се измъкна (имаше късмет, че обелискът не се беше разпаднал напълно и му беше оставил малко място да изпълзи изпод покрива) и ето че стоеше жив под падналия купол.

Излезе от развалините и се затича към черната кула. И спря за момент, разбира се, за да си вземе каската.

Зоуи и Лили пуснаха Джак от прегръдката си и всички погледнаха златната клетка в средата на каменния кръг.

Тя беше наистина великолепно изделие и беше очевидно, че не е изработено от човешки същества. Яката й верига продължаваше нагоре до тъмната кръгла дупка в тавана на пещерата.

— Когато са създавали прекрасни неща, древните култури са го правили поради някаква причина — каза Зоуи. — Това нещо е важно. Церемониално.

— Съгласен — рече Джак. — Тази клетка е била построена с почит. Но с каква цел?

Алби погледна яката златна верига на клетката и отбеляза:

— Струва ми се, че тя е единственият начин да се излезе от тази част на Лабиринта.

— А ти какво мислиш, Лили? — попита Джак.

До този момент Лили не беше казала нищо, а оглеждаше четирите златни колони и пода на клетката.

Джак я гледаше как отстъпва назад, за да огледа по-добре пода.

И докато тя го правеше, Джак видя какво гледа.

Центърът на пода беше зает от голямо, но много прецизно изображение.

— Окото на Хор — промълви Лили. — Окото на Провидението. Или…

— Всевиждащото око — довърши Джак.

— Да — потвърди Лили.

Джак се намръщи.

— И какво означава то тук, дечко?

Лили беше едва ли не като хипнотизирана, докато се взираше в огромната гравюра върху златния под.

После погледна Джак и останалите.

— Този знак се е появявал многократно в историята. Египтяните го поставяли върху върховете на пирамидите. Масоните също са го използвали. Съединените щати го имат върху банкнотата си от един долар. Но където и да се появява, той винаги е имал едно значение — че ни гледат, че сме наблюдавани и преценявани от някаква висша сила.

Погледна сериозно всеки член на групата поред и продължи:

— Целият Лабиринт представляваше серия от премеждия, преценки, изпитания на достойнството. Досега всяка част от него изпитваше нещо в нас. Смелостта ни прекара през първия лабиринт. Знанието ни доведе до безкрайния тунел и през него. Смирението ни позволи да минем покрай златните статуи. И издръжливостта ни преведе през въртящия се лабиринт. Тази клетка обаче е различно изпитание. Изпитание, което не може да се преодолее с кураж или решимост, с мъдрост и дори с действия.

— С какво тогава? — попита Джак.

— Това е върховното изпитание на достойнството — каза Лили. — Изпитание на най-съкровените ни намерения.

— И как действа? — попита Алби.

— Просто — отвърна Лили. — Влизаш в клетката и се издигаш в онази дупка в тавана. И там биваш съден.

Дълго време всички мълчаха.

Джак погледна неуверено нагоре към веригата, стигаща до високия таван.

— Върховният съд. Така де, какво друго бихме могли да очакваме?

Той си погледна часовника.

4:31.

Трийсет и пет минути до Омега.

Сви устни.

— Няма как да знаем какво има горе, така че ще го направим един по един, в случай че нещо тръгне не както трябва. Не можем да си позволим да изгубим всички ни едновременно.

Преглътна.

— И този път аз определено отивам пръв.

Зоуи, Лили и Алби се дръпнаха назад, докато Джак влизаше в златната клетка с автомата на Мендоса в ръка.

Кардиналът все така лежеше на една страна в нея и стенеше, почти в безсъзнание.

Джак не беше сигурен как се работи с клетката, но след годините опит с древни тунели и капани имаше най-обща представа.

Стъпи в изображението на Всевиждащото око в центъра…

… и клетката започна да се издига.

На фона на огромната пещера изглеждаше нищожно малка, докато се издигаше на веригата си от върха на черната кула нагоре към дупката в тавана.

И после златната клетка влезе в отвора, отнасяйки със себе си Джак Уест-младши.

Пето изпитание на достойнството

Колосът

Ако животът на Земята е бил засят изкуствено,

можем да се запитаме дали онези, които са го засели,

проверяват резултата. И ако го правят, фактът,

че нямаме вести от тях, може да означава, че са разочаровани.

сп. „Сайънтифик Америкън“, 2019

Залата на съда

29 декември, 04:32

34 минути до Омега

Джак се издигна в едно наистина великолепно място.

Малка, тясна, но невероятно висока пещера.

И едната й стена се доминираше от огромна — ама наистина огромна — статуя на златен.

„Господи — помисли си Джак. — Висока е колкото четирийсететажна сграда“.

Клетката продължаваше да се издига, нищожно малка на фона на гигантската статуя.

Издигна се над могъщите златни крака.

Статуята беше същински колос — в буквалния смисъл на думата.

Джак се усети, че си мисли за Родоския колос, едно от Седемте чудеса на древния свят и първото, на което се беше натъкнал. Спомни си как беше открил гигантската му глава в една заредена с капани пещера в Судан.

Запита се дали Родоският колос не е бил построен в чест на тази статуя, какъвто беше случаят с много други древни предмети, чиято причина за съществуване беше забравена през вековете.

Само че този колос беше многократно по-голям от Родоския.

Клетката на Джак продължаваше да се издига, бавно и зловещо.

Мина покрай огромния златен кръст, гърдите и врата на статуята, изравни се с блестящата глава на колоса…

… и спря.

* * *

Нямаше никакъв звук.

Джак Уест-младши стоеше пред гигантската златна глава, стиснал автомата, миниатюрен в сравнение с колосалната статуя. Главата без очи и със страховит птичи клюн сигурно беше висока колкото четириетажна сграда.

Като си даваше сметка какво се бе случило с другите, които бяха поглеждали златен, Джак оставаше със сведена глава.

Никога не се беше чувствал толкова малък…

Изведнъж през главата му премина пронизващо усещане и той се олюля и изпусна оръжието.

Не можеше да каже дали беше някаква звукова вълна с изключително висока честота, или електричество. Трепна от болка и си запуши ушите.

Лежащият в краката му кардинал Мендоса явно беше изпитал същото, защото изведнъж се събуди с вик и запуши ушите си с длани.

Джак чу някакъв засилваш се звук, внезапно последва ослепителен проблясък и той стисна клепачи, докато звукът достигаше до кресчендо и…

Тишина.

Пълна тишина. Нямаше никакви звукови вълни, електрически удари или засилващ се звук.

Просто… нищо.

Джак отвори очи и откри, че се намира другаде.

Стоеше пред гигантската златна статуя във висящата си златна клетка, все така свел поглед, но сега се намираше в някаква безгранична пустота, обгърнат от безкраен мрак.

И не можеше да помръдне.

Просто стоеше неподвижно като истукан. Мускулите му не реагираха, цялото му тяло беше замръзнало, очите му бяха вперени в гърлото на златния колос, чието лице без очи се извисяваше над него.

И тогава в съзнанието му проникна глас, невъзможно заповеднически и силен.

Кой идва тук, за да се изправи срещу Омега?

Джак инстинктивно се опита да отвърне, но когато го направи, отговорът му беше без глас.

Името ми е Джак Уест-младши, предаде той.

Дори на това странно място, в този алтернативен свят, той пак се възхити на чудото.

Това беше общуване между умове — между неговия крехък човешки мозък до съзнанието на това безкрайно древно създание, затворено в златния колос пред него.

Отговорът беше колкото суров, толкова и мигновен.

Недостойният не може да мине оттук.

Ти не си достоен.

И трябва да умреш сега.

Зад Джак се разнесе писък, изпълнен с неописуема болка. Той се обърна и видя кардинал Мендоса — който също беше тук, в тази безкрайна черна пустота, все така на колене, както Джак го беше видял в „реалния“ свят — да се държи за главата и да вие в чиста агония.

В следващия момент очите на Мендоса се пръснаха, от ушите му изригна кръв и кардиналът се строполи, по-мъртъв и от мъртвите.

Джак изгуби дар слово.

Беше си помислил, че той е пътник. Но златният колос не се беше обърнал към него.

А към Мендоса.

Недостойният не може да мине оттук. Той не беше достоен. Вдигни очи. На това място можеш да ме гледаш.

Джак вдигна предпазливо очи и погледна право в лицето на гигантския златен колос. После попита — осмели се да попита.

По какъв начин беше недостоен?

Намеренията му бяха нечисти. Животът му беше изпълнен с измами и даване на лъжливи надежди на другите. Той се опита да скрие мислите си.

Моето намерение нечисто ли е?

Твоето намерение е чисто.

Достоен ли съм?

Достоен си.

Защо?

В отговор в ума на Джак внезапно се завихриха образи.

Видя себе си във вулкана в Уганда в деня на раждането на Лили, видя се как пъха истинската си лява ръка през водопад от лава, така че той, Лили и Магьосника да могат да се измъкнат… после се озова на върха на Голямата пирамида в Гиза, където се сражаваше с маршал Джуда и постави буркан червена прах под златния пирамидион, преди лъчът от слънцето да улучи пирамидата… видя се в Шестия връх на Машината в подобната на стадион пещера под остров Пасха с Лили, когато се биеше с баща си Вълка за последния Стълб… после на финалния етап на Големите игри, изправен срещу човек, облечен като Цербер… после плуваше пред потопения град Атлас към неговото хранилище… после беше на колене в Скалата на Гибралтар и ридаеше, защото си беше помислил, че е изгубил Лили.

Ти притежаваше огромна власт, но не я използва. Защо?

Не искам власт, отвърна Джак.

А какво искаш?

Искам хората просто да могат да живеят живота си.

Отговорът на Джак дойде напълно естествено, с открита честност.

И му хрумна, че всъщност няма право на избор.

Колосът — каквото и да представляваше той — можеше да вижда вътре в него, през него, да достигне до сърцето му, до самата същност на характера му, на мислите му, на вярванията му.

Това наистина беше съвсем различно изпитание. Върховното изпитание.

Тук нямаше къде да се скатаеш, да скриеш мислите си, желанията си, намеренията си.

И изведнъж си спомни откъс от текста върху черепа на Имхотеп.

Но няма измъкване от върховния избор.

Пред лицето на Омега не можеш да скриеш истинските си желания.

Джак се зачуди дали може да мине през подобно изпитание.

Освен това се запита колко дълго продължава всичко това в реалния свят. Можеше да е секунди, минути или по-лошо, много повече време, а той нямаше откъде да знае.

А времето му да спаси вселената изтичаше.

Ама че шибано преживяване.

Освен това откри, че се пита как колосът „говори“ с него на английски.

И той му отговори. Тук наистина нямаше къде да скриеш себе си или мислите си.

Аз просто общувам с теб. Ти си онзи, който превежда посланията ми във формата на език и думи.

Джак започваше да се окопитва пред това странно създание.

По някакъв начин успя да отправи въпрос към колоса.

Преди мен тук дойдоха други двама. Чисти ли бяха те, или не?

Техните намерения не бяха като твоите, но бяха чисти. Намерението на първия беше да сложи край на всичко.

„Растор“, помисли си Джак.

Намерението на втория беше да властва.

Сфинкса.

Как тези намерения могат да бъдат чисти? — попита Джак.

Аз не съдя според критерии за добро и зло, а само според чистота. Техните намерения бяха толкова чисти, колкото и твоите.

Какво си ти? И какво означава всичко това — завъртането на Тартар, Машината, Големите игри, този Лабиринт?

Аз съм съзнанието на онези, които създадоха вселената и посяха сложен живот на тази планета с Камъка на живота преди петстотин милиона години.

Във вселената има седем планети, които засяхме и наблюдаваме. Седемте разумни свята.

Вашата планета е една от тях.

Вселената може да продължи да съществува само ако животът съществува, расте, развива се; ако разбира собствената си стойност.

Всяко от предизвикателствата, пред които се изправяхте, беше начин да ни кажете, че вашият вид се е развил достатъчно, за да гарантира продължаването на вашето съществуване.

Всички други избрани планети изпълниха успешно изискванията на Омега.

Само вашата не го направи.

Пратихме ви всичко, което ви трябваше — Словото на Тот и Оракулите, които могат да го четат; шестте Стълба на Машината, изпълнени с познание, което можеше да помогне на вида ви да се развива експоненциално.

Вие само трябваше да пазите тази мъдрост и да я използвате, когато е необходимо.

Но с времето вие, потънали в разпри и дребни междуособици, изпълнени с жажда да властвате над другите, изгубихте много от тях и запазихте само фрагменти от цялата мъдрост.

Сега Омега ви застига и с нея идва разплатата.

Защо е било всичко това?

Това беше тест. Изпитание на достойнството.

Вашите намерения са чисти и затова сте достойни.

Можете да продължите.

Внезапно пред Джак блесна бяла светлина, той стисна клепачи…

… примигна и се озова обратно в реалния свят, във високата пещера, в клетката пред златния колос — с тази разлика, че клетката отново се издигаше… към друга дупка в тавана.

На пода на клетката до Джак лежеше мъртвият кардинал Мендоса. Главата му бе противна каша с пръснати очи и окървавени уши.

Джак поклати глава, докато вдигаше автомата.

— Лошо, Мендоса. Трябваше да си по-достоен.

Клетката се издигна над безликия златен колос и изчезна през дупката в тавана — явно към последната част на Върховния лабиринт, където можеха да влязат само онези с чисти намерения.

След трийсет секунди клетката стигна до малка каменна зала, която приличаше на древен параклис…

… където Джак моментално беше посрещнат от автоматична стрелба.

Последно изпитание на достойнството

Тронът на Дървото на смъртта

Християнството се основава на идеята за възкресението

и прераждането. Но не на възкресението

и прераждането на човек, а на самото битие.

Даян Фалун, „Сравнителен анализ на Евангелията“

Тронът на Дървото на смъртта

29 декември, 04:47

19 минути до Омега

Куршумите заваляха около Джак и той се метна на пода и инстинктивно се скри зад единственото нещо, което можеше да послужи като прикритие.

Трупът на Мендоса.

От единствения видим вход на параклиса дойде залп трасиращи куршуми, които се забиха в трупа със силен мляскащ звук.

Свит зад тялото, Джак видя, че наистина се намира в древно подобно на параклис помещение.

В задната стена на параклиса имаше проход, но той беше изцяло затворен с дебела плоча метал, който блестеше мътно. Джак се сети, че е виждал такъв метал и преди.

„Това е другият край на Императорския път — помисли си той. — Ако не беше затворен, тунелът, започващ от входната пещера, щеше да ни доведе дотук“.

На отсрещната стена на параклиса имаше правоъгълен отвор, който водеше навън — и беше единственият изход. За изненада на Джак, през него струеше слаба слънчева светлина.

За съжаление през отвора отново се изсипа залп и Джак остана залегнал зад трупа на Мендоса, в който се забиваха куршуми.

И тогава се случи.

Златната клетка се разтресе… и започна да се спуска обратно в дупката, през която се беше качила в параклиса.

И внезапно на Джак не му остана друг избор освен да се махне от нея.

Насред градушката от куршуми и искри той скочи на крака, като стреляше с автомата на Мендоса, докато излизаше от спускащата се златна клетка. Оръжието изстреля четири куршума, преди пълнителят да свърши. Джак се метна зад някакъв олтар наблизо…

… и се блъсна в някой, който вече се беше скрил там в опит да избегне пороя куршуми.

Сфинкса.

И в най-развинтените си фантазии Джак не си беше представял, че ще се крие от куршуми заедно с най-смъртния си враг — Хардин Ланкастър XII, или Сфинкса.

Жесток, но и проницателен, Сфинкса беше човекът, който бе превърнал живота на Джак в истински ад по време на изпитанията на Тайните градове и Железните планини.

Той беше онзи, който бе принудил Джак да се справи с потъналия град Атлантида, докато държеше Лили в плен, и след това беше накарал Джак да си помисли, че Лили е била принесена в жертва при Скалата на Гибралтар.

Сфинкса беше обезглавявал монахини и бе оставял вандалите да пируват с труповете им. И в неутолимото си желание да създаде нов световен ред, в който ще властва като абсолютен тиран, беше използвал камбаните на сирените срещу света, приспивайки цели градове — много от които нямаше да събуди, а щеше да ги остави да умрат от глад, докато са в кома.

Точно сега Сфинкса се беше свил зад малкия каменен олтар, от който рикошираха куршуми сред дъжд от искри. Той също държеше автомат, но явно патроните му бяха свършили.

— Това е той! — извика Сфинкса над гърмежите. — Шибан маниак!

Джак нямаше нужда от обяснения кой е проблемът.

Това беше другият им съперник в тази смъртна надпревара — онзи, който беше стигнал пръв тук, преди Сфинкса и него, и който искаше никой да не успее да седне на трона и по този начин да предотврати Омега.

Джак си погледна часовника.

4:48.

Осемнайсет минути до Омега.

Беше прекарал в залата с колоса — и в онази странна пустота — само няколко минути.

По време на едно кратко затишие на стрелбата Джак надникна над олтара и видя един мъж на сто метра от тях, върху нещо като кула в средата на издигащ се нагоре мост, насочил автомат към параклиса и сипещ порой трасиращи куршуми.

Класическа позиция за снайперист, идеална за възпиране на всеки, който се опита да излезе от параклиса, с пряка видимост към целта над тесния мост.

— Радвам се да те видя отново, капитане! — извика Сфинкса през стрелбата. — Добре дошъл на края на всичко!

— Задник. — Джак се огледа, като се мъчеше да прецени по-добре положението, в което се намираха.

Зад входа видя огромно кръгло пространство, почти идентично с онова, на което се беше натъкнал по-рано, при Трона на Дървото на живота.

Само че тук се намираше по-зловещият му двойник — Тронът на Дървото на смъртта.

Великолепен замък с много върхове, кацнал върху огромна каменна основа и с висока кула-стрела, започваща от най-горното му ниво, се издигаше в средата на изключително широкото кръгло пространство, което, подобно на първия мегастадион, беше обкръжено от стена от сив камък, висока към двеста и петдесет метра.

Но между двете неща имаше определени разлики.

Докато предишният замък беше бял и сребрист, този беше черен и златен.

Освен това беше построен в различен стил — беше по-суров, с по-остри ъгли и изглеждаше по-свирепо.

Опитното око на Джак не пропусна да забележи, че замъкът има и един балкон с прозорец по-малко в сравнение с предишния.

Той знаеше, че това е малката, но важна разлика между Дървото на живота и Дървото на смъртта — макар да бяха сходни, Дървото на смъртта имаше един „възел“ по-малко от Дървото на живота.

Друга съществена разлика беше, че широкото кръгло пространство около този замък нямаше лабиринт — нямаше плетеница от сгради, храмове и обелиски, образуващи цял град.

А само един дълъг издигащ се мост от стъпала, който започваше от помещението, в което се намираше Джак, и стигаше до основата на замъка.

Мостът с неговите изкачващи се каменни стъпала минаваше през висок пилон от сив камък, преди да стигне до така важния замък.

И именно на този пилон се намираше храмът, при който беше заел позиция Растор с автомата си.

Идеално място да даде последен отпор.

Защото мястото беше перфектната теснина.

Нито Джак, нито Сфинкса можеха да стигнат до замъка, без да минат по тесния мост и през храма.

На Растор му трябваше само да протака и да ги задържа до 5:06 — само още шестнайсет минути.

Докато куршумите се сипеха върху олтара до него, Джак огледа пространството около замъка и под позицията на Растор.

Далече под замъка, моста и пилона видя песъчлива жълта земя, която се надигаше и вълнуваше едва забележимо, сякаш беше повърхност на езеро, над което подухва лек ветрец.

Беше виждал подобно нещо и преди. Подвижни пясъци.

„Не падай в това нещо“ — мрачно си помисли той.

В момента обаче се случваше и още едно важно нещо.

Високият куполообразен таван на пещерата се отваряше.

Джак не беше видял това да се случва при другия трон и гледката определено беше поразителна.

Огромният полусферичен таван над черния замък се разтваряше на осем гигантски части, които се изтегляха във високата кръгла стена, обкръжаваща широкото пространство.

Когато покривът се разтвори още, отвън надникна яркото небе преди изгрева, пурпурнорозово и осеяно с високи облаци.

Под това небе тъмният ъгловат замък изглеждаше още по-зловещо.

Ако Джак беше извън купола, в пустинята, гледката може би щеше да е още по-поразителна.

Също като предишния купол, който се беше надигнал от морското дъно, този се беше издигнал от пясъците на пустинята.

Разположен на около шестнайсет километра източно от входа на Лабиринта, огромният сив купол се беше надигнал от пустинните пясъци подобно на някакъв подземен левиатан.

Пясък и камъни се сипеха от него, докато куполът се появяваше от земята и се издигаше на колосална височина… докато не се очерта над пустата равнина като гигантски стадион, невъобразимо огромен и великолепен.

— Е! — извика Сфинкса на Джак, когато куполът се отвори изцяло към небето, а трасиращите куршуми на Растор продължаваха да се сипят около тях. — Нямаме муниции и сме приковани тук! Имаш ли някакво хитроумно решение на това, капитане!

Джак погледна от Сфинкса към отворилия се купол, небето и Растор в снайперисткото му гнездо, след което отново се обърна към Сфинкса.

Погледна си часовника — 4:51.

Петнайсет минути.

— Не! — извика той.

Нямаше решение, а времето изтичаше.

Ню Йорк, САЩ

Йоланте и Никой се носеха с рев през нощните каньони на Ню Йорк с вертолета, преследвани от два щурмови хеликоптера, които се бяха появили над Сентръл Парк малко след като Йоланте бе грабнала Синята камбана, скрита в съборения обелиск.

Никой водеше техния „Джет Рейнджър“ с безумна скорост през пустеещите улици на града.

До него Йоланте държеше здраво Синята камбана — уникалната и безценна камбана на сирените, която можеше да събуди милиони от съня им — и поглеждаше нервно назад към преследвачите им.

Въпросните преследвачи — Хлоя Карнарвън и хората й в двата военни хеликоптера — летяха бързо и ниско и ги обстрелваха с картечниците си.

Никой поведе хеликоптера по 42-ра улица и тъкмо стигна Таймс Скуеър, когато два огромни цифрови билборда избухнаха в безброй искри, разкъсани от куршумите на първия преследвач.

С бумтящи ротори Никой рязко зави наляво, профуча ниско над площада и продължи по Бродуей.

— Не мога да се отърва от тях! — извика той.

— Който държи камбаната, държи в ръцете си съдбата на цели населения! — извика Йоланте в отговор.

— Не можем да позволим да попадне у Хлоя! Трябва да измислим някакъв начин да се измъкнем от това положение!

Планински комплекс Рейвън Рок

(Обект Р), Блу Ридж Съмит

Пенсилвания

„Еър Франс“ 737 експлодира на пистата.

Командосите на Делта, които пазеха Мечо Пух и Стреч — и рицарят на Златната осмица, който бе начело на легиона бронзови зад тях — бяха хванати напълно неподготвени от внезапния взрив.

Мечо Пух и Стреч обаче бяха готови.

Също като сестра Линда и д-р Трейси Смит.

Това беше дръзкият им план.

Всички те извадиха оръжията си и откриха огън, пращайки по дяволите командосите и — което беше по-важно — рицаря пред легиона бронзови.

Стреч, който беше бивш снайперист, улучи рицаря право в челото и му пръсна черепа.

Пух се озова на мига до поваления рицар, грабна поразителния древен пръстен от пръста му, надяна го…

… и изведнъж всички бронзови се озоваха под негово командване.

Царският банкер сър Джон Марън грабна оръжие от земята и тъкмо се обръщаше да открие огън по Мечо Пух, когато Трейси Смит го простреля — три бързи и точни изстрела — и в гърдите на Марън цъфнаха три кървави рани, преди той да се строполи на земята.

Прикриван от Трейси, Пух незабавно нареди на бронзовите да се задействат, а Стреч — прикриван от сестра Линда — започна своята, последната част от плана им.

Тронът на Дървото на смъртта

22 декември, 05:54

12 минути до Омега

Джак и Сфинкса още бяха приковани от ожесточения огън на Растор в параклиса на ръба на кръглото пространство около Трона на смъртта.

И изведнъж на Джак му просветна.

— Имам решение — промърмори той под нос, когато се сети.

Обърна се към Сфинкса.

— И двамата имаме едно и също решение. Ти нямаше ли някакъв електромагнитен щит? Нещо като коприварче?

— Изгубих го във въртящия се лабиринт! — извика Сфинкса. — А и няма значение, той стреля с трасиращи куршуми с висока скорост! Няма как да знаем дали коприварчето може да ги отрази! За целта ще е нужно много сериозно устройство!

Джак стисна зъби.

— Моето коприварче беше създадено от Макс Епер. Той не би ме изоставил.

И с тези думи той изскочи иззад малкия каменен олтар и се втурна от параклиса навън, на открито, като се озова на тесния издигащ се мост и под убийствения обстрел на Растор.

Привел глава, напрегнал всичките си сили, Джак се втурна нагоре по моста.

Растор, приклекнал в снайперисткото си гнездо в храма, се намръщи неразбиращо.

Пак този Уест.

Твърдоглав като винаги. Но това? Това беше лудост.

Растор сви рамене.

И отново откри огън.

Докато тичаше нагоре по моста, Джак откри, че си мисли за куп неща — за Лили, за Зоуи и, колкото и странно да беше, за стария си приятел и ментор Магьосника, професор Макс Т. Епер.

Именно Магьосника беше изобретил малкото устройство, което беше спасило Джак по-рано в същия този Лабиринт, както и осем години преди това в пустинята на Израел, след като Джак откри гробницата на Исус Христос в една изоставена римска мина.

Но и в двата случая устройството беше предпазило Джак от куршуми, изстреляни от пистолет.

Джак не знаеше дали ще подейства срещу автомат, изстрелващ куршуми с висока скорост.

„Помогни ми, Магьоснико. За последен път“ — помисли си той.

Джак продължаваше да тича нагоре.

Докато Растор стреляше надолу…

… и пороят трасиращи куршуми се сипеше върху Джак като изпепеляваща градушка…

… и куршумите се отклоняваха малко преди да стигнат до него!

Гледката беше абсолютно безумна — Джак тичаше с всички сили нагоре по каменния мост, към пороя куршуми, а те се отклоняваха, избутвани от невидимото електромагнитно поле на коприварчето, и профучаваха от двете му страни.

— Благодаря, Магьоснико — прошепна Джак, докато нажежените куршуми профучаваха покрай него, а той тичаше нагоре.

Растор изрева от ярост, когато видя как куршумите му се отклоняват от Джак. В следващия момент пълнителят му свърши и изведнъж Джак се озова там, при него, в храма при гигантския пилон.

Растор захвърли автомата си на земята.

И се изправи в целия си ръст. Все още носеше черната си тактическа жилетка върху сивата униформа и се извисяваше цели трийсет сантиметра над Джак.

— Значи се стига до това — каза той. — Ти и аз. Без оръжия. Без съюзници. Само една последна ръкопашна битка.

— Май да.

— Знаеш, че не можеш да ме биеш — каза Растор. — Не можеш да победиш.

— Знам — потвърди Джак. — Но съм участвал в подобни битки още като ученик. Така че въпреки всичко ще го направя.

И двамата се хвърлиха един срещу друг.

Растор се метна с рев към Джак, демонстрирайки завидни умения в какви ли не бойни изкуства.

За човек с неговите размери се движеше с невероятна скорост и точност и единственото, което можеше да направи Джак, беше да се мъчи да избягва ударите му.

Той приклякаше и се отдръпваше, докато юмруците и кубинките на Растор профучаваха покрай ушите му и се разминаваха на сантиметри с лицето му.

И изведнъж, дълбоко в сърцето си, Джак разбра.

Не можеше да победи този човек.

Беше се сражавал с много воини през годините — и бе участвал на няколко пъти в брутални двубои до смърт по време на финалните етапи на Големите игри, — но във всеки от тези случаи беше знаел, че има някакъв шанс.

Но не и тук.

Растор беше твърде едър, твърде силен и просто твърде добър.

И тогава един от ударите му намери целта си и светът пред очите на Джак се размаза.

И в ума му проблесна спомен от онзи бой в училищния двор: поредица жестоки удари от трите по-големи момчета — фрас, фрас, фрас! — докато Сумил стоеше безпомощно зад него.

Джак беше изгубил онзи бой. И в този момент, когато всичко пред очите му беше размазано, той разбра, че ще изгуби и този.

Но въпреки това продължи да се бие упорито, като избягваше атаките на Растор и дори успя да му нанесе няколко удара — не че те дадоха особен резултат.

После нов ужасен удар на Растор намери целта си и улучи право скулата на Джак.

Джак чу изхрущяването на кост и се олюля до ръба на храма, високо над бездната.

Беше замаян, пред очите му танцуваха звезди.

Остани в съзнание! — изкрещя умът му. — Трябва да останеш в съзнание, или той ще те хвърли от кулата в подвижните пясъци!

Напразно.

Следващият удар на Растор счупи носа на Джак и той рухна на пода като чувал лайна.

Остана да лежи по корем, мъчеше се да си поеме дъх.

От носа му шуртеше кръв и се смесваше с капещата от устата му слюнка.

Болката го пронизваше — от счупената скула, от разбития нос.

„Ох, по дяволите… — помисли си той. — Не исках да си отида по такъв начин“.

И тогава Растор стовари крак върху лявата му ръка от титан.

Един, два, три пъти, докато не огъна по-тънките лостове и не счупи пръстите й.

Джак лежеше по очи на земята и стенеше.

Пребит и повален, той се помъчи да изпълзи настрани.

— Може и да си един от петимата велики воини, Уест, но въпреки това аз съм по-добър от теб във всяко отношение.

Растор се извиси над него, докато Джак правеше жалки опити да се отдалечи от гигантския генерал.

Растор го сграбчи за яката, вдигна го, отнесе го като парцалена кукла до ръба на храма и го провеси над пропастта.

Краката на Джак увиснаха във въздуха.

Окървавеното му лице се взираше замаяно в Растор.

Ръцете му бяха увиснали безполезно: дясната — мръсна и кървава, изкуствената лява — изкривена и натрошена каша от титан и стоманени лостове.

— Знаеш силата на убеждението ми — каза Растор. — Нямаше да стигна до сърцето на Лабиринта, ако намеренията ми не бяха чисти. Колосът ми го каза. Ние сме две страни на една и съща монета, капитане. Твоето убеждение е също толкова силно, но моята страст е по-голяма от твоята. Най-голямото ми желание е да видя края на всичко. Но за теб има утеха. Ти ще умреш сега, но цялата вселена ще те последва в отвъдното само няколко минути по-късно.

Докато Растор говореше, краката на Джак, които висяха над ръба на полирания под, се мъчеха да достигнат до земята и щом я докоснаха, той започна да търси опора за петите си.

И когато я намери, с последните си сили и със здравата си ръка внезапно сграбчи жилетката на Растор и с яростна решимост се метна назад през ръба на храма, повличайки със себе си шокирания генерал… и и двамата полетяха от високата платформа.

Джак и Растор падаха покрай огромния каменен пилон.

Прозорците, балконите и первазите му профучаваха покрай тях като размазани петна.

Докато падаше, Джак пусна шокирания Растор, извади със здравата си ръка магнитната си кука и се пресегна.

Куката се захвана в един балкон и падането на Джак мигновено спря… а Растор продължи да лети надолу към подвижните пясъци, като крещеше от ярост.

Задъхан, мъчещ се да остане в съзнание, с окървавено, превърнато на каша лице, с огъната и безполезна изкуствена ръка, на Джак изобщо не му пукаше какво става с Растор.

Той просто се прехвърли през каменния парапет на балкона и се строполи на пода. Остана да лежи за момент по гръб, мъчейки се да си поеме дъх.

И тогава видя високо горе Сфинкса, който надничаше от храма — на десетина-дванайсет метра над него.

Сфинкса му отдаде презрително чест и се втурна нагоре по моста към замъка и трона на върха му.

„Това няма ли най-сетне да свърши?“ — помисли си Джак.

Бавно и с мъка се изправи на крака. С облекчение откри, че по вътрешната страна на пилона има тясно спирално стълбище.

Пое си дълбоко дъх и забърза по него — знаеше, че гони Сфинкса за последен път.

Замъкът на Трона на смъртта

29 декември, 04:57

Девет минути до Омега

Сфинкса изтича в замъка под Трона на Дървото на смъртта.

Също като предишния замък, интериорът на този представляваше високо празно пространство, в което се кръстосваха мостове-стълбища, водещи към церемониални арки.

Сфинкса имаше карта с правилния маршрут и го следваше.

Докато той минаваше през първата арка, Джак влезе в замъка и — тъй като нямаше карта — се втурна по същото стълбище, което беше използвал и Сфинкса.

Двамата тичаха нагоре в шеметна надпревара.

След три минути Сфинкса изскочи на върха на замъка — в светлината на деня — и се озова в основата на черната и златна стрела.

Погледна нагоре и незабавно започна да се катери.

Джак излезе на покрива на древния замък само след секунди и също погледна нагоре по стрелата.

Гледана отблизо, тя се оказа доста сложно и изящно изработено нещо.

По същество представляваше много издължен цилиндър, покрит с всякакви издатини и корнизи с неправилни форми.

Издатините образуваха две огромни змии с диаметър метър и половина, които се увиваха около стрелата, сякаш се изкачваха по нея, и свършваха с озъбени змийски глави, които стърчаха в горния край на цилиндъра подобно на огромни водоливници на катедрала.

Имаше опори за ръцете и краката, по които човек можеше да се катери и които водеха нагоре по криволичещи пътища покрай телата на змиите и корнизите.

И беше висока — много висока, почти петдесет метра.

Да стоиш на върха на и без това огромния черен замък, високо над подвижните пясъци, и да се катериш по това нещо беше замайваща и ужасяваща перспектива.

Но все пак Джак направи точно това.

С помощта на здравата си ръка и със смачканите пръсти на изкуствената той се закатери към върха след Сфинкса.

След всички тайни градове, железни планини, олтари при Гибралтар и къде ли не това беше надпревара с всички сили.

Вертикален спринт на петдесет метра нагоре до върха на стрелата, високо над зловещия черен замък.

Шест минути до Омега…

Сфинкса се хващаше здраво за всяка опора.

Оставаха му трийсет метра и още имаше преднина.

Джак пъшкаше и драпаше нагоре.

Двайсетина метра до целта… и Джак вече го настигаше, намираше се само на няколко стъпки под него.

Пет минути до Омега…

Петнайсет метра до целта — и Сфинкса тръгна по разклонение, което вървеше надясно, към огромната змийска глава от злато и сребро, стърчаща от стрелата.

Джак тръгна в другата посока, като изтича през един сребърен корниз.

Четири минути до Омега…

Дванайсет метра до целта — и Джак се изравни със Сфинкса — сега двамата се намираха на срещуположните страни на цилиндъра, почти на нивото на свирепите змийски глави — и за първи път Джак видя долната страна на върха — гладко изсечен ръб.

Три минути…

С нов прилив на енергия той продължи по-бързо нагоре по опорите и за момент видя Сфинкса отдясно… на два метра под него.

Беше успял да го изпревари!

Шест метра…

… и Джак стигна до последния сребърен корниз, който стърчеше от златната стрела, и погледна нагоре към върха.

— Ох, по дяволите… — промълви, когато го видя.

Гладко изсеченият ръб на върха стърчеше над цилиндъра.

В него имаше скоби, позволяващи на достойния кандидат да се покатери по тях до върха…

… стига да има две здрави ръце.

Две минути…

Джак погледна с ужас потрошената си изкуствена ръка с нейните смачкани и огънати пръсти от титан.

И замръзна.

Нямаше как да се изкатери с една ръка. Беше физически невъзможно.

Беше минал през всичко това — през всички предизвикателства и трудности, през смърт и мъка, през победи и загуби, и сега щеше да се провали заради една-единствена слабост — заради лявата си ръка.

— Ох, по дяволите — повтори той.

И в този момент на абсолютно отчаяние Джак чу не какво да е, а смях.

Някой наблизо се смееше.

Сфинкса.

Джак се обърна и видя съперника си на един корниз от другата страна на стрелата, на десетина метра от него и малко по-надолу. Сфинкса се кискаше.

— Колко подобаващо, капитане! — извика той. — След всичкия ти дързък героизъм не можеш да преодолееш последното просто препятствие!

Джак изруга от ярост и безсилие. Не можеше да повярва.

Мамка му.

Не можеше.

Да повярва.

Сфинкса се изсмя студено.

— Казах ти, капитане, но ти не пожела да ме чуеш! Поетът Робърт Браунинг греши! Стремежите на човек не бива да надхвърлят възможностите му! Изобщо не трябваше да се опитваш да направиш това! Трябваше да си знаеш мястото! Този трон, този момент, това изпитание буквално надхвърля възможностите ти! Стремежът ти не е достатъчно голям!

С окървавено лице, с огъната и безполезна метална ръка, на Джак му идеше да заплаче.

Защото Сфинкса беше прав. Не можеше да направи нищо, за да преодолее препятствието. Този път наистина беше останал без възможности.

И тогава чу глас. — Татко! Идваме!

Гласът на Лили, някъде отдолу.

Джак погледна и видя малко под себе си…

… Зоуи и Лили, долепени до стрелата, а на един корниз малко по-надолу и Алби.

Явно го бяха последвали в огромното пространство, бяха изтичали през замъка и сега също се катереха по стрелата.

Една минута…

— Алби! — извика Лили. — Хвърляй!

И Алби направи нещо, което накара Джак да се опули от тотален шок и изненада.

Алби откачи собствената си изкуствена ръка от китката си и я хвърли нагоре към Лили.

Лили пък метна блестящата сребриста ръка на Зоуи, която я хвърли през последните три метра към Джак.

Джак улови ръката — неговата стара ръка, предишната версия на сегашния модел — и очите му светнаха.

Сфинкса видя всичко това и моментално разбра какво трябва да прави.

Зарязал смеха и подигравките, той се помъкна нагоре по последните шест метра от стрелата.

Джак свали съсипаната си метална ръка, захвърли я и сложи на мястото й ръката на Алби. Тя му пасна идеално и се заключи с удовлетворяващо щракване.

И изведнъж Джак отново беше цял.

И още имаше преднина пред Сфинкса в последната им отчаяна надпревара към върха.

Хвана се с новата си стара ръка за следващата опора и изкачи последната отвесна част до стърчащия корниз.

Там сграбчи първата скоба, увисна над пропастта, набра се… и внезапно голяма яка ръка се появи от нищото под него, сграбчи го като менгеме за крака и го дръпна обратно на корниза.

Джак тупна тежко, вдигна глава и видя над себе си Растор, върнал се от оня свят, с пламтящи от ярост очи.

50 секунди…

Растор отново сграбчи Джак за яката, вдигна го във въздуха и го поднесе към голямото си лице.

— Аз нямах твоята специална кука, която да ме спаси — изръмжа гигантът. — Но успях да се хвана за един балкон малко по-надолу. И аз, подобно на теб, не умирам лесно.

Джак не можеше да повярва на очите си.

Беше толкова близко!

Над рамото на Растор виждаше Сфинкса, който продължаваше да се катери и почти беше стигнал надвисналия корниз.

Нямаше време за глупости.

— Виждам, генерале — каза той. — Затова ще трябва да умреш трудно. Това е, задето уби майка ми, вонящ кучи сине.

И с тези думи, както висеше в ръцете на Растор, Джак извади нещо от джоба си и го напъха в устата на Растор.

Растор изобщо не беше очаквал подобен ход и се опули от изненада.

Джак използва краткия миг да удари с всички сили ръцете на огромния генерал, принуждавайки го да го пусне.

Приземи се като котка на корниза и нанесе смазващ ъперкът с новия си юмрук от титан, който улучи брадичката на Растор, накара зъбите му да изтракат…

… и да пробият малката червена сфера, която Джак беше натикал в устата му.

Главата на Растор се пръсна от взрива на древната сфера.

Течният огън плисна навън и цялата глава на генерала просто изчезна, и за миг тялото на големия генерал остана да стои изправено, без глава.

То се олюля несигурно, преди коленете му да се подгънат, след което падна на корниза и се претърколи през ръба му, за да полети в пропастта.

Генерал Растор, командирът на царските сили, беглецът от Ереб, нихилистът, който искаше да види края на вселената, най-сетне беше мъртъв.

40 секунди…

Джак се беше задействал още преди обезглавеното тяло на Растор да падне върху покрива на замъка.

Сега оставаха само той и Сфинкса. Джак скочи нагоре към скобите по долната част на надвисналия корниз в мига, в който Сфинкса от другата страна на стрелата направи същото.

30 секунди…

Джак се прехвърли през скобите и се набра на ръба на корниза.

20 секунди…

И се изправи на върха, точно пред Трона на смъртта.

В този момент Сфинкса се появи от другата страна на широката сребърна платформа.

Розовото небе над тях внезапно се изпълни с неземна светлина. Самата тъкан на вселената се разкъсваше, канейки се да се свие в катастрофална сингуларност.

10 секунди…

Тронът на Дървото на смъртта се издигаше между Джак и Сфинкса.

Едновременно поразителен и страшен.

Беше на подиум от три широки стъпала, изработен от същия черен камък и злато като замъка под тях.

Беше висок и широк, с широки странични облегалки. Облегалката за гърба беше оформена във формата на златен, чиято безлика глава с клюн се издигаше над седалката; ръцете му служеха като странични облегалки.

Ефектът беше, че който сядаше на трона, на практика сядаше в прегръдката на страховито извънземно същество.

Седни в прегръдката на Смъртта…

Джак беше малко по-близо до трона, може би с един метър преднина пред Сфинкса.

Сфинкса поклати глава, когато го видя — със счупения нос, с окървавеното лице.

— Знаеш ли изобщо какво ще стане с теб, ако седнеш на този трон?

Джак се намръщи. Да не би да беше пропуснал нещо? Нещо, което да му трябва, преди да седне на трона?

8 секунди…

— Животът е властване, а смъртта е живот, така че смъртта също е властване! — извика Сфинкса. — Аз съм готов за това! А ти? Какво ще кажеш за това? Ще те направя принц в моя нов режим. Ще ти дам цял континент, който да управляваш като твой собствен. Ти направи достатъчно, Джак. Време е да спреш. Остави ме да седна на трона и да правя онова, за което съм роден.

6 секунди…

Джак му отвърна с крива усмивка, която показа окървавените му зъби.

— Очевидно не ме познаваш, нали? Не съм стигнал дотук, за да стигна само дотук.

4 секунди…

Сфинкса се втурна към трона.

Джак също се затича, с един метър преднина.

И изкачи трите широки стъпала. Сфинкса също се метна напред с вик „Не!“

3…

Но Джак стигна пръв и две секунди преди края на всичко се хвърли на Трона на Дървото на смъртта, в прегръдката на изваяния златен.

Около трона блесна ослепителна светлина, която погълна Джак и хвърли Сфинкса на пода.

Ураганен вятър задуха около Джак, а от замъка под него се надигна бучене, което постепенно се засилваше.

Бученето ставаше все по-силно и по-силно, достигна могъщо кресчендо, премина в резониращо бум с невъобразими мащаби…

… чисто бяла светкавица блесна от стрелата към небето със скорост, надвишаваща тази на светлината.

Гледката беше зашеметяваща.

При вида на светкавицата Джак осъзна, че това е квантов импулс на Айнщайн, който съобщава на високоразвитата цивилизация, построила това място, че обитателите на Земята са достойни да продължат съществуването си.

И тогава, докато седеше на трона, обгърнат от бесния вятър и гледащ нагоре към невероятния квантов импулс, Джак усети как светлината пронизва и него.

Тялото му се сви в спазъм.

Зъбите му изскърцаха.

Сякаш всяка фибра на съществото му беше разглобена и сглобена отново от светлината — откъсната, извита, дръпната, разкъсана и събрана отново, и изведнъж…

… тишина.

Отново се намираше в онази черна пустота, беззвучна и празна, в алтернативната реалност или каквото и да беше това.

Ревът на вятъра беше изчезнал.

Ослепителната белота я нямаше.

Електричеството, минаващо през тялото му, беше изчезнало.

И в някакво забутано кътче на съзнанието си Джак се запита дали Сфинкса не беше казал истината, дали не беше пропуснал нещо — нещо важно, което е трябвало да направи, преди да седне на Трона на Дървото на смъртта.

Мъртъв ли съм? — запита се той. — Да не би току-що да умрях?

Животът е властване. Смъртта е живот.

Същият глас като преди, дълбок и властен.

Кажи ми, мъртъв ли съм?

Прероден си.

Прероден като какво?

Като себе си, но различен.

В какъв смисъл различен?

Всички ще ти се подчиняват.

Отново блесна светлина, всичко стана бяло и…

… Джак примигна…

… и изведнъж се озова обратно в реалния свят, на върха на стрелата, седнал на трона в изваяните ръце на златния, под пурпурното небе на пустинята.

Вятърът спря.

Неземната светлина изчезна.

Сфинкса лежеше на сребърния под пред трона и се взираше нагоре към Джак с широко отворени очи, в които се четеше абсолютен, чист ужас.

— Боже мой… — заекна той. — Ти… ти успя. Ти спря Омега.

Джак си пое дълбоко дъх, после каза:

— И още как.

Сфинкса все така го зяпаше със страхопочитание.

— Моля те, трябва да знам. Чувстваш ли я? Силата? Чувстваш ли я?

Честно казано, Джак не се чувстваше много по-различно, поне в сравнение с начина, по който се беше чувствал преди да седне на трона. Счупеният нос и скулата още го боляха адски.

Всички ще ти се подчиняват, беше казал безтелесният глас в черната пустота.

Джак се замисли.

После се обърна към Сфинкса.

— Стани.

И Сфинкса, очевидно за своя огромна изненада, моментално се изправи.

— Отпусни ръце — каза Джак.

Сфинкса незабавно се подчини, като се опули от изумление.

„Той няма избор — слисано си помисли Джак. — Трябва да ми се подчинява…

Мътните да ме вземат!“

Това беше силата, която търсеше Сфинкса. Тотално подчинение на всяка негова заповед. Когато се съчетаеше със способността на камбаните на сирените да парализира цели населения, тя наистина го правеше неоспорим господар на света.

И сега Джак имаше тази сила.

Сфинкса направи крачка към него.

— Не мърдай — нареди Джак и Сфинкса замръзна на място, неспособен да командва собствените си мускули, да направи и една крачка.

Погледът на Джак се спря върху златния пръстен печат на Сфинкса с неговия огромен червен камък.

Пръстенът на императора, който командваше всички бронзови и отменяше действието на всеки друг пръстен на командването. Още един страхотен инструмент.

— Мисля, че е по-добре да взема това.

Той пристъпи напред и докато Сфинкса го гледаше — неспособен да помръдне, да окаже съпротива, — Джак свали могъщия пръстен от пръста му и го сложи на собствения си пръст.

Почувства се замаян, направо му призля.

Нещо повече, чувстваше се недостоен, несигурен дали може да се справи с цялата тази сила.

Още не беше на себе си от тези мисли, когато Зоуи и Лили се покатериха на платформата и се затичаха към него. Разбира се, Алби, който имаше само една ръка, трябваше да остане долу.

Зоуи зяпна Сфинкса, който беше замръзнал насред крачка, и попита:

— Какво му става на тоя?

— Няма да ми повярваш, когато ти кажа — отвърна Джак.

Ню Йорк, САЩ

Никой и Йоланте още се носеха през нощните улици на Ню Йорк в техния „Джет Рейнджър“, като се мъчеха да избягат от двата щурмови хеликоптера на Хлоя с така важната Синя камбана.

Докато летяха с рев през градските каньони, правейки неочаквани завои и маневри, на Йоланте внезапно й хрумна идея.

Тя разклати Синята камбана.

Камбаната незабавно издаде пронизителен ефирен звън. Ако песента на другите камбани беше екстатична, този звън беше от още по-висок порядък — пронизваше въздуха като лазерен лъч, като славен, всеобгръщащ зов за живот.

И изведнъж гражданите на Ню Йорк, които лежаха по тротоарите или в колите си, се раздвижиха и започнаха да се изправят, като примигваха объркано и търкаха очи.

— Работи! — извика Йоланте.

— Чудесно — каза Никой, дръпна лоста за управление и направи поредния завой, докато куршумите на преследвачите свистяха във въздуха около тях.

— Уф — каза той. — Това започна да ми идва до гуша. Отраснах в Джърси, оттатък реката. Да видим дали тези задници познават Ню Йорк добре като мен.

И насочи вертолета на юг, прелитайки през центъра, докато хората по улиците долу се събуждаха от съня си като някаква гигантска вълна, след което рязко зави наляво.

Преследвачите го последваха — завиха в същата посока точно навреме да видят как Никой и Йоланте завиват надясно на следващата пресечка и се издигат.

Двата щурмови хеликоптера също завиха и се издигнаха…

… и внезапно се озоваха право пред въжетата на Бруклинския мост, които бяха прекалено близко, за да ги избегнат!

Никой беше успял да се промъкне под тях, но тези пилоти не бяха очаквали това.

Първият хеликоптер се заби право във въжетата и се оплете в тях.

Вторият, в който беше и Хлоя Карнарвън, се удари в първия и двете машини се взривиха едновременно.

Огненото кълбо разтресе моста. Във всички посоки се разлетяха пламъци и отломки.

Никой и Йоланте увиснаха във въздуха наблизо и загледаха как хеликоптерите на противниците горят.

— Сбогом, Хлоя — тихо рече Йоланте. — Избра погрешния отбор.

Синайска пустиня

Египет

29 декември, 05:25

Двайсет минути след предотвратяването на края на вселената — и след като помогна на Алби да се качи на платформата — Джак седеше със Зоуи, Лили и Алби на върха на стрелата при Трона на смъртта, загледан в небето.

Белите пукнатини, които покриваха като паяжина небесния купол, бяха изчезнали, сменени от безметежна утринна светлина.

Гигантската подобна на стадион структура, която се беше надигнала от пустинята, си оставаше на новото си място като колосална нова забележителност.

След целия хаос с импулса и Сфинкса — който продължаваше да стои неподвижно наблизо — Джак се беше обадил по радиостанцията с надеждата, че Скай Монстър или Алойзиъс Найт ще отговорят.

За негова приятна изненада и двамата отговориха.

— Намираме се на брега на Червено море, шефе. Сеехме малко смърт и разрушения. Идваме.

Докато ги чакаше да пристигнат, Джак се обърна към другите и каза:

— Е, май всички сме достойни, а? Имах невероятен разговор с онзи златен колос. Какво ви каза той на вас?

— Излиза, че аз съм чиста вярност — отвърна Зоуи.

— Чиста любов — каза Лили. — и „най-свят и мъдър Оракул“.

— Кураж — рече Алби. — Чист кураж, Джак се усмихна на тримата.

— Вярност, любов и кураж. И аз не бих могъл да го кажа по-добре.

Най-сетне при сивия мегастадион пристигнаха два хеликоптера — щурмови и по-голям, транспортен.

Руфъс и Алойзиъс Найт бяха в кабината на щурмовия, а Скай Монстър, Истън и Усмивката — в транспортния.

Скай Монстър спусна хеликоптера си над стрелата високо над мегастадиона и Джак и останалите се качиха.

Джак взе белезници, закопча Сфинкса и му нареди да се качва.

Сфинкса се подчини.

После двата хеликоптера се издигнаха и поеха на запад, оставяйки гигантския открит мегастадион зад себе си.

Екипът се върна на импровизираната писта на брега на Червено море, където все още имаше оцеляло свързочно оборудване.

Обадиха се на останалите екипи — на Йоланте и Никой в Ню Йорк, на Пух, Стреч, Трейси и сестра Линда във Вашингтон, — жадуващи да научат как се справят с мисиите си.

Мечо Пух отговори веднага.

— Ние сме в Рейвън Рок, северно от Вашингтон. Имаме пълния списък на всички членове на царския свят, които се събираха на трите места за среща за събитието Омега.

— И те как реагират на това? — попита Джак. — Не много добре, предполагам.

— О, не, нямат нищо против — отвърна Стреч. — След като задействаха капана си и хакнаха самолета ни, ние задействахме нашия капан, поехме контрола над бронзовите им и после вкарахме една камбана в подземния им комплекс и ги приспахме.

След това се обади и Йоланте.

— А ние с Никой намерихме Синята камбана. В момента летим от Ню Йорк към Вашингтон, звъним с нея и събуждаме хората. Но ще спрем, когато приближим, Стреч. По-добре да не будим приспаните от вас.

Джак въздъхна.

— След всичко това ще падне голямо чистене на каши. Имаме да будим цели населения и да оправяме целия свят. Работата ни тепърва започва.

Мъж на име Джак

Пета част

Светът след Омега

Героите идват и си отиват,

но легендите остават завинаги

Коби Брайънт

През месеците след събитието Омега историята на Джак постепенно се разчу.

На 29 декември целият свят — или поне онази част от него, която беше будна — видя как небето се изпълва с ужасни пукнатини и последвалия колосален квантов импулс.

Телевизионните мрежи, освободени от извънредното излъчване на Сфинкса, показваха кадри от събитието, заснети с мобилни телефони.

А след това постепенно започна да се разчува, че в пустинята на Синай в Египет и в Червено море е станало нещо…

… и изведнъж всички новинарски канали се изпълниха с въздушни картини на мегастадиона в Червено море, пълен до ръба с вода — както и на новопоявилия се стадион в Синайската пустиня.

Беше се случило нещо епохално — не само в човешки, но и във вселенски мащаб — и светът искаше да научи всичко за него.

Държавни глави разговаряха по телефона, търсеха отговори и не след дълго се установи, че малък екип войници от различни държави са работели по тази мисия в продължение на двайсет години — екип, воден от някакъв смахнат австралиец на име Джак Уест-младши.

Първата работа беше да събудят всички.

Под командването на Скай Монстър, ескортирана от други самолети, Синята камбана обиколи всички градове, поразени от камбаните на сирените на Сфинкса.

Повечето хора се събудиха изтощени и прегладнели, но живи.

Някои си изпатиха повече — като например Москва, която бе станала първата жертва на камбана: столицата бе изгубила няколко хиляди от жителите си, които бяха умрели от глад по време на едноседмичния неестествен сън.

И така светът се събуди и чу истории за покрити с бели пукнатини небеса, квантови импулси и за някакъв човек на име Уест, който спасил света и предотвратил края на вселената.

Последваха дискусии на най-високи нива.

Беше решено изслушванията да се проведат в залата на Съвета за сигурност в залата на Организацията на обединените нации в Ню Йорк.

Когато се събраха там, лидерите на най-големите сили на света призоваха капитан Уест и сътрудниците му да говорят пред тях.

През следващите седмици, необходими за разказването на всички подробности, светът научи, че този човек и екипът му са спасили всички.

Много хора помнеха как телевизионните канали бяха хакнати една седмица по-рано и как капитан Уест беше обявен за злодей, който трябва да бъде ликвидиран.

Но сега научиха истината.

Джак им разказа за древни пророчества, за разширяването на вселената и за небесен феномен, известен като събитието Омега.

Разказа им и за тайната царска система, дърпала векове наред конците на правителства по целия свят.

Естествено, това разкритие се превърна в световна сензация.

В страните по целия свят се създадоха комисии, които да разследват „тайните царски хора“ в техните правителства, съдилища и въоръжени сили.

Капитан Уест и колегите му им помагаха.

Списъците, които бяха намерили в куфарчето на сър Джон Марън, помогнаха неимоверно в тази задача.

Но се говореше, че Джак имал дарбата да кара симпатизантите на царските фамилии да говорят и така той помогна за изкореняването на членовете на царския свят, които се бяха внедрили в какви ли не национални и международни институции, парламенти, шпионски агенции и армии.

Някои разкрития предизвикаха скандали, особено във Великобритания и Европа, където се установи, че много видни аристократични фамилии са били част от този заговор. Те бяха изправени пред съда, посрамени и вкарани в затвора.

Цялата руска армия беше разпусната, тъй като беше непоправимо бъкана с царски агенти.

Същото се случи с някои специални части като британските морски пехотинци и американските Делта форс, които бяха подложени на масивни чистки.

Римокатолическата църква беше напълно реформирана. Като се имаше предвид ролята, която бяха играли нейни най-висши представители в цялата афера, за известно време Църквата се превърна в обект на омраза и враждебност. Беше създадена специална комисия, която да разследва подробно мащабите на действията й.

Капитан Уест предложи човека, който да оглави комисията — сестра Линда Фадел от Ордена на честните девици от Новодевическия манастир в Москва.

Тя се оказа мъдър и състрадателен следовател и настояваше, че въпреки прегрешенията на някои от висшите й представители, Църквата има да предложи много на света под формата на благотворителност, духовни напътствия и — когато стана ясно колко много артефакти и произведения на изкуството се пазят във Ватикана — история.

И тъй, с помощта на Джак (и с необичайния му начин да изкопчва истината и от най-упоритите свидетели — говореше се, че когато ги разпитвал, те моментално омеквали и започвали да говорят истината) сестра Линда прочисти Църквата от корумпираните й елементи.

Да не забравяме и човека, наричан Сфинкса, Хардин Ланкастър XII, който в жаждата си за световно господство беше наредил да бият камбаните, които бяха приспали милиони и убили хиляди.

Той получи доживотна присъда, която трябваше да излежи в стар царски затвор на име Ереб, чието местоположение беше и щеше да си остане неизвестно.

Оставаше и проблемът с бронзовите и сребърните. Няколко хиляди от тях още бяха пръснати по целия свят.

Проведе се разследване за местоположението на четирите пръстена на командването, които позволяваха на носещите ги да командват отделни батальони бронзови.

Два пръстена бяха изчезнали със смъртта на Дион и Йегер Айнс. Мечо Пух разполагаше с третия, а Истън — с четвъртия.

Но пък Джак имаше императорския пръстен, който отменяше всички останали и му позволяваше да контролира всички автомати.

И за да убие с един куршум два заека, Джак прати всички бронзови и сребърни автомати в Ереб. Те останаха там напълно неподвижни, в безброй редици, изпълващи целия затвор.

Имаха една-единствена заповед — да се погрижат Сфинкса никога да не се измъкне от онова място.

Както можеше да се очаква, историци и археолози тутакси се стекоха на изключително древните обекти, открити от Джак и екипа му по време на двайсетгодишната им мисия.

Шахтата на Падането в Мон Сен Мишел във Франция.

Другата шахта в Монблан.

И третата във взривения Храмов хълм в Йерусалим.

Мегастадионът в Червено море беше отводнен и стените му бяха ремонтирани, за да може да бъде изучен. Подобно на много от другите обекти, около година по-късно той се превърна в една от най-големите туристически дестинации на света.

До него пътуваха круизни кораби, чиито пътници разглеждаха кръглия град и снимаха великолепния бял и сребърен замък в центъра му със счупената стрела на върха му — същата, по която Джак беше стрелял с главното оръдие на разрушителя, озовал се върху самолетоносача, които все още бяха там, оставени на местата им за историята.

Същото стана и с втория мегастадион в Синайската пустиня. Въпреки че вътрешните му части бяха забранени за посещение, туристите можеха да го посещават, да стоят на почтително разстояние от могъщите му стени и да видят мястото, на което Джак Уест-младши беше спасил вселената.

През годините след събитието Омега животът постепенно възвърна нормалния си ритъм.

Хората отново се посветиха на работата си, на живота си и на решаването на обичайните ежедневни задачи.

Разбира се, Джак стана най-прочутият човек на планетата.

Други сигурно щяха да са на седмото небе от тази монументална слава, но не и Джак.

Той отказваше покани на президенти и премиери. Отказа дори да участва в предаването на Опра Уинфри.

Може да се каже, че славата му беше като тази на Нийл Армстронг, който пръв стъпи на Луната — не беше направил онова, което направи, за да стане прочут. А защото беше подходящият човек за тази работа.

Джак реагира на славата си по същия начин като Армстронг — рядко се появяваше пред публика и прекарваше повечето си време във фермата си в пустинята на Австралия.

Австралийското правителство, благодарно за усилията му в продължение на двайсет години, му помогна, като наложи забранена за полети зона с площ хиляда квадратни километра около имота му.

И го награди с най-големите военни почести на страната.

И му отпусна неограничена доживотна пенсия.

Но Джак не го беше грижа за всичко това. Той живееше в славна изолация във фермата си със Зоуи, с остаряващия си сокол Хор и с любимите си кучета.

Рядко се появяваше сред публика.

Когато го правеше, това ставаше сензация. Например, когато най-неочаквано се появи на остров Пасха да изследва една дълбока шахта под Върха и да вземе един Стълб, паднал в нея няколко години по-рано.

Каза, че гравираната върху него мъдрост била важна за бъдещето.

Той намери Стълба и отново се оттегли.

Животът продължаваше. Светът продължаваше.

Провеждаха се Олимпийски игри. Урагани връхлитаха крайбрежия. Сезонни пожари избухваха и гаснеха. Правителства биваха избирани и сваляни.

Разбира се, отделни държави се дърлеха помежду си и понякога Джак биваше призоваван да посредничи за решаването на някакъв международен спор. И той се отзоваваше.

И винаги — винаги — приключваше тези срещи на върха с уредени въпроси и спорещите страни правеха онова, което ги беше помолил.

Беше странно. Сякаш всички просто искаха да правят онова, което той им казваше.

Лили завърши медицинското си образование в Станфорд и стана талантлив сърдечен хирург в Лос Анджелис.

Разбира се, след всичките истории около Омега тя също се превърна в световна знаменитост.

Нейната слава обаче беше повече като тази на Първа дъщеря, което означаваше — за съжаление, — че често обръщаха повече внимание на външния й вид, на прическата и на тоалета й.

Тъй като беше млада, Лили известно време нямаше нищо против това, но след като завърши образованието си и започна да работи в болницата, измисли начини да избягва камерите и медиите бързо изгубиха интереса си към нея и намериха други знаменитости, които да преследват.

О, и в деня след дипломирането си тя се омъжи за Алби Калвин.

Алби пък стана един от най-големите физици на света и името му се споменаваше наравно с имената на Стивън Хокинг, Ричард Файнман и неговия личен герой Алберт Айнщайн.

Участието му в събитието Омега му даде възможност да се докосне до неща, които малцина други можеха да се надяват да пресъздадат, до такава степен, че работата му върху уравнението на Фридман — математическия модел на разширяващата се вселена — и на Айнщайн върху същото уравнение, където к беше по-голямо от нула, беше приета като епохална.

Алби стана професор по астрофизика в Калифорнийския технологичен институт и остана на този пост до края на живота си.

Но въпреки всичките си постижения като учен той се гордееше най-много със семейството си.

Алби и Лили имаха четири деца. Първо две момичета близначки, после момче и накрая още едно момиче.

Разбира се, близначките се родиха със способността да четат Словото на Тот, но Лили и Алби бързо откриха, че другите им две деца са също много добри в ученето на езици, така че Лили научи и тях.

Това беше нещо, за което Лили и Алби бяха разговаряли с Джак и Зоуи през месеците след събитието Омега.

Те искаха да са сигурни, че Земята няма да изгуби знанията, необходими за предотвратяване на Омега в бъдеще, и тъй като бяха носители на това знание — от пирамидиона на Голямата пирамида, от шестте Стълба на Машината, от Трите тайни града, от Олтара на космоса в Скалата на Гибралтар, от четирите останали железни планини, както и от Трона на Дървото на смъртта във Върховния лабиринт, — тяхна отговорност беше да се погрижат то да не бъде изгубено.

Първата стъпка беше да научат децата на Лили на Словото на Тот и да усъвършенстват компютърната програма на Църквата, която можеше да го разчита.

Освен това се заеха да анализират Олтара на космоса в Скалата на Гибралтар и жертвения басейн. Направиха го с екип от най-добрите генетици и ДНК експерти на света, които след няколко години установиха как ужасният ритуал в залата може да се изпълни само с кръвта на Оракул, без да е необходимо убиването му.

Никой и Йоланте отидоха на тяхната среща и тя мина чудесно.

Двамата заживяха заедно в имението на Никой в Ямайка.

Йоланте така и не остави косата й да порасне отново.

Остана с бръсната глава до края на живота си. Твърдеше, че така се харесва повече.

Мечо Пух и д-р Трейси Смит също отидоха на среща, после на още няколко и около година по-късно се ожениха с бляскава церемония в един дворец в Обединените арабски емирства, на която майката на Мечо Пух плака от радост.

Разбира се, кумът им беше Стреч.

Джак участваше като шафер.

Медиите пощуряха — фактът, че някой може да накара Джак Уест да присъства на сватбата му, сам по себе си беше изумителен, а това, че се е съгласил да бъде шафер, беше направо нечувано.

Алойзиъс Найт и Руфъс се върнаха към бизнеса си като ловци на глави.

Оказа се, че преследването на представители на царски фамилии и на техните симпатизанти е опасно и особено доходоносно начинание, което ги уреждаше чудесно.

Двамата посещаваха Джак всеки път, когато се оказваха наблизо.

* * *

Истън се върна в царството на минотаврите в Подземния свят в Индия като велик герой, равен на Астерий.

Като личен приятел на Джак Уест-младши, му беше предложено да застане начело като следващ цар.

Истън вежливо отказа.

Вместо това зададе на Джак прост въпрос и Джак му отговори: „Ама разбира се“.

И така Истън заживя в малка отделна къщичка във фермата на Джак и с радост се грижеше за двете му кучета и си играеше с тях.

Истън си имаше другар, който живееше с него в къщичката, макар че беше ням и имаше частично стопен гръб.

Въпреки пораженията си Усмивката, бронзовият автомат, който беше застанал в течния огън, за да защити Джак и хората му, все още функционираше и с готовност помагаше на Истън и Джак с различните задачи във фермата.

Нямаше равен на себе си в тежката работа и играеше особено добре ролята на плашило.

Освен това беше много полезен като пратеник, който носеше пратки и съобщения до новия съсед на Джак и собственик на огромна ферма — Скай Монстър.

И накрая, Джак.

Двамата със Зоуи живееха щастливо във фермата си, доволни и влюбени.

Джак често си мислеше за приключенията си, за това как беше спасил света и бе предотвратил колапса на вселената.

И въпреки че беше разказал всичко на екипа си, не бе продумал нито дума за силата, която беше получил, докато седеше на Трона на смъртта по време на Омега.

Всички ще ти се подчиняват.

Зоуи и Лили често го закачаха на тази тема, особено когато ставаше дума за домашните задължения.

— Джак Уест-младши, да не съм те чула да ми кажеш да изхвърля боклука или да пера! — шегуваше се Зоуи.

Разбира се, той понякога използваше много деликатно силата си, когато играеше ролята на посредник в международни срещи, но го правеше единствено за постигането на мир.

Но най-много от всичко Джак обичаше да седи на верандата си сутрин, да отпива от кафето си и да се наслаждава на гледката.

Един ден, две години след Омега, той правеше точно това — пиеше си кафето и гледаше изгряващото слънце. Хор беше кацнал на облегалката на стола му, с посивели от годините пера, но все така бдителен.

Зоуи още спеше.

Истън също спеше в къщичката си, пуделът Рокси спеше до леглото му, а Усмивката стоеше като статуя в ъгъла.

Кротката лабрадорка Аш, другото куче на Джак, беше тук. Тя винаги идваше при Джак за сутрешния му ритуал на портата и се свиваше на кълбо в краката му.

Джак погледна кучето и видя старата тенис топка, която Аш винаги отказваше да носи на когото и да било.

Помисли си за онзи ден на трона и мислено сви рамене.

Взе топката.

— Хей, Аш.

Кучето го погледна.

Джак хвърли топката от верандата и каза меко:

— Донеси топката, Аш.

Кучето го изгледа с обичайния си поглед на някой, който изобщо не е впечатлен…

… и после стана, изтича от портата, взе топката, донесе я и я пусна в краката му.

Джак Уест-младши се усмихна и доволно отпи голяма глътка кафе.

Бележки под линия

1

Превод Христина Керанова — Б. пр.

2

Превод Светла Христова — Б. пр.

3

Кнут Велики, крал на Англия (1016–1035), Дания (1018–1035) и Норвегия (1028–1035) — Б. пр.

4

Превод от английски Сидер Флорин — Б. пр.

5

Персийска титла, използвана за управителя (наричан обикновено валия) на автономния вилает Египет и Судан в Османската империя — Б. пр.

6

Конструкция, съставена от два изправени камъка и един полегнал върху тях, във формата на буквата П — Б. пр.

Content

Матю Райли
Един невъзможен лабиринт
Джак Уест Младши #7

Какво се случи дотук…

Първо изпитание на достойнството Влизане в лабиринта

Тайният царски свят Бойното поле, камбаната и царският банкер

Мъж на име Джак Първа част Зоуи

Второ изпитание на достойнството Безкрайният тунел

Тайният царски свят II Троя, царският редут и червената звезда на хоризонта

Мъж на име Джак Втора част Сбиването в училищния двор

Трето изпитание на достойнството Градът Лабиринт

Мъж на име Джак Трета част След сбиването в училищния двор

Четвърто изпитание на достойнството Четиристранният лабиринт

Тайният царски свят III Обелискът в Ню Йорк и срещата във Вашингтон

Мъж на име Джак Четвърта част БАСРА, 1991

Пето изпитание на достойнството Колосът

Последно изпитание на достойнството Тронът на Дървото на смъртта

Мъж на име Джак Пета част Светът след Омега

Бележки под линия