Саймън Бекет

Мирис на смърт

Дейвид Хънтър #6

На баща ми, Франк Бекет, който винаги е мислил в перспектива

юли 1929 — април 2018

1

Повечето хора мислят, че познават миризмата на смъртта. Че разложението има характерен, лесно разпознаваем мирис — отвратителна воня на гроб.

Грешат.

Разложението е сложен процес. За да може един доскоро жив организъм да се превърне в скелет, да се свие до сухи кости и минерали, първо преминава през сложно биохимично пътешествие. Макар някои от образуващите се в този процес газове да са дразнещи за човешките сетива, те са само част от обонятелното меню. Разлагащата се плът отделя стотици летливи органични съединения, всяко от които има свои особени качества. Много от тях — особено образуваните в междинните етапи на разпад на трупа, тези на гниене и подуване — имат ясно разпознаваема отвратителна миризма. Диметилтрисулфидът например напомня развалено зеле. Маслената киселина и триметиламинът си поделят парфюмния букет съответно на повръщано и вмирисана риба. Друга от субстанциите — индолът, смърди на изпражнения.

В по-ниски концентрации обаче същият този индол притежава деликатен аромат на цветя, който се използва в парфюмерията. Хексаналът — газ, образуван както в ранните, така и в по-късните етапи на разлагане — напомня на прясно окосена трева, а бутанолът мирише на есенни листа.

Ароматът на разложението може да включва цяла гама от миризми, сложна като аромат на скъпо вино. И тъй като смъртта е пълна с изненади, при някои обстоятелства тя може да обяви присъствието си по съвсем различен начин.

Понякога по начин, който най-малко очакваш.

— Гледайте си в краката, доктор Хънтър — предупреди Уилън, който вървеше пред мен. — Ако стъпите встрани от дъската, ще пропаднете през тавана.

Нямаше нужда да ми го напомня. Наведох се, за да мина под една ниска греда, като внимавах къде стъпвам. Във високото таванско помещение беше като в пещ. Дневната топлина се задържаше под покрива от каменни плочки и с маската, която носех, едва дишах. Ластикът на качулката на защитния гащеризон се врязваше в лицето ми, а в плътно прилепналите гумени ръкавици дланите ми бяха мокри и хлъзгави. Отново се опитах да избърша потта от очите си, но успях само да я размажа.

Таванското помещение на старата болница беше огромно. Простираше се във всички посоки и изчезваше в мрака зад блясъка на временното осветление. На пода беше инсталирана пътека за ходене от алуминиеви плоскости, които се огъваха и дрънчаха под тежестта на стъпките ни.

Надявах се гредите отдолу да не са много изгнили.

— Познавате ли тази част на Лондон? — попита Уилън през рамо.

Акцентът на инспектора подсказваше, че родните му места са доста далеч на север от мястото, където се намирахме, по-близо до Тайн, отколкото до Темза. Беше набит мъж на четиресет и няколко и когато ме бе посрещнал, грубата му сива коса и брада бяха мокри и сплъстени от пот. Сега лицето му бе почти скрито под маската и белия гащеризон.

— Не бих казал.

— Разбираемо. Това не е място, което човек би посетил без основателна причина. Пък даже и тогава, ако има как да го избегне. — Наведе се, за да мине под една от наклонените греди на покрива. — Пазете си главата.

Последвах примера му. Дори с плоскостите за стъпване придвижването на тавана беше трудно. Дебелите греди, кръстосващи се над главите ни, заплашваха да разбият черепа на всеки, който не се навежда достатъчно ниско, а старите тръби, извиващи се като змии на височината на глезените ни, бяха готови да препънат непредпазливите крака. Тук-там, на привидно произволен принцип, на пътя ни се изпречваше някой почернял тухлен комин, който пътеката от алуминиеви плоскости заобикаляше.

Махнах една паяжина, която докосна лицето ми. Натежали от полепнала прах, паяжините висяха от грубите греди на покрива като разкъсани театрални драперии. Прахта покриваше всичко на тавана и бе превърнала някога жълтата изолация между гредите в мръсен кафяв дюшек. Във въздуха се въртяха прашинки, проблясващи на ярката светлина. Очите ми смъдяха и усещах вкуса на прах в устата си въпреки маската.

Приклекнах бързо, за да избегна нещо, което по-скоро усетих, отколкото видях да се стрелка над главата ми в сенките. Но когато погледнах пак, видях само тъмнина. Отдадох го на въображението си и пак се съсредоточих в краката си.

Крайната ни цел бе очертана с кръг от светлина. В това ярко сияние върху по-широк остров от алуминиеви плоскости, наредени около един комин, стояха няколко бели силуета. Водеха тих разговор, заглушен от маските на лицата им. Съдебният фотограф снимаше нещо в краката им.

Уилън спря точно до групичката.

— Госпожо? Съдебният антрополог е тук.

Една жена от групичката се обърна към мен. Малката част от лицето ѝ, която се виждаше над маската, беше зачервена и блестеше от пот. С широкия бял гащеризон би било трудно да позная дали е мъж, или жена, ако вече не знаех, но това не беше първият път, когато работехме заедно. Приближих се и видях, че стоят около нещо, намотано в дебело найлоново платнище, като навит на руло килим. От единия край найлона беше частично разгърнат.

От него надничаше мумифицирано лице. Кожата с цвят на карамел бе опъната върху скулите и хлътналите очни кухини.

Разсеян за момент, не забелязах ниската греда, докато не ударих главата си в нея достатъчно силно, че да ми изтракат зъбите.

— Внимавайте — каза Уилън.

Потърках главата си, чувствайки повече смущение, отколкото болка. Добро начало, няма що. Половин дузина лица ме изгледаха безизразно над маските. Само жената, към която се бе обърнал Уилън, изглеждаше развеселена и присвиването на очите ѝ издаде усмивка, която оставаше скрита под маската.

— Добре дошъл в „Сейнт Джуд“ — каза главен инспектор Шарън Уорд.

Дванайсет часа по-рано се бях събудил от кошмар. Изправих се рязко в леглото без ясна представа къде се намирам и машинално поставих ръка на корема си, очаквайки да напипам лепкава кръв. Но кожата ми беше суха, с една-единствена грапавина от белега на стара рана.

— Добре ли си?

Рейчъл, облегната на лакът, загрижено постави длан на гърдите ми. Дневната светлина проникваше през тежките завеси и чак сега започнах да различавам познатите очертания на стаята.

Кимнах и успокоих дишането си.

— Извинявай.

— Пак ли кошмар?

Спомних си тъмните петна от кръв и лъщящото острие на нож.

— Този път не беше толкова зле. Събудих ли те?

— Мен и всички останали. — Усмихна се, когато видя изражението ми. — Шегувам се. Просто се мяташе в леглото, никой не те е чул. Същият сън ли беше?

— Не си спомням. Колко е часът?

— Малко след седем. Тъкмо щях да ставам и да направя кафе.

Остатъците от кошмара все още бяха залепнали за кожата ми като студена пот, когато свалих крака от леглото.

— Всичко е наред, аз ще направя.

Навлякох някакви дрехи, излязох и тихо затворих вратата на спалнята след себе си. Когато останах сам в коридора, усмивката ми помръкна. Поех си дълбоко въздух, опитвайки се да се отърся от последиците от кошмара. Не беше истина, напомних си.

Този път не.

В къщата цареше тишина — онова ранно утринно затишие, предшестващо новия ден. Кънтящото дрън на стенен часовник наруши тишината, докато слизах към кухнята. Мекият килим в коридора се смени с приятната хладина на плочки под босите ми ходила. Въпреки че във въздуха се усещаше мек полъх от топлината на миналия ден, каменните стени на старата къща не пропускаха дори горещината на циганското лято, на което се радвахме.

Заредих кафеварката и я сложих на печката; сипах си чаша вода. Изпих я до прозореца и погледнах към овощната градина и зелените поля навън. Слънцето вече грееше в невероятно синьото небе. В далечината пасяха овце, а в горичката малко встрани от тях листата на дърветата започваха да се обагрят в червено. Още не бяха започнали да падат, но скоро и това щеше да стане. Картината беше като на снимка в календар, където нищо лошо не може да се случи.

Същото си бях мислил и за други места.

Джейсън бе описал втората си къща с Аня като „къщурка“. В сравнение с основното им жилище в Лондон — огромна градска къща в Белсайз Парк — омаловажаването би могло да има някакво основание, но беше доста далеч от реалността. Построена от топъл котсуолдски камък, това бе масивна стара сграда със сламен покрив, достойна да украси корицата на всяко списание за дома и градината. Намираше се в покрайнините на красиво селце, чиято кръчма се гордееше с една звезда в „Мишлен“ и чиято тясна главна улица всеки уикенд се пълнеше с роувъри, мерцедеси и беемвета.

Когато Джейсън и Аня ни поканиха на дълъг уикенд, се притесних да не се получи неловка ситуация. Те бяха най-близките ми приятели, преди жена ми и дъщеря ми да загинат в автомобилна катастрофа. Бях срещнал Кара на едно от техните партита и после те станаха кръстници на Алис, а аз — на тяхната дъщеря Миа. С облекчение бях забелязал колко добре се разбират с Рейчъл, но събиранията от време на време на чашка или на вечеря не бяха като да прекараш няколко дни заедно. С Рейчъл се запознахме по-рано тази година по време на разследването на жестоко убийство в крайбрежните блата на Есекс. Страхувах се, че ако я заведа при приятели от предишния си живот, ще стане неловко и че предвид на дългогодишното ми познанство с Джейсън и Аня тя може да се почувства изолирана.

Но всичко беше наред. Въпреки че от време на време все още чувствах странна дезориентация, тревожно наслагване на стария ми живот върху новия, това не продължи дълго. Прекарахме уикенда в разходки из котсуолдските полета и гори, приятни гощавки в местните кръчми и дълги мързеливи вечери. Според всички стандарти това бяха идилични дни.

Ако не броим кошмара.

Кафето зад гърба ми забълбука и кухнята се изпълни с аромата му. Вдигнах кафеварката и сипах две чаши. Чух скърцане по стълбите. Нямаше нужда да поглеждам: веднага познах тежките стъпки на Джейсън.

— Добро утро — каза той, когато сънено влезе в кухнята с подпухнали очи и рошава коса. — Рано си станал.

— Реших да направя кафе. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Само ако има чаша за мен.

Настани се на едно столче до кухненския остров и вяло се опита да закрие малко по-добре едрото си тяло с хавлиения халат, но после се отказа. Тъмната козина на гърдите му стърчеше навън, пропълзяваше нагоре по гърлото му и рязко изчезваше на линията на бръснене. Четинестото му лице и оредялата коса над него сякаш принадлежаха на друго тяло.

Взе кафето, което му подадох, като измърмори благодарно. Познавахме се още откакто бяхме студенти в медицинския колеж, преди животът ми да тръгне в коренно различна посока. Вместо медицината аз бях избрал бурната кариера на съдебен антрополог, докато Джейсън стана успешен хирург-ортопед, който можеше да си позволи вила в Котсуолдс. Той никога не е бил ранобуден, дори на младини, и годините не го бяха променили в това отношение. Същото важеше и за виното, което бе изгълтал миналата вечер.

Отпи глътка кафе и болезнено присви очи.

— Дали нямаш някой съвет за махмурлук?

— Пий по-малко.

— Много смешно. — Той отново отпи, този път по-предпазливо. — Кога заминавате с Рейчъл?

— По някое време следобеда.

Бяхме дошли от Лондон с моята „нова“ кола — употребявано, но надеждно 4x4, и имахме достатъчно време, че да сме си вкъщи вечерта. Но напомнянето, че уикендът почти свършва, и мисълта за следващия ден накараха сърцето ми да се свие.

— Кога е полетът на Рейчъл утре? — попита Джейсън, сякаш четеше мислите ми.

— Преди обед.

Той ме погледна изпитателно.

— Добре ли си?

— Разбира се.

— Няма да я има само няколко месеца. Всичко ще бъде наред.

— Знам.

Той се замисли за момент, после реши да не продължава темата. Присви очи, отиде до едно шкафче на стената и извади кутия парацетамол. Месестите му пръсти умело избутаха две хапчета от вакуумираното фолио.

— Господи, проклетата ми глава — изръмжа, докато отваряше бутилка минерална вода, която взе от хладилника. Изпи хапчетата и ме погледна кисело. — Не започвай пак.

— Не съм казал и дума.

— Не е и нужно — махна с ръка. — Хайде, изпей си поучението.

— Какъв смисъл има? Едва ли ще ти кажа нещо, което не знаеш.

Дори докато бяхме студенти, Джейсън беше човек с голям апетит. Сега обаче, на тази възраст, прекаляването започваше да му се отразява. Поначало едър и набит, беше качил доста килограми и лицето му изглеждаше подпухнало и с нездравословен цвят. Но след няколко години раздяла едва наскоро бяхме възобновили приятелството си и не ми беше удобно да зачеквам тази тема, както бих направил едно време. Бях доволен, че той сам заговори за това.

— Има много напрежение в работата. — Сви рамене и погледна през прозореца. — Намален бюджет, дълги изчаквания. Пълна бъркотия. Понякога си мисля, че постъпи правилно, като се махна от всичко това.

Демонстративно огледах безупречно оборудваната кухня.

— Не си толкова зле — отбелязах.

— Знаеш за какво говоря. Както и да е, признавам, че може би малко прекалявам, но не е чак толкова сериозно, като да се друсам с кокаин или нещо подобно.

— Сигурен съм, че пациентите ти са благодарни за това.

— Моите поне не са мъртви.

Тази размяна на хапливи забележки върна доброто му настроение. Поглади корема си и се върна при хладилника.

— Искаш ли сандвич с бекон?

С Рейчъл си тръгнахме следобед. Джейсън приготви печено говеждо — цвърчащи ребърца, които изпече с много любов, а Аня бе направила целувки за десерт. Настоя да си вземем от тях и за вкъщи заедно с няколко дебели резена печено месо.

— Това ще ти спести ходенето до магазина — настоя, когато се опитах да откажа. — Познавам те, Дейвид. След като Рейчъл замине, или изобщо ще забравиш да ядеш, или ще оцеляваш с каквото има в хладилника. Не можеш да живееш само на омлети.

— Не живея на омлети — възразих, но прозвуча неубедително дори за самия мен.

Аня се усмихна спокойно.

— Тогава ще ти сипя още малко от това?

По пътя към Лондон с Рейчъл мълчахме. Беше прекрасна вечер; котсуолдските полета преливаха от зелено в златисто и с настъпването на есента дърветата придобиваха червеникавокафяви оттенъци. Но мисълта за заминаването ѝ на другия ден присъстваше като дух в колата с нас и разваляше удоволствието от гледката.

— Само три месеца са — изрече рязко Рейчъл като продължение на мълчалив диалог. — И Гърция не е далеч.

— Знам.

Гърция беше достатъчно далеч, но знаех какво има предвид. Това лято се беше отказала от възможността да продължи кариерата си като океанолог в Австралия. Направи го, за да остане с мен, и затова не можех да се оплача от сегашната ѝ временна позиция на биолог в един морски резерват в Егейско море.

— Полетът е само четири часа. Можеш да идваш от време на време.

— Рейчъл, всичко е наред. Наистина. — Вече бяхме говорили, че ще е най-добре да се адаптира на новото място без странични разсейвания. — Това ти е работата, трябва да отидеш. Ще се видим след няколко седмици.

— Знам. Просто мразя тази част.

И аз я мразех. Подозирах, че идеята на Джейсън и Аня — може би повече на Аня — да ни поканят за уикенда беше, за да ни разсеят от мислите за заминаването на Рейчъл.

Нямаше как да не мислим за това обаче. Рейчъл прегледа скромната колекция от дискове, които държах в колата.

— Какво ще кажеш за това? „Котката“ на Джими Смит?

— По-добре нещо друго.

Рейчъл се отчая от музикалните ми вкусове и пусна радиото. Фоновото бърборене на едно предаване за развъждане на лами запълни тишината до края на пътуването. Нивите се смениха с ниско крайградско строителство, а после — с бетонните и тухлени монолити на града. Потиснах машиналния импулс да завия към стария си апартамент в Източен Лондон. От лятото не живеех там, но все още ми беше странно, че отивам другаде.

Завих по широка и тиха улица с много дървета отстрани. Минахме покрай бели георгиански къщи сред добре залесени градини и продължихме към дразнещо модерните жилищни блокове, издигащи се над тях. Строен през 70-те години на миналия век, „Балард Корт“ бе десететажен бетонен комплекс с четвъртити форми и прозорци от опушено стъкло, отразяващи по-матова версия на вечерното небе. Знаех, че е ценен образец на течението брутализъм в архитектурата, и когато го погледнеш, веднага се виждаше защо. Определено имаше нещо брутално в тази сграда.

Спрях на портала и въведох кода за достъп на клавиатурата. Докато чакахме портите да се отворят, вдигнах вяло очи към редиците от балкони. След няколко секунди осъзнах, че Рейчъл ме гледа.

— Какво има?

— Нищо — отвърна тя, но на устните ѝ се изписа лека усмивка.

След като минахме през портата, изчаках да се отвори електрическата врата на подземния паркинг, вкарах колата и я спрях на отреденото ми място. Вече бях получил кратка бележка от домсъвета, с която ме предупреждаваха, че веднъж съм паркирал на чуждо място и че няма да търпят други такива нарушения.

„Балард Корт“ имаше много правила.

Качихме се с асансьора на петия етаж. На главния вход имаше рецепция и дежурен портиер, но тъй като само живеещите в сградата имаха достъп до гаража, асансьорите не спираха на партера, а се качваха директно до апартаментите. Вратата се отвори и пред нас се показа широката стълбищна площадка, около която на комфортни разстояния една от друга бяха разположени няколко номерирани врати от тиково дърво. Приличаше на хотел и това впечатление бе подсилено от лекия аромат на мента, който като че ли винаги се събираше на това място.

Мраморният под прокънтя под стъпките ни, докато отивахме към апартамента. Отворих и изчаках Рейчъл да влезе първа, после оставих тежката врата да се затвори бавно зад нас с тихо изщракване. Постланият с килим коридор водеше до просторна кухня, от която през арка се преминаваше директно към трапезарията и хола с отворен план. Същият звукопоглъщащ мек килим като в коридора продължаваше и тук, идеално допълвайки теракотените плочки на кухнята. На стените висяха абстрактни картини, а коженият диван с цвят мока бе достатъчно дълбок да се удавиш в него. По всички стандарти жилището беше красиво, далеч от скромния партерен апартамент, в който живеех преди.

Мразех го.

Джейсън го беше уредил. Друг консултант от болницата му бе заминал за Канада за шест месеца и не искаше апартаментът му да стои празен. Предпочиташе да не минава през агенция и тъй като аз — неохотно — исках да се преместя от старото си жилище, Джейсън предложи взаимно да си направим услуга. Наемът беше смешно нисък и въпреки че той отричаше, подозирах, че Джейсън има пръст и в това. Въпреки това продължавах да се колебая, докато не се намеси Рейчъл. Не било безопасно да оставам в стария си апартамент, заяви тя и зелените ѝ очи засвяткаха гневно. Веднъж съм бил мишена на нападение и едва не ме убили — как съм могъл да пренебрегвам съветите на полицията и да рискувам живота си от инат и от гордост?

Имаше право.

Преди няколко години една жена на име Грейс Страчън ме наръга с нож и ме остави да умра на прага на собственото ми жилище. След това опасната психопатка, която ме обвиняваше за смъртта на брат си, изчезна и оттогава никой не я беше виждал. Отне ми много време да излекувам раните си — особено психологическите, — но постепенно си позволих да повярвам, че опасността е преминала. Трудно бе да си представя как толкова неуравновесен човек може да остане незаловен толкова дълго, ако никой не му помага. Започвах да си мисля, че е мъртва или че поне е извън страната. Някъде, където вече не е заплаха за мен.

По-рано през тази година обаче, докато работех по разследването на убийство в Есекс, полицията откри неин отпечатък след опит за влизане с взлом в апартамента ми. Нямаше начин да се определи колко стар е отпечатъкът и можеше просто да е бил пропуснат след нападението с ножа. Но не беше изключено Грейс да се е върнала, за да довърши започнатото.

Дори при тези обстоятелства не исках да се местя. Нямах особена привързаност към самия апартамент — двата ми най-ярки спомена оттам бяха опитът за убийство и една провалена връзка, — но ако щях да се местя, исках аз да определям условията. Иначе действията ми твърде много приличаха на бягство.

Това, което в крайна сметка ме убеди, не бяха съветите на полицията, нито закъснялото ми чувство за самосъхранение. Работата беше там, че Рейчъл също често преспиваше при мен.

Не рискувах само своя живот.

Затова се преместих в „Балард Корт“ — адрес, на който не бях регистриран официално и чиито охранителни системи, електрически врати и подземен паркинг напълно задоволяваха изискванията на Рейчъл и на полицията. Ако Грейс Страчън се беше върнала, ако по някакъв начин бе надушила, че още съм жив, трудно щеше да ме открие, камо ли да припари близо до мен.

След онзи първи пръстов отпечатък от нея нямаше никаква следа. Отначало полицията наблюдаваше празния ми апартамент: празен, защото нямаше да го продам или да го дам под наем, докато имаше дори малък шанс да съм мишена. Но минаха седмици и патрулите бяха разредени. Вече бях убеден, че всичко това е фалшива тревога, и реших, че ще се върна веднага щом приключи престоят ми в безопасния, но бездушен „Балард Корт“. Все още не бях съобщил решението си на Рейчъл, но си казах, че има време. Не исках да развалям последната ни нощ заедно.

За сметка на това някой друг я развали.

Телефонът ми иззвъня, докато двамата приготвяхме вечерята и упорито се опитвахме да се държим така, сякаш тя не заминава на следващата сутрин. Залязващото слънце озаряваше прозорците, хвърляше дълги сенки и ни напомняше, че лятото е към края си. Погледнах Рейчъл. Не очаквах обаждане и не се сещах кой ще тръгне да ми звъни в неделя вечер. Тя вдигна вежди, но не каза нищо, когато взех телефона. Името на дисплея беше Шарън Уорд.

Пак погледнах Рейчъл и се оправдах:

— От работата е. Не съм длъжен да вдигам.

Тя се усмихна, но преди да се обърне, в очите ѝ се появи изражение, което не можех да разчета.

— Не, трябва да се обадиш — каза.

2

Повечето хора биха сметнали професията ми за странна. Дори зловеща. Прекарвам толкова време с мъртвите, колкото и с живите, изследвам резултатите от разложението и разпада, за да идентифицирам човешки останки и да разбера какво ги е довело до това състояние.

Това е мрачен, но необходим занаят и когато видях името на Уорд на телефона си, веднага разбрах какво означава обаждането. Тя беше още детектив, когато се срещнахме за първи път — по повод на част от труп, оставена буквално на прага ми. Но наскоро я повишиха в главен инспектор и сега ръководеше един от екипите за разследване на убийства в столичната полиция. Ако се обаждаше в неделя вечерта, едва ли бе, защото иска да си поприказваме.

Красноречив знак за това, колко съм претръпнал, бе фактът, че почти не изпитах безпокойство. Преди няколко месеца именно Уорд беше тази, която ме предупреди, че отпечатъкът, намерен в апартамента ми, е на Грейс Страчън. Оттогава се чувахме от време на време, за да ме държи в течение за всяка информация около жената, която се бе опитала да ме убие. Или по-скоро за липсата на такава информация. Затова сега не ми и хрумна, че може да се обажда за нещо друго освен за работа.

Така и беше. Бяха открили труп на тавана на изоставена болница в Блейкънхийт, Северен Лондон. Старата лечебница не била използвана от години и служела за убежище предимно на наркомани и бездомници. Неидентифицираните останки очевидно били прекарали там дълго време и лошото им състояние налагало намесата на съдебен антрополог. При положение че местопрестъплението бе доста близо до квартала, в който живеех, тя питаше дали мога да отскоча и да погледна? Казах, че мога.

Не бих искал да прекарам последната си вечер с Рейчъл за близките три месеца по този начин. Но и тя каза, че ще е по-добре да поработя, отколкото двамата да се влачим из апартамента, обхванати от предпрощална меланхолия.

— Хайде, не ги карай да чакат!

Тъмнината се сгъсти, докато стигна до „Сейнт Джуд“. Не познавах Блейкънхийт, но улиците му бяха обичайният мултикултурен микс. Заведения за бързо хранене и магазини с табели на индийски, азиатски и европейски езици се бореха за място между занемарени партерни етажи със спуснати кепенци. Колкото по към периферията отивах, толкова повече ставаха последните, докато накрая уличните лампи не останаха единственото осветление на пустите улици. Накрая стигнах до висока стена, вървяща успоредно на пътя. Отгоре завършваше със стар железен парапет, през който стърчаха неподрязани клони, сякаш се опитваха да избягат. Мислех, че е парк, докато не стигнах до входа. Двете високи каменни колони на портала крепяха ръждясала арка от ковано желязо, на която с големи витиевати букви пишеше: „Кралска клиника «Сейнт Джуд».“

На стената до нея бе закрепен жалък, окъсан плакат с по-отчаяното послание: „Спасете «Сейнт Джуд».“

До един от каменните стълбове стоеше млада полицайка. Казах името си и изчаках да провери служебната ми карта.

— Карайте по алеята — упъти ме.

Когато минах под арката, фаровете ми осветиха табела с план на болницата, толкова избледнял, че едва се виждаше. Първоначалното ми впечатление за парк не беше много далеч от истината. Отвътре стената на оградата бе скрита зад стари дървета и предположих, че в миналото мястото е било пълно с добре поддържани зелени площи и болнични сгради. Сега цареше разруха. Каквито и сгради да е имало тук, отдавна бяха срутени и на местата им се виждаха само купчини тухли и бетон.

Усещането беше сякаш карах през бомбардиран град, тъмен и безлюден. Фаровете ми бяха единственото осветление в мрака. Дърветата и високата стена спираха светлината от улиците наоколо и придаваха на мястото по-изолиран вид, отколкото бе в действителност. Заобиколих тъмна купчина развалини и видях няколко полицейски коли и каравани, спрени на площадката пред оцелялата болнична сграда. Беше от викторианския период, на три етажа, с широко стълбище, спускащо се под централен портик в гръцки стил. Закованите прозорци гледаха като слепи очи от почернелите каменни стени, но въпреки мизерното си състояние постройката бе съхранила суровото си величие. Имаше корнизи с изящни орнаменти, а портикът се крепеше върху декоративно набраздени каменни колони. Над всичко това се издигаше ъглестият силует на часовникова кула, очертаваща се на фона на нощното небе като заканителен пръст.

Отново казах името си и ме насочиха към караваната на криминалистите, за да се преоблека с гащеризон и защитна екипировка. Уилън ме посрещна на стълбите за главния вход на болницата и се представи като заместник на Уорд. Покритите с графити крила на голямата двойна врата бяха изцяло отворени навътре. В сградата беше студено и влажно. Миришеше на влага, мухъл и урина. В някогашния вестибюл бяха монтирани прожектори, осветяващи зацапаната, ронеща се мазилка и затрупания с отломки под. От едната страна имаше остъклена кабинка с табела: „Амбулаторен прием“.

Разхвърляните празни бирени кутии и бутилки и овъглените следи от импровизирани огньове обаче говореха, че болницата още има обитатели. Стъпките ми прокънтяха глухо, докато се изкачвах по стълбите, извиващи се около отдавна изоставена асансьорна шахта. Прожекторите, монтирани на всяка стълбищна площадка, осветяваха покрити с прах указателни табели за „Рентген“, „Ендоскопия“, „ЕКГ“ и други отдавна забравени кабинети.

— Типична болница — каза задъхано Уилън, когато стигнахме до края на стълбите. Въпреки че сградата бе само триетажна, високите тавани удължаваха изкачването. — Даже да не си болен, когато постъпваш, това катерене е достатъчно, за да те убие.

Тръгна по дълъг коридор, в който бяха поставени още прожектори. Минахме покрай изоставени помещения, но през малките стъклени панели на тежките врати се виждаше само мрак. Под краката ни хрускаше оронена мазилка, а на места изгнилият таван бе пропаднал и се виждаха голи летви. Тук нямаше толкова много празни кутии и бутилки, но след такова дълго качване, изглеждаше логично.

Прожекторите водеха до сгъваема алуминиева стълба, нелепо нова и блестяща в тази мизерна обстановка. Беше опряна в основата на правоъгълен отвор за достъп до тавана и оттам започваше пътеката от метални плоскости, водеща до мястото, където чакаха Уорд и членовете на екипа ѝ.

При трупа.

Сега отново го огледах, като потърквах главата си на мястото, където я бях фраснал в гредата на покрива.

— Тъкмо се канехме да започваме — каза ми Уорд. — Познаваш ли професор Конрад?

Знаех го само по име. Съдебният патолог вече беше авторитет в своята област, когато аз започвах работа в моята, и имаше плашещата репутация на човек с избухлив нрав. Сега бе минал шейсетте, но изглежда, годините не бяха смекчили темперамента му. Гъстите му сиви вежди се събраха строго, когато ме погледна над маската.

— Радвам се, че най-накрая пристигнахте.

Имаше сух пронизващ глас и беше трудно да преценя дали в думите му има укор, или не. Отново ми се стори, че мярнах някакво движение в сенките, но този път го пренебрегнах. Достатъчно се бях изложил вече.

Уорд ме погледна, като вдигна вежди.

— Е, след като всички вече сме тук, да започваме. Мръдни се — добави, като безцеремонно бутна криминалиста, стоящ до нея.

Другите се размърдаха, за да ми направят място. Плоскостите за стъпване бяха така разположени около увития в найлон труп, че да образуват работна платформа. Но заради ниските греди на покрива и комина пространството бе тясно и още по-горещо под прожекторите.

— Болницата е затворена от години. Единствените, които я използват, са бездомниците и наркоманите — каза Уорд, когато се приближих, за да погледна по-добре. — Допреди няколко месеца, когато започна разрушаването, тук се продаваха доста наркотици. Може да си имаме работа със смъртоносна свръхдоза или опит за прикриване на убийство след спречкване.

И двете бяха често срещани. Вгледах се в изсъхналото лице, полускрито под найлона.

— Кой е намерил трупа, някой от екипите за разрушаване ли? — попитах.

Тя поклати глава.

— Би трябвало да са проверили тавана, но едва ли са си дали толкова труд. Не, намерил го е някой от дружеството за защита на прилепите. Дошъл е на проучване и е намерил повече, отколкото е очаквал.

— Прилепи ли?

— Колония от дългоухи, както се оказва. — В гласа ѝ прозвуча подигравателна нотка. — Защитени са и трябва да внимаваме да не ги безпокоим.

Хвърлих бегъл поглед към сенките над нас. Значи не си бях въобразил движението.

— Инвеститорите планират да изравнят целия парцел и да построят голям офис комплекс — продължи Уорд. — Има силна съпротива от местните и тази история с прилепите е поредното забавяне. Голяма радост за протестиращите, защото означава отлагане в последната минута на екзекуцията на „Сейнт Джуд“. Докато прилепите не бъдат настанени на друго място, или каквото там правят с тях, строителните дейности са замразени.

— Колкото и вълнуващо да звучи всичко това, отмених покана за вечеря — изрече Конрад с насечен тон. — Ще съм ви благодарен, ако не ме карате да стоя тук цяла нощ.

Безразличен към гневния поглед на Уорд, патологът сковано клекна до трупа. Минах от другата страна и също коленичих. Обрамчено в ореол от проскубана коса, лицето в найлоновото платнище беше съсухрено като пергамент. Очите бяха празни, от носа и ушите бяха останали само чуканчета. В преобладаващата миризма на прах и гнила дървесина изпод найлона се процеждаше друга, сладникава и застояла.

— Очевидно отдавна е тук — отбеляза Конрад, сякаш коментираше времето. — Трупът е напълно мумифициран.

Не точно, помислих си, но засега не казах нищо.

— Това нормално ли е?

В гласа на Уорд прозвуча съмнение. Патологът или не чу, или предпочете да не отговаря.

— Може би — отговорих вместо него.

Мумифицирането може да се случи по естествен път под действието на редица фактори, от киселинността на торфените блата до екстремни студове. Но това тук беше друго. Огледах се в тъмното таванско помещение и забелязах, че паяжините наблизо леко се поклащат от слабо въздушно течение.

— Това са почти идеални условия за мумифициране. Усещате колко е горещо и със сигурност е сухо дори през зимата. На такива големи стари тавани обикновено има добра вентилация, с достатъчно течение, за да елиминира влагата.

Докато говорех, Конрад спокойно разтвори платнището и разкри раменете и гърдите. Трупът лежеше по гръб, леко изкривен и свит в гънките на найлона, като мъртва птица в гнездо. Коремът и долната част на тялото още бяха покрити, но беше ясно, че тялото не е на висок човек. Съдейки по ръста, вероятно беше юноша или дребен възрастен. Единствената му дреха беше разкъсана жълта тениска с петна от течностите, отделили се при разлагането. От късите ръкави се показваха ръце, от които бяха останали само сухожилия и кости. Както и на лицето, кожата им бе изсъхнала като пергамент.

— Дланите сякаш са подредени — забеляза Уорд. Ръцете, с извити като орлови нокти пръсти, бяха събрани върху кокалестия гръден кош сякаш тялото бе положено в ковчег, а не в найлоново платнище. — Някой е отделил специално време за това. Говори за разкаяние или поне за уважение. Може би този, който го е направил, я е познавал.

„Нея“ ли? Погледнах изненадано Уорд. Нищо не подсказваше, че трупът е женски, и имайки предвид състоянието му, можеше да са необходими няколко дни, за да установим със сигурност пола. Освен ако не намерехме някакъв личен документ.

— Малко е рано да използваме местоимения от женски род, докато не определим пола, не смятате ли? — отбеляза Конрад, като я погледна строго.

Уорд се изчерви забележимо, въпреки че половината ѝ лице бе скрито под качулката и маската. Може да беше неволна грешка, но един следовател не може да си позволи такава.

Тя побърза да подмине грешката си и продължи:

— Можете ли да направите груба преценка колко време е минало от смъртта?

Патологът отговори, без да вдига очи:

— Не, не мога. Не знам дали чухте, когато казах, че трупът е мумифициран.

Сега Уорд изглеждаше не само засрамена, но и ядосана. Но Конрад беше прав. Когато труп достигне това ниво на изсушаване, всички други физически промени се забавят толкова, че стават почти незабележими. Има случаи на естествена мумификация, при които човешки останки са се запазили стотици години или дори по-дълго.

— Малко вероятно е някой да се опита да скрие труп тук, докато болницата „Сейнт Джуд“ още е функционирала като такава — намеси се Уилън, запълвайки неловкото мълчание. — Трябва да е станало след затварянето ѝ.

— Кога е била затворена? — попитах аз.

— Преди десет-единайсет години. Предизвика доста сериозно недоволство.

— Добре, можем да го приемем за максимален срок, но не ни върши много работа — каза Уорд. — За колко най-кратко трупът би могъл да се мумифицира по този начин? Може ли да се случи за по-малко от десет години?

— При подходящи условия, да — отговорих. — През лятото тук сигурно става доста горещо, което ще ускори процеса. Но като го гледам, бих казал, че е бил тук минимум две лета. Дори в тази жега сега почти не мирише и това ме навежда на мисълта, че мумифицирането отдавна е приключило.

— Супер. Значи приемаме, че смъртта е настъпила някъде между петнайсет-шестнайсет месеца и десет години преди сегашния момент. Това сериозно стеснява кръга.

Нямаше какво да кажа по този повод, затова си замълчах. Конрад дръпна още малко платнището. Дебелият найлон беше мръсен, покрит с циментов прах или мазилка и нацапан със синя боя. Повече ме интересуваше онова, което не се виждаше по него, но точно тогава патологът откри долната половина на тялото и това, което видях, ме накара да забравя всички други детайли.

Краката бяха частично повдигнати, долепени, свити в коленете и огънати под ъгъл настрани. Бяха почти само кожа и кости и частично покрити с къса дънкова пола, осеяна със същите петна като скъсаната тениска. Последната бе вдигната по-високо, събрана под гърдите и откриваше корема. Или каквото бе останало от него. По-голямата част от коремната кухина, от долната част на ребрата до горната на срамната кост, зееше отворена. Останките от вътрешните органи вътре бяха толкова изсъхнали и разложени, че бяха неузнаваеми.

Но не това накара всички да затаят дъх. В кухината имаше нещо, което приличаше на тънки бледи клонки. Гледката накара стомаха ми да се свие и по рязката въздишка на Уорд разбрах, че и тя се е досетила какво са.

— Май плъховете са се почерпили — коментира един от полицаите, като проточи врат, за да види по-добре. — Явно един от тях е умрял вътре.

— Не приказвай глупости. И покажи малко уважение — тонът на Уилън беше убийствен.

— Моля? Аз само…

— Това е ембрион — тихо каза Уорд. — Била е бременна.

Изглеждаше разстроена, сякаш това откритие бе подкопало обичайната ѝ професионална безпристрастност. Уилън хвърли на провинилия се полицай гневен поглед, обещаващ, че по-късно ще има още хокане; после се обърна към Уорд:

— Изглежда, че бяхте права, госпожо. Жена е.

Така беше, но когато изказваше предположението си, Уорд нямаше как да знае със сигурност.

— На каква възраст е плодът? — попита тя.

— Съдейки по размера и развитието, вероятно шест-седем месеца — отговорих.

Конрад не обръщаше внимание на тази размяна на реплики. Отдръпна се от корема, сякаш съдържанието му не го касаеше, и насочи вниманието си върху друго.

— Фактът, че е била бременна, е полезна следа — промърмори по-скоро на себе си, отколкото на другите. — Ако е била в детеродна възраст, това стеснява леко кръга. Облечена е, бельото още е на мястото си, няма видими следи от сексуално насилие. Макар че това все още не може да се каже с пълна сигурност.

— От друга страна, носи много малко дрехи. Няма яке, само с тениска и пола е — добави Уорд. — Няма чорапогащи, което означава, че вероятно е умряла през летните месеци.

Уилън поклати глава.

— Освен ако не са я убили някъде на топло и после да са я донесли. Жена ми не носи пуловер, когато е на закрито, дори през зимата. Просто надува парното и оставя аз да му мисля за сметката.

Уорд като че ли не го чу.

— Ами коремът? — попита тя. — Възможно ли е това да е причинено от плъховете, или е някаква рана?

— Питайте ме след аутопсията — отговори Конрад. После обаче подсмръкна и добави замислено: — Плъховете са по-склонни да гризат отворена рана, затова е възможно да е била намушкана. Но нека да не правим прибързани заключения, става ли? Първо, по дрехите няма видими петна от кръв, което предполага, че ако е имало рана, тя не е кървяла много.

Беше прав. Би било лесно да си представим, че виждаме някаква ужасяваща рана, но знаех какви номера може да играе природата. За момента бях сигурен само за едно.

— Местена е.

Всички ме погледнаха. Нямах намерение да го обявя толкова директно, но мъничкият скелет, който все още бе в утробата на майка си, ми бе подействал по-силно, отколкото мислех.

— Тялото е било другаде. Донесено е тук, след като се е мумифицирало.

Конрад изсумтя неохотно:

— Да, прав сте.

— Сигурен ли сте? — попита Уорд.

Кимнах.

— Костите на плода не са в анатомична позиция. Разбъркани са повече, отколкото може да се очаква, дори и след намесата на плъховете. Това подсказва, че са били разместени от доста силно движение, когато в матката вече не е имало течност да ги крепи.

— Ако тялото е било увито в найлона на по-късен етап — каза Уилън, — може би се е случило тогава?

— Вероятно. Трупът нямаше да е мумифициран, ако е бил в платнището през цялото време. Вътре щеше да кондензира влага и той щеше да се разложи нормално. Ако се беше случило така, найлонът щеше да е омазан с течности и дрехите да са пропити с тях.

— Значи първо се е мумифицирала, а после е била увита в найлона? — попита Уорд.

— Така трябва да е станало. Пък и вижте това. — Посочих няколко тъмни частици с големина на оризови зърна, залепнали в гънките на дрехите. — Би трябвало да има много повече пашкули от мухи. Ако тялото е било тук през цялото време, щяха да са разпръснати навсякъде наоколо.

Уорд се намръщи.

— Мухи ли? Тук е пълна тъмнина. Как са могли да видят трупа?

— Не се налага да виждат; те отлично се ориентират по миризмата. — Беше разпространена заблуда, че мухите не са активни на тъмно, но липсата на светлина далеч не е достатъчно условие, за да се отървеш от досадните насекоми. — Това вероятно са какавиди от синя месарка. Ако е прекалено тъмно, за да летят, могат да пропълзят до трупа.

— Представям си го — измърмори Уилън и направи гримаса на отвращение.

Уорд го погледна раздразнено.

— Защо има мухи, ако тялото е мумифицирано? Това няма ли да ги отблъсне?

— Не и ако е започнало да се разлага преди това. Съдейки по петната по дрехите, преди тялото да започне да изсъхва и да се мумифицира, е имало някакво първоначално разлагане. Това би било повече от достатъчно.

Мухите месарки са способни да подушат разлагащ се труп от километър и половина и дори да се ориентират по миризмата толкова точно, че да снесат яйцата си в очите, носа и всички други дупки, които намерят. Липсата на кръв по дрехите на жената показваше, че не е имала сериозна рана, но дори малка раничка би привлякла мухите. Можеше да им е отнело повече време, за да стигнат до нея в тъмното, но със сигурност бяха започнали да снасят яйца много преди да се появят плъхове. След като са се излюпили, червеите лакомо бяха започнали да поглъщат мъртвата тъкан, бяха разширили първоначалната рана и бяха продължили цикъла на хранене и размножаване, докато тялото се е мумифицирало. Чак тогава го бяха напуснали.

Уорд отново се намръщи.

— Значи казвате, че е била убита другаде и после е донесена тук?

— Не задължително. — Погледнах Конрад, за да видя дали не иска той да отговори. Патологът обаче продължаваше да оглежда останките. — Където и да е било тялото в началото, трябва да е било при почти същите условия като тук. Сухо, проветриво и достатъчно горещо място, за да протече бързо мумифициране. Това е доста рядка комбинация.

— Мислиш ли, че трупът е бил тук през цялото време и само е преместен в друга част на тавана? — попита Уорд.

— От това, което виждам, да, възможно е.

— Не виждам логика. — Уилън прозвуча раздразнено. — Какъв е смисълът? Ако някой се е страхувал, че трупът може да бъде открит, защо не го е занесъл другаде? И защо е чакал да се мумифицира, преди да го премести?

— Не знам — признах аз. — Но мисля, че трябва да претърсите останалата част от тавана за пашкули от мухи.

— Добре, ще проверим. — Уорд наблюдаваше патолога, който не обръщаше внимание на разговора ни, а стоеше наведен напред и разглеждаше сгънатите ръце на трупа. — Открихте ли нещо, професор Конрад?

— Върховете на пръстите са силно наранени. Отчасти може да е от гризачи, но не мисля, че е само това.

— Може ли да погледна? — попитах аз.

Той се дръпна, за да ми направи място. При това състояние на тялото беше трудно да се прецени кои наранявания са получени преди смъртта и кои — след. Някои от изсъхналите пръсти бяха наръфани от малки зъби, а ноктите бяха започнали да падат по време на първоначалното разложение. Но самите върхове на пръстите бяха разкъсани, а ноктите — счупени и напукани, като един от тях изцяло липсваше.

— И аз не мисля, че това е работа на плъховете. Изглежда, че поне отчасти пораженията са нанесени, докато е била жива — отбелязах.

— Искате да кажете, че е била измъчвана?

— Вие упорито задавате въпроси, на които не можем да отговорим — измърмори Конрад. Тръгна да се изправя и коленете му изпращяха. — Видях достатъчно. След като приберете ръцете в пликове, можете да изпратите тялото в моргата. Мисля, че може с голяма сигурност да се каже…

Млъкна рязко, защото в този момент над главата му с бърз трептящ звук като от прелистване на книга се стрелна тъмен силует. Прилепът изчезна за секунда, но появата му стресна патолога. Той залитна назад, като размаха ръце, и кракът му се плъзна от ръба на металната плоскост. Със сухо изпращяване тънкият под се строши и слоевете мръсна изолация оживяха сред облак прах около преминаващия през тях крак на Конрад. Уилън успя да го хване за китката при залитането назад и за секунда помислих, че ще го задържи.

Но после Конрад и цяло парче от пода под него изчезнаха с трясък на чупещи се дъски и мазилка.

3

— Назад! Всички назад! — извика Уорд, давейки се.

Въздухът бе наситен с прах и искрящи частици от стъклена вата. Всички около мен кашляха — хартиените маски на лицата им бяха безполезни срещу миазмата, която сега изпълваше въздуха. Очите ми засмъдяха, сякаш бяха пълни с пясък, когато се опитах да погледна надолу в зейналата дупка. Един от прожекторите се беше преобърнал при падането на плоскостта и сега стоеше под такъв ъгъл, че лъчът му осветяваше тъмнината отдолу.

— Включително и ти — нареди ми Уорд.

Тя се приближи предпазливо по металните плоскости до края на дупката. Разкъсаните парчета изолация висяха надолу, все още закачени на счупените греди, стърчащи над бездната като копия.

— Професор Конрад! Добре ли сте? — извика Уорд.

Не последва отговор. Това беше викторианска сграда и помещенията бяха достатъчно високи, за да си потрошиш костите, ако паднеш от тавана, дори и ако няма покривни греди и метални плоскости, които да се стоварят отгоре ти.

— Не стойте така, а тичайте долу да видите как е! — изкрещя Уорд на полицаите, които стояха най-близо до входа на таванското помещение.

— Гредите сигурно са изгнили — отбеляза Уилън, когато те хукнаха надолу. — Госпожо, трябва да…

Тя кимна и неохотно се отдръпна от дупката.

— Добре, всички вън! Стъпвайте внимателно, вървете един по един и не прекалено близо един след друг. Хайде, мърдайте!

Кашляйки, всички тръгнахме в нестройна индианска нишка по плоскостите за ходене. Те пружинираха под краката ни и изпитах огромно облекчение, когато стигнах до стълбата. След прашната жега на тавана спускането в хладината на долния етаж беше като гмуркане в студена вода. Уорд и Уилън бяха последни. Тя бързо слезе по стълбите, придружена от своя заместник.

— Извикайте линейка! Бързо! — изкомандва Уорд тълпата мъже и жени в гащеризони, скупчени около стълбата. Огледа се, за да потърси полицаите, които бе изпратила да помогнат на патолога. — Къде, по дяволите, са Грегс и Пател?

От дългия болничен коридор се чу шум. От вратата към едно от отделенията излезе млада полицайка с фенер в ръка. Изглеждаше разтревожена.

— Ето ме, госпожо.

Уорд избута бутилката вода, която някой ѝ подаде, и се приближи към подчинената си.

— Как е той?

Младата жена поклати глава и премигна смутено.

— Не знам…

— Не знаеш ли? Ох, мам… Махни се от пътя ми!

Уорд безцеремонно избута младата полицайка и тръгна към помещението.

— Той не е там, госпожо.

— А къде е, по дяволите?

— Ами… не можем да го намерим.

— Как така не можете да го намерите? Няма как да изчезне! Уорд се обърна, когато по-натам по неосветения коридор се появи лъчът на друго фенерче. Другият полицай, когото бе изпратила от тавана, бързо се присъедини към нас.

— Оттук тръгват още коридори — съобщи той задъхано. — Претърсихме отделението, което мислехме, че се намира под мястото, откъдето падна, а също и съседното, но го няма.

— Е, няма как да си е тръгнал след такова падане!

— Не. Тоест може, но… — Полицаят явно се притесняваше да продължи. — Не видях дупка в тавана.

— Значи търсиш на грешно място, нали? Я дай това. — Уорд дръпна фенера от ръката му и се обърна към Уилън. — Джак, искам този етаж да бъде претърсен. Всяка стая. Къде са проклетите медици?

— Идват, госпожо.

Понечих да тръгна, но Уилън, който вече раздаваше заповеди на подчинените си, ме спря, като рязко поклати глава.

— Вие не, доктор Хънтър. При цялото ми уважение, вече изгубихме един патолог. Докато не се уверим, че никой от другите етажи няма да се срути, оставате тук.

Видях, че няма смисъл да споря. Разстроен, останах под стълбата, а другите се забързаха да претърсват етажа, като шареха с лъчите на фенерите си из мрака. Един по един изчезваха в съседните коридори и стаи. Когато виковете и стъпките утихнаха, погледнах към входа на таванското помещение. Уилън ми бе казал да не мърдам, но не можех да стоя и да не правя нищо.

Качих се по стълбата и подадох главата и раменете си през шахтата на тавана. Във въздуха все още висеше пелена от прах, като дим в светлината на прожекторите. Долу по коридора отекваха виковете на претърсващите етажа полицаи. Съдейки по звука, все още не можеха да открият патолога, но сега си дадох сметка, че няма да им е толкова лесно да намерят къде е паднал. Мястото, откъдето Конрад пропадна през пода на таванското помещение, беше на трийсет-четиресет метра от стълбата, а разпределението на долния етаж беше съвсем различно от откритото подпокривно пространство. Очевидно не беше лесно да обходиш целия лабиринт от болнични стаи, коридори, кабинети и чакални и да установиш къде е паднал патологът.

Но дори и трудно, вече трябваше да са го открили. Размърдах се неспокойно на стълбата, докато слушах виковете отдолу. Хайде, защо се бавеха толкова? От падането на Конрад бяха минали няколко минути. Ако бе получил отворена рана, можеше да умре от загуба на кръв, докато го намерят.

— Професор Конрад! — извиках.

Викът ми замлъкна в далечината. Започнах да слизам по стълбата с намерението да се включа в търсенето въпреки предупреждението на Уилън, но изведнъж ми се стори, че чух шум. Спрях, наведох глава настрани и се ослушах. Повече не се чу. Но не звучеше като шума от търсенето. Стори ми се като стон.

— Професор Конрад! Чувате ли ме?

Нищо. Взрях се в петното от ярка светлина, образувано от прожекторите. В началото на тази година бях принуден да гледам безпомощно как умира човек. Все още се будех от кошмари и мисълта историята да се повтори, бе непоносима.

Майната му.

Качих се отново на тавана. Проверявах всяка метална плоскост, преди да ѝ доверя цялата си тежест, но въпреки че гредите под тях скърцаха и се огъваха, изглеждаха достатъчно здрави. Подът беше поддал едва когато Конрад стъпи директно върху него. Ако внимавах да не направя същото, нямаше опасност.

Надявах се.

Таванското помещение беше достатъчно зловещо и когато имаше други хора. Сега, когато бях сам, бе още по-лошо. Светлината от прожекторите, подредени покрай плоскостите за стъпване, само правеше сенките зад тях да изглеждат още по-тъмни. Следях внимателно за прилепи; не исках, докато вървя по огъващите се дъски, някой от тях да ме изненада, както се беше случило с патолога, но засега не виждах никое от тези плахи създания. Може би шумът и суматохата ги бяха изплашили.

Трупът, увит в найлон, все още бе там, където го бяхме оставили. Не се беше разместил от срутването, което направо ме изненада. Заобиколих останките на жената, като се почувствах леко гузно, че сме я оставили тук сама. Но сега живите имаха по-голяма нужда от внимание.

Внимателно се приближих до назъбения край на дупката. Нямах доверие на най-близко разположените плоскости и затова се хванах за една от носещите греди на покрива, преди да проточа врат и да надникна в помещението отдолу. Прахът бавно се издигаше към мен в ярката светлина от преобърнатия прожектор, но беше прекалено тъмно, за да видя какво има на дъното.

— Професор Конрад!

Нищо. Извадих телефона си от джоба на гащеризона и включих фенерчето му. Сенките неохотно се отдръпнаха и долу се очерта хаотична купчина от счупени дъски, мазилка и изолация. Наведох се още и се опитах да видя повече. Лъчът на фенерчето премина през нещо синьо. Върнах го назад, за да видя какво е. Трудно го различих, но се досетих: беше найлонов калцун, стърчащ изпод парче от изолация.

— Какво, по дяволите, правите?

За малко да си изпусна телефона. Държейки се здраво за гредата на покрива, погледнах назад и видях Уилън, който се приближаваше по плоскостите.

— Казах ви да не мърдате. Хайде долу. Веднага!

— Виждам Конрад.

Той се поколеба.

— Я да погледна.

Отдръпнах се.

— Разбрахте ли в коя стая е? — попитах.

— Още не. Долу е лабиринт. Трябваше да минем по друг коридор, а после да се върнем назад и всичко е разделено с панели и прегради. Трудно е да се ориентираш.

„Не би трябвало да е толкова трудно“, помислих си, но раздразнителното поведение на инспектора ясно показваше, че не се интересува от мнението ми. Той се хвана за същата греда, за която се държах и аз, наведе се и насочи фенерчето си към стаята долу.

— Чувате ли ме, професоре? — извика.

Не последва отговор.

— Виждате ли го? — попитах аз.

— Виждам нещо — промърмори той, като присви очи. — Прилича на крак. Може би ще успеем…

Шумът от стъпки по плоскостите ни извести появата на Уорд.

— Господи, Джак, какво, по дяволите, правиш? — изръмжа тя.

Обърнахме се и я видяхме да се приближава ядосано към нас. За първи път забелязах, че се движи твърде тромаво с широкия гащеризон.

— Съжалявам, госпожо, само…

— Вината е моя — казах ѝ. — Стори ми се, че чух стон.

— Какво, от това разстояние?

Тя ме погледна скептично. Започнах да се чудя дали не ми се е сторило. Но бях чул нещо.

— Виждаме го долу — каза Уилън и с това ми спести други обяснения.

— По дяволите. — Уорд погледна останките на жената и рязко си пое дъх. — В съзнание ли е? Моля те, кажи ми, че още диша.

— Не мога да преценя. Затиснат е под половината таван и не мърда.

— Дай да видя.

— Стига, госпожо, опасно е — предупреди Уилън. — Не трябва да сте тук.

Не знам кое ме изненада повече — фактът, че той каза подобно нещо на началника си или че Уорд не му откъсна главата за това.

— Кажи ми нещо, което не знам — измърмори тя, като се хващаше за гредите на покрива за равновесие. Спря до тленните останки, заобиколени с плоскости, като все още дишаше тежко под маската. — Идва екип от пожарната със спасително оборудване. Както и линейка и медици, но все още не можем да го намерим, по дяволите! Господи, това е нелепо!

— Мога да сляза… — започнах аз.

— Не! — възкликнаха Уорд и Уилън в един глас. Тя поклати глава.

— Пожарникарите ще дойдат скоро. Те имат подходящо спасително оборудване.

— Дотогава може да е мъртъв.

— Мислиш ли, че не знам?

Уилън се изкашля.

— Не искам да го казвам, но доктор Хънтър е прав, госпожо. Не знаем какво е състоянието на Конрад, а на пожарникарите им трябва време, докато дойдат и качат тежките си съоръжения. Мога поне да сляза и да видя какво е положението.

Уорд се втренчи в пода, като държеше ръце на кръста си.

— Добре, действай.

Извика на подчинените си долу и те бързо качиха друга телескопична стълба при нас на тавана. Уорд не позволи на повече от двама-трима служители да се качат, за да сведе до минимум риска от ново пропадане. Неохотно ми позволи да остана, след като изтъкнах, че медицинското ми образование може да е полезно, докато пристигнат парамедиците.

При всичко това главната причина да сме там бе почти забравена. Останките на мъртвата жена и нейното неродено бебе лежаха отстрани, достатъчно далеч от дупката, за да не бъдат обезпокоени от трескавите ни действия. По моя молба на тавана донесоха друго найлоново платнище и докато Уилън и друг полицай спускаха сгъваемата стълба в дупката, аз покрих мумифицираното тяло. Найлонът се набръчка, когато внимателно го разстлах върху изсъхналото лице с кожа, здраво опъната върху костите. Покривалото щеше да предотврати по-нататъшното замърсяване от прах и стъклена вата, макар че, признавам, това не беше единствената причина, поради която исках да я покрия. Тя лежеше тук, сама и неизвестна за никого, бог знае от колко време.

Не беше редно да я пренебрегваме сега.

За мое разочарование, Уорд ме накара да се отдръпна далеч назад, докато Уилън спускаше стълбата, като опитваше да не я опира в отломките, под които лежеше патологът. Преместиха прожекторите така, че да светят долу, но ъгълът на виждане бе ограничен. Хвърляха достатъчно светлина върху купчината дъски и изолация, покриващи Конрад, но отстрани помещението се губеше в непроницаем мрак.

Уилън прояви съобразителност и опря горния край на стълбата в една от носещите греди, а не в разпадащия се ръб на дупката, и я завърза с найлоново въже. Разтърси я и после започна да слиза.

— Внимавай, Джак — предупреди Уорд.

— Това е като да миеш прозорци — изръмжа той, докато слизаше.

Алуминиевата стълба ритмично пружинираше и скърцаше под тежестта му. След няколко секунди спря, когато той стигна до дъното. От мястото, където стоях, не го виждах, но ясно чувах гласа му.

— Добре, долу съм. Ще махна тези неща от него…

Чу се пъшкане, а после тътрене. От дупката се издигна облаче прах, когато инспекторът махаше отломките от главата на патолога.

— Така е по-добре — продължи задъхано. — Доста е пострадал. Все още има пулс, но е зле. Единият му крак изглежда счупен… Има много кръв.

— Откъде? — извиках аз. — Артериална ли е?

— Не знам, не виждам откъде идва. Изглежда, че е от крака му, но той е притиснат и не искам да рискувам да го местя. Госпожо, ако не направим нещо бързо, ще го изпуснем.

Обърнах се към Уорд:

— Нека видя дали мога…

Тя нетърпеливо ме прекъсна, като вдигна ръка.

— Трябва да дойдем при теб, Джак — извика. — Можеш ли да намериш вратата или друг изход?

— Момент. — Последва пауза. — Това прилича на малка болнична стая. Все още има легла и други неща, но не виждам вратата.

— Някъде трябва да има.

— Не, изглежда, че е зазидана отвсякъде и… мамка му!

Изведнъж се чу дрънчене.

— Джак? Джак! Добре ли си?

Минаха няколко секунди, преди Уилън да отговори:

— Да, само… Изпуснах си фенерчето.

Уорд въздъхна с облекчение.

— По дяволите, Джак, какви ги вършиш?

— Извинявайте, госпожо. Заради леглата… — Гласът му бе напрегнат. — В тях има хора.

4

Уорд не искаше да ме пусне да сляза при Уилън.

— Няма да рискувам друг човек, докато не разбера какво става.

— Знаем какво става с Конрад. Ще умре от загуба на кръв, ако не спрем кръвотечението.

— Парамедиците и пожарникарите ще са тук след пет минути…

— Може би нямаме толкова време. Хайде, мога поне да се опитам да забавя кървенето, докато дойдат!

— Джак е обучен за първа помощ…

— Аз съм опитен лекар! Ако се страхуваш да не замърся потенциално местопрестъпление…

— Не е това причината, много добре знаеш!

— Тогава ми позволи да сляза!

Уорд изви главата си назад.

— Ох, мамка му! Добре, но за бога, внимавай много!

Не чаках да размисли. Хванах се за стълбата и заслизах. Тя скърцаше и трепереше под мен, но това не ме притесни. Уилън протегна ръка, когато стигнах долу.

— Внимавайте къде стъпвате.

Долу беше като на дъното на кладенец. Ярката светлина на прожекторите проникваше през дупката в тавана, но осветяваше само малко пространство около нас. Всичко останало беше в мрак. Уилън клекна до купчина отломки от мазилка и дъски и насочи фенерчето си към Конрад. Беше разчистил по-голямата част от боклука — поне тежките парчета — и патологът лежеше сгърчен в гнездо от разкъсана изолация. Покрито с мазилка и прах, лицето му изглеждаше бледо и изпито, с лъщящи петна от кръв. Беше в безсъзнание и звукът от дишането му не ми хареса.

Но раната в крака му беше най-належащият проблем. Наквасила мазилка и стъклена вата, кръвта образуваше локва около долната част на тялото му. Изтичаше от крака, на който лежеше Конрад, и за да стигна до раната, трябваше да го преместя. Разбирах защо Уилън не искаше да го прави. След такова падане патологът можеше да има травма на гръбначния стълб и съдейки по дрезгавия му дъх, подозирах, че някое ребро е пробило белия му дроб. Имаше нужда от по-сериозна помощ, отколкото можех да му окажа, но поне можех да се опитам да го запазя жив, докато дойде спасителният екип.

— Дръжте го здраво да не се размести — казах на Уилън и пъхнах ръцете си под краката на патолога.

Като се стараех да не нарушавам позата му, внимателно опипах мястото, откъдето кървеше. Надявах се, че няма да намеря счупената кост, стърчаща през мускулите. Ако това беше причината за кървенето, нямаше да мога да направя почти нищо, особено ако костта е засегнала някоя от артериите. В такъв случай Конрад можеше да умре преди пристигането на медиците.

Но не напипах остър край от счупена кост, както се опасявах. Вместо това през тънката мембрана на ръкавиците усетих дупка в гащеризона и панталона на бедрото и топла, лепкава кръв отдолу. При падането си Конрад вероятно се беше раздрал на пирон или треска от счупените дъски. Лошо, но се надявах да не е артерия.

— Пригответе се — казах на Уилън. — Ще приложа натиск.

Ръкавиците ми не бяха стерилни, но и не бяха в пряк контакт с тялото на ранения. Пък и в момента рискът от инфекция беше по-малкият проблем на патолога. Ориентирайки се пипнешком, издърпах плата на панталона му върху раната и я притиснах с все сила.

Той издаде слаб стон и се опита да помръдне.

— Дръжте го неподвижно — наредих на Уилън.

Той натисна ранения с цялата тежест на тялото си.

— Какво става? — чухме гласа на Уорд от дупката в тавана. — Добре ли е?

— След колко време ще са тук парамедиците? — извиках аз.

— Току-що влязоха през портала. Две, три минути.

Крайно време беше. Без да отмествам ръка от раната, заех по-удобна позиция и се съсредоточих върху поддържането на натиска. Едва тогава намерих време да се огледам.

Беше твърде тъмно, за да видя нещо. Уилън беше казал, че сме в някаква малка стая, но извън светлото петно, в което се намирахме, останалата част от помещението тънеше в мрак. Когато очите ми се нагодиха към тъмното, успях да различа неизмазана тухлена стена пред мен. По-нататък в маранята от вдигнатия прах се очертаваше ъгловата рамка на болнично легло. На него лежеше неподвижна фигура, смътно различима като сиво петно в тъмнината. Стори ми се, че отзад виждам друго легло, макар че можеше да е игра на сенките.

Но каквото и да имаше в тази стая, трябваше да почака. Опитах се да преодолея болката в мускулите на ръката си, продължих да притискам раната на Конрад и искрено се помолих медиците да побързат.

Когато стигнах до „Балард Корт“, небето започваше да просветлява. Изчаках автоматичната порта да се отвори; бръмченето на мотора ѝ беше като басов съпровод на сутрешните птичи песни. Спрях в подземния паркинг и изгасих колата. Вратата на асансьора се отвори със звън и пред мен се изпречи съседът отсреща. Погледът му неодобрително обходи намачканото ми облекло, после той кимна кратко и ме подмина.

— Добро утро и на вас — казах на празния асансьор.

Подметките ми изрисуваха татуировка върху чистия мраморен под на коридора, докато вървях към апартамента. Влязох максимално тихо, но миризмата на бекон ми подсказа, че напразно се старая. Рейчъл стоеше до печката и режеше гъби до съскащия тиган. Вече беше облечена и изглеждаше красива и много по-свежа от мен.

— Здравей — каза, като свали тигана от огъня. Приближи се, прегърна ме и вдигна лицето си към моето за целувка. — Точно навреме.

Вдишах аромата на косата ѝ, все още леко влажна след баня.

— Нямаше нужда да ставаш толкова рано.

— О, имаше. Исках да приготвя закуска. Знаех, че няма да си направиш този труд. Ял ли си нещо от вчера на обяд?

Спомних си преварения чай, който един полицай ми бе донесъл по-рано.

— Хапнах.

Рейчъл скептично изви вежди и пак се обърна към печката.

— Имаш време да се изкъпеш — отбеляза.

Усмихнах се на този не много тънък намек: след няколко часа потене в гащеризона определено имах нужда от душ.

Но усмивката ми помръкна, когато влязох в спалнята и видях до вратата готовия куфар. Полетът на Рейчъл беше преди обяд, но трябваше да предвиди задръстванията и закъсненията по пътя към летището. При тази мисъл почувствах празнота в гърдите си.

Не исках да прекараме последната си нощ така.

Хората от „Бърза помощ“ бяха дошли доста бързо, но тези няколко минути ми се сториха цяла вечност. С благодарност предадох щафетата на една от тях, млада жена, която бързо притисна раната на Конрад, докато колегата ѝ разопаковаше превързочни материали. Отстъпих назад, за да им освободя място, като държах окървавените си ръце далеч от тялото си. След като вече не трябваше да клеча над патолога, успях да разгледам по-добре обкръжението си. Допълнителните фенери на парамедиците осветиха три легла. Най-отдалеченото беше празно, но в другите две имаше неподвижни фигури. Не направих опит да се приближа, за да не замърсявам местопрестъплението повече, отколкото вече бе замърсено. Но всичките ми надежди, че това може би е някаква шега, два манекена от магазин за дрехи, оставени в леглата от някой майтапчия след затварянето на болницата, много скоро се разсеяха. Във въздуха имаше миризма, на която по-рано бях твърде зает, за да обърна внимание. Слаб и леко замаскиран от мириса на прах и мазилка от срутения таван, се усещаше отвратителният сладникав дъх на разложение. Доколкото се виждаше, и двете тела бяха напълно облечени и успях да различа тъмни ивици през гърдите и краката им. Отначало не можех да разбера какво са, но после се досетих.

Бяха завързани за леглата.

Някой ме побутна по рамото.

— Да им освободим малко място — каза Уилън. — Вземете!

Подаде ми чифт чисти нитрилни ръкавици. Свалих изцапаните, сложих новите и се върнах при стълбата. Спрях долу и хвърлих последен поглед към мрачната стая. Нямаше врати, нямаше вход или изход, както бе казал Уилън. Само голата неизмазана стена, почти неразличима в тъмното.

Качих се в таванското помещение и после отново слязох на долния етаж. На стълбището се разминах с пожарникарите, като отстъпих настрани, за да ги пропусна с тежкото им оборудване. Беше голямо облекчение да изляза навън в прохладната нощ. Бях потен и цялото тяло ме сърбеше от изолацията на тавана. С радост свалих мръсното и кърваво защитно облекло. Сърпът на луната висеше ниско в небето, заобиколен от млечнобял ореол. Услужлив полицай ми подаде чаша чай. Застанах на стълбището до главния вход, докато го изпия, и преди да свърша, медиците излязоха от сградата. Носеха Конрад на твърда носилка. Не изглеждаше добре. Лицето му бе в кръв и той все още беше в безсъзнание, вързан с ремъци и с яка за обездвижване на главата и шията.

Щом го качиха, линейката потегли с вой на сирени и мигащи сини светлини.

Уорд излезе скоро след това. Разговаря с няколко души, като по едно време започна да жестикулира гневно. После дойде при мен. Свали маската и качулката и с дълбока въздишка се облегна на една от каменните колони отстрани на стълбището.

— Боже, каква нощ. — Започна да сваля ръкавиците си. — Благодаря ти за това, което направи за Конрад.

— Как е той?

Тя издуха от очите си един кичур мокра от пот коса, преди да отговори:

— Рано е да се каже. Парамедиците успяха да го стабилизират, докато пожарникарите монтираха подемния механизъм. Зениците му реагират, което е добър знак, но докато не му направят рентгенова снимка и скенер, няма как да разберем колко сериозни са травмите.

— Изкарали са го през тавана?

— Беше по-бързо, отколкото да разбиваме стената. — Тя се наведе и започна да сваля калцуните си. — Твърде много се забавихме, докато открием проклетото нещо, въпреки че знаехме какво търсим. Издигната е в края на някакво преддверие в дъното на едно от отделенията и е боядисана отвън в цвета на околните стени. Ако не знаеш, че е там, дори няма да я погледнеш. Някой се е постарал да я замаскира добре.

Зададох очевидния въпрос:

— Мислиш ли, че има нещо общо с жената на тавана?

— Честно? Нямам представа. — Тя хвърли единия смачкан калцун в пластмасово кошче. — Би било странно съвпадение, ако не е, но докато не огледаме по-добре зазиданата стая, не искам да бързам със заключенията.

Кимнах към една квадратна камера, която бе монтирана високо на стената и чийто обектив гледаше към входа с колоните.

— Ами охранителните камери?

Който е зазидал стаята, е трябвало да влезе и да излезе, но Уорд поклати глава.

— Това са фалшиви камери. Очевидно инвеститорите са решили, че не си струва разходите за истински. Така или иначе, нямаше да помогнат. Обикновено записите се изтриват след няколко седмици, а в случая ни интересува много по-отдавнашен период.

— Значи не е имало никаква охрана?

— Отначало е имало, но целта е била по-скоро да не се допускат протестиращи на обекта. Проектът за строеж на офисните сгради причини доста недоволство сред местните. Обществените активисти смятат, че земята трябва да се използва за строеж на жилища, а природозащитниците искат „Сейнт Джуд“ да се обяви за защитена територия. Теренът трябвало пак да се залеси, а и някъде имало развалини от норманска църква или нещо подобно. Имаше кампания да обявят мястото за район от особен научен интерес — като гората на абатството „Леснес“ в Бъксли. Само дето там имат цяло абатство и доста вкаменелости, така че тук може да не постигнат нищо.

Уорд разкопча ципа на гащеризона и започна да се измъква от него. Забелязах, че е понапълняла, но не обърнах особено внимание.

— След като инвеститорите разбрали, че борбата ще е дълга, махнали охраната — продължи тя, докато освобождаваше едната си ръка. — Познатата история. Оградили мястото, поставили табели „Не преминавай“ и оставили сградите да се рушат, докато получат разрешение да ги съборят.

— До появата на прилепите.

Тя се усмихна накриво.

— Да, до появата на прилепите.

Погледнах към закованите прозорци на сградата.

— Мислиш ли, че има нещо общо с протестите?

— Трябва да започнем отнякъде. Но преди да пратим някой друг вътре, първо трябва да се уверим, че сградата е безопасна. Не искам да рискувам нови нещастни случаи, пък и достатъчно замърсихме местопрестъплението за един ден работа. Каквото и да има в стаята, която намерихме, не искам таванът да се срути върху нея. — Дръпна единия от ръкавите на гащеризона, който не искаше да се изхлузи. — По дяволите, бях забравила колко мразя тези неща.

Изръмжа и най-сетне се освободи. Първото, което си помислих, беше, че е наддала повече, отколкото изглеждаше в началото, но после осъзнах истината. Тя ме погледна и вдигна вежди.

— Какво има? Чудиш се дали не съм започнала да се тъпча с торти?

Усмихнах се.

— В кой месец си?

— Малко след шестия, но имам чувството, че е минала цяла шибана вечност. И преди да кажеш нещо, да, знам какво правя. Все пак не съм пешеходен патрул, мога да работя колкото сметна, че мога да издържа. Няма да пропусна шанса си за главен инспектор, като седя вкъщи и плета терлици.

Сега разбрах защо Уилън толкова се притесняваше, че началничката му се е качила на тавана. И защо Уорд толкова се шокира от гледката на мъртвата жена и нероденото ѝ бебе. Жертвата е била бременна в същия месец като нея.

— Момче или момиче? — попитах и усетих познатата болка при мисълта за бременността на собствената ми жена.

— Не знам и не ме интересува. Мъжът ми се надява на момче, но му казах, ако иска да знае пола предварително, да си забременее сам.

Знаех, че е омъжена, но не познавах съпруга ѝ. Въпреки че с Уорд бяхме работили заедно няколко пъти, никога не бяхме общували извън работата и в разговорите ни не беше ставало дума за личния ни живот.

И все пак новината за нея беше светъл лъч в тази мрачна вечер. Изчаках до колата си, докато Уорд провеждаше инструктаж на старшите членове на екипа и началниците на пожарникарите. Скоро след това към тях във временния команден пункт се присъединиха още трима души: мъж с къса коса около четиресет, чието властно поведение навеждаше на мисълта, че може би е прекият началник на Уорд, и млади мъж и жена, следващи го по петите като свита. Никой от тях не изглеждаше доволен. Не само, че патологът беше сериозно ранен, но сега имахме случай на няколко убийства, които можеше да са свързани, но можеше и да не са свързани.

Това, което изглеждаше като рутинно разследване, се бе превърнало в нещо съвсем различно.

След двайсет минути един полицай дойде да ми каже, че мога да се прибера вкъщи. Засега работата беше спряна, докато таванът не бъде здраво укрепен и обявен за безопасен от органите по охрана на труда. Щяха да ми се обадят, когато пак им потрябвам.

Така се върнах в „Балард Корт“.

И дума не можеше да става да се опитваме да поспим преди заминаването на Рейчъл, затова след душа и закуската седнахме на масата и пихме кафе, като се преструвахме, че това е една обикновена сутрин. С наближаването на часа на заминаването ставаше все по-трудно. Тя не искаше да я закарам до летището, защото това само щеше да удължи сбогуването, и сърцето ми се сви, когато се обадиха да кажат, че таксито чака долу. Прегърнах я силно и вдишах чистия аромат на косата ѝ, за да го запомня.

— Ще се видим след три месеца — каза тя, като ме целуна за последен път.

Когато вратата се затвори след нея, се обърнах и огледах празния апартамент. Блестящата от чистота кухня изглеждаше още по-стерилна от обикновено, а абстрактните картини на стените в хола и вестибюла — още по-отблъскващи. Бях свикнал да съм сам, но сега отсъствието на Рейчъл ми се натрапваше навсякъде, където погледнех.

Бях уморен, но знаех, че за сън и дума не може да става, затова заредих чиниите в съдомиялната машина и си направих още едно кафе. В апартамента имаше сложна професионална машина, която мелеше кафето, разпенваше млякото и изпълняваше редица други езотерични процедури. Рейчъл много я харесваше, но на мен ми се струваше много шум за едно просто кафе. Взех буркан нескафе от бюфета, приготвих си питието за два пъти по-малко време и седнах с чашата на гранитния кухненски остров.

Сега, когато Рейчъл замина, се чувствах объркан. Може би по-късно щях да отида в университета, но все още имах няколко свободни часа. Неспокоен, влязох в интернет, за да проверя дали ужасяващите открития в „Сейнт Джуд“ са попаднали в някой новинарски сайт. Информацията бе забутана в секциите с регионални новини, без повече подробности освен това, че в някаква изоставена болница са открити човешки останки. Не се споменаваше нито за запечатаната стая, нито за инцидента с Конрад. Мястото бе твърде публично, за да може полицията да скрие случилото се за дълго, но Уорд очевидно се надяваше да държи медиите в неведение още известно време.

Успех, помислих си иронично.

След като прочетох малкото, което пишеше за разследването, потърсих повече информация за самата болница. Материалите за „Сейнт Джуд“ бяха предостатъчно — от петиции и блогове, призоваващи за подкрепа срещу разрушаването на болницата, до аматьорски сайтове, описващи нейната история. Била основана през XIX в. като благотворителна лечебница, управлявана от монахини. През 50-те години на XX в. започнали да я разширяват и около строгата викторианска сграда се появили новите отделения и пристройки. Имаше многобройни снимки, илюстриращи етапите от съществуването ѝ, от черно-бели фотографии, изобразяващи сурова нова каменна зидария и парк с млади фиданки, до по-скорошни кадри на сегашната развалина със заковани с дъски прозорци. Една снимка от 70-те години на миналия век изобразяваше „Сейнт Джуд“ в разцвета ѝ. Там, където сега бяха оцелели само ръждясали стълбове, до главния вход имаше голяма табела, указваща различните болнични отделения. Покрай нея минаваха две медицински сестри, хванати в крачка, които се смееха и пушеха цигари. Зад тях мъж и дете — момче или момиче, беше невъзможно да се каже — стояха замръзнали във времето, докато излизаха през голямата врата.

Имаше нещо тъжно във всички тези образи от минали животи. Точно сега не исках да задълбавам в такива размисли, пък и информацията, която намерих за „Сейнт Джуд“, не ми помогна с нови прозрения. Погледнах часовника и установих, че все пак съм убил почти час. Достатъчно дълго, за да тръгна за работа.

Изключих лаптопа, прибрах го в чантата и взех якето си от закачалката в коридора. С чувство на облекчение излязох и затворих вратата на луксозния апартамент зад себе си.

През последните няколко години работех като асистент в катедрата по съдебна антропология на един от най-големите университети в Лондон. Беше съдружие, основано на взаимна изгода. Преподавателските ми задължения бяха минимални, но мястото ми осигуряваше доход и удобства и ми позволяваше да работя свободно като консултант за полицията. По-рано същата година позицията ми се поразклати, след като неофициално бях включен в черния списък на полицията заради зле завършило разследване. След случая в Есекс обаче звездата ми отново изгря и наскоро ми предложиха друг двугодишен договор, при по-добри условия отпреди.

При все това отлагах подписването му. Въпреки че засега мястото ми в университета изглеждаше достатъчно стабилно, нямах илюзии какво може да се случи, ако отново изпадна в немилост. И след несигурността и сътресенията от по-рано тази година, дори не бях сигурен, че искам да чакам. Появата на Рейчъл в живота ми беше огромна промяна и ми отвори очите за нови перспективи.

Може би беше време за нещо различно.

Паркирах колата на няколко пресечки от университета и изминах пеша останалото разстояние до сградата, където се помещаваше катедрата по съдебна антропология. Откакто отпечатъкът на Грейс Страчън бе открит на прага на стария ми апартамент, Уорд ме посъветва да сменям маршрутите си до работа. За всеки случай, каза тя. Тогава ми се стори безсмислено упражнение, а сега — още повече. Но бях обещал на Рейчъл и затова всеки ден спирах на различно място и влизах през някой от страничните входове на сградата вместо през главния.

Новата учебна година бе започнала и хаотичната суетня на учебното заведение беше добре дошла след празния апартамент. Бренда, секретарката на катедрата, вдигна очи от бюрото си, когато влязох.

— Добър ден, Дейвид. Как прекара уикенда?

— Добре, благодаря.

— Не очаквах да те видя толкова рано. Не забравяй, че днес имаме факултетен съвет.

По дяволите.

— Изгарям от нетърпение.

— Виждам. О, и онзи независим журналист пак е написал имейл. Франсис Скот-Хейс.

Въздъхнах. Скот-Хейс ме тормозеше с молби за интервю от седмици, като засипваше с имейли и мен, и катедрата с надеждата да получи отговор. Или по-скоро отговора, който искаше да получи. Учтиво бях отхвърлил първата му молба, по-малко учтиво отказах втората и просто не отговарях на следващите му писма. Дори нямах представа откъде знае за мен. Обикновено участието ми в полицейските разследвания се пазеше в тайна и така ми харесваше. За съжаление, името ми се появи в новините, след като два случая, по които работех, станаха сензация, един миналата година в Дартмор, а наскоро и есекското разследване, по време на което се запознах с Рейчъл. Предполагах, че журналистът е прочел за някое от тях и е решил, че може да стане добър материал.

Фактът, че не се съгласих, явно не го притесняваше.

— Просто не му отговаряй — казах на Бренда. — Накрая ще разбере намека.

— Сигурен ли си? Пише за всички национални медии. Може би ще е полезно снимката ти да излезе в някое списание.

— „Списание“ ли чух? — каза някой зад гърба ми.

Обърнах се и видях професор Харис, ръководителя на катедрата. Сърцето ми се сви. Стиснал здраво изтърканото си куфарче, той ме гледаше с приветлива и крещящо фалшива усмивка. Държеше се значително по-малко радушно по-рано, когато консултантската ми работа за полицията бе ударила на камък, но сега, след като ситуацията се промени, и той запя друга песен.

— Това е просто някакъв журналист, който не е свикнал да му отказват — обясних. Бренда беззвучно размърда устни за извинение и се скри зад компютъра си.

Харис кимна, все още усмихнат.

— Тогава може би трябва да размислиш. Знаеш какво казват за рекламата — едно добро интервю може да направи чудеса за реномето ти.

И за това на катедрата.

— Може би по-натам — отговорих.

Очите му светнаха.

— А, да, чух също, че са намерили труп в изоставена болница. Някъде в Северен Лондон, нали? Ти ли работиш по този случай? Доста удобно, наистина, толкова близо.

Не и за жертвите, помислих си.

— Не мога да кажа нищо…

— Да, да, разбира се. Е… успех все пак с разследването. И с интервюто…

Бренда ме погледна и се усмихна накриво, когато той излезе.

— Отговорът все още е „не“ — казах ѝ.

След като влязох в килията, която ми служеше за кабинет, започнах да преглеждам имейлите си. Бяха обичайната комбинация от ведомствени дреболии, абонаментни бюлетини и няколко запитвания от докторанти за изследователските им проекти. Последното искане за интервю от журналиста на свободна практика също чакаше в пощенската ми кутия. Понечих да го изтрия, но след разговора с Бренда се почувствах задължен да видя какво пише. Беше почти същата тирада, както и предишните пъти. Трябваше да призная, че наистина пишеше за престижни вестници и списания и предположих, че би трябвало да се почувствам поласкан, че проявява интерес към мен. Може би Харис беше прав: това щеше да подобри репутацията ми, а и Бог ми е свидетел, напоследък бях получил достатъчно удари под кръста.

Точно в момента обаче не горях от желание да видя снимката си в някое списание. Натиснах „Изтриване“ и писмото изчезна.

5

Едва на другия ден Уорд ми се обади, за да ми каже, че са получили разрешение да свалят мумифицираните останки от таванското помещение. Първата ми реакция беше облекчение. Миналата вечер се бях чул с Рейчъл, която беше уморена от полета, но нямаше търпение да започне работа. Сега вероятно вече беше на изследователския кораб и може би пътуваше към някой от труднодостъпните острови в Егейско море. Щяха да прекарат дълго време в открито море и въпреки че корабът имаше сателитен телефон, той бе само за спешни случаи. Щеше да се свързва с мен само когато имаше мобилен обхват или безжичен интернет и затова можеше да минат няколко дни, преди отново да говорим.

Макар че знаехме това още преди заминаването ѝ, когато затворих, усетих отсъствието ѝ по-мъчително от всякога. Затова, когато Уорд ми каза, че са готови да възобновят работата, освободих графика си и отидох в управлението, за да присъствам на брифинга за екипа. Медиите най-сетне бяха разбрали, че случващото се в изоставената болница е по-сериозно от случайната смърт на някой скитник или наркоман. По протежение на улицата бяха спрени новинарски микробуси, набучени с антени, а пред главния портал имаше тълпа от оператори и репортери. Пристигането ми предизвика вълна от интерес, която бързо затихна, когато охраната на входа пропусна колата ми.

На слънчевата светлина „Сейнт Джуд“ не изглеждаше толкова зловещо, колкото през нощта. Страховитите силуети и сенки, които бях видял отстрани на алеята, се оказаха купчини отломки и празни скелети на частично разрушени сгради, обрасли с плевели. Без маскировката на тъмнината болницата се появи в цялото великолепие на разпада си. Някога сигурно е приличала на величествено богаташко имение. Двете дълги крила се простираха от двете страни на главния вход в гръцки стил, а поддържащите колони му придаваха вид на мавзолей. Широкото стълбище водеше до висока двойна врата, чиято симетрия бе нарушена от бетонна рампа за инвалидни колички. Сградата все още беше впечатляваща, но годините на безстопанственост бяха взели своя дан. През процепите в каменната зидария се подаваха плевели, а почернелите от мръсотия стени бяха покрити с птичи изпражнения и графити. Редиците от високи прозорци, които някога са гледали към добре поддържан парк, сега бяха заковани с дъски и бяха слепи, а старите табели за отдавна изчезналите медицински отделения засилваха тъжното впечатление за занемареност.

Инструктажът се проведе в полицейска каравана извън сградата. Това беше първото разследване на Уорд като главен инспектор и тя очевидно се притесняваше. В един момент изпусна записките си, промърмори „мамка му“ и се наведе, за да си ги събере. Излезе веднага след брифинга и затова нямах възможност да говоря с нея. Но след като се преоблякох в работен гащеризон и се промъкнах през редиците от полицейски и помощни коли, видях Уилън в подножието на стълбището на болницата. До него стоеше униформена полицайка и с напрегнато изражение гледаше третия член на групичката им. Беше едър, набит мъж с жълто светлоотразително яке и аз забавих крачка, защото осъзнах, че тримата спорят разгорещено.

Или по-скоро спореше едрият мъж. Изглеждаше около или малко над петдесет, кокалест и як, с огромен корем, стърчащ напред като един вид заявление. Жълтото му яке беше намачкано и покрито с мръсотия, а през износената кафява кожа на защитните му обувки прозираше вътрешният стоманен слой. Имаше лице с напукани капиляри и груби пори като на пияница и беше почервенял като рак. Приближих се достатъчно, за да чуя гневния му глас:

— Не ми стигаха прилепите! Проклетите прилепи! А сега и това! Опитвам се да върша работа тук! Знаете ли колко ми струва това?

Беше с цяла глава по-висок от Уилън и използваше това в своя полза, като стоеше заплашително надвесен над заместника на Уорд, войнствено издал напред долната си челюст. Уилън изглеждаше невъзмутим. Лицето му бе спокойно и безизразно. Той гледаше едрия мъж без ни най-малък признак на притеснение.

— Както казах, много съжаляваме за причиненото неудобство, но…

— Неудобство? Майката ми разкатахте!

— … това е място на престъпление. Не можем да позволим да работите тук, докато не приключим разследването.

— Колко време ще отнеме?

— За съжаление, в момента не можем да кажем. Но колкото по-скоро приключим, толкова по-скоро ще можете да върнете хората си на обекта. Затова е във ваш интерес да ни сътрудничите.

— О, чудесно! И какво да правя през това време? Да плащам на работниците да се разтакават по цял ден?

— Напълно ви влизаме в положението, господин Джесъп, но не зависи от нас. Сега, ако обичате, отидете с нашата колежка и изчакайте в караваната, докато…

— Да, още чакане, мамка му! Сякаш не чаках достатъчно!

Джесъп обърна гръб на Уилън и се отдалечи, придружен от полицайката с каменното лице. Дръпнах се, за да мине покрай мен, и развяващото се мръсно жълто яке леко ме закачи. Нещо падна от него и издрънча на земята. Погледнах и видях чифт очила. Едното стъкло бе изпаднало от рамката на прашния асфалт.

— Изпуснахте нещо — извиках, докато ги вдигах.

Джесъп се обърна и се втренчи в мен, сякаш не можеше да осмисли това, което бях казал. После се върна, като остави полицайката да го чака.

— Благодаря — промърмори и взе очилата от ръката ми.

— Това също — добавих и му подадох стъклото.

Усетих застояла миризма на пот, цигари и непреработен от организма му алкохол; той остана така няколко секунди, като премигваше и гледаше съсредоточено счупените очила в ръцете си. За секунда изпитах странното чувство, че ще заплаче. После се завъртя на пети и продължи по пътя си, следван от невъзмутимата полицайка.

Отидох при Уилън.

— Не изглеждаше щастлив — отбелязах.

— Личи му, нали? Това е Кийт Джесъп, собственик на фирмата подизпълнител, наета за разрушаване на сградите. Заради протестите и прилепите чака от месеци. Затова сега не е никак доволен. — Уилън се усмихна безгрижно. — Добрата новина е, че май ще се наложи да го виждаме доста често. Няма по-компетентен от него за строителните въпроси около „Сейнт Джуд“. Затова го помолихме да ни помогне да намерим, ако има, още тайни стаи. Както видя, той е готов на драго сърце да ни сътрудничи.

— Мислиш, че може да има още такива стаи? — попитах, като също минах на „ти“.

Беше глупав въпрос. Бях толкова зает да мисля за бременната жена и другите две жертви, че не ми бе хрумнало, че може да има и други.

Уилън гледаше тъмните стени на „Сейнт Джуд“, надвиснали над нас със слепите си прозорци.

— Вече намерихме три трупа, без дори да ги търсим — изтъкна той. — При тези размери на сградата бог знае какво друго може да има.

Даде ми знак с глава да го последвам.

— Ела. Искам да видиш още нещо, преди да започнем огледа.

Стаята беше в педиатричното отделение. Намираше се на последния етаж, малко по-натам по коридора спрямо люка, през който онази нощ се бях качил на тавана. Бях забравил колко е студено в болницата, а миризмата на влага и мухъл бе още по-тежка в застоялия въздух. По коридора също имаше прожектори, разположени така, че да показват пътя, но все пак в ъглите оставаха тъмни сенки. Подът беше осеян с отломки, които скърцаха под краката ни, някои от парчетата бяха достатъчно големи, за да ти изкълчат глезена. По стените висяха плакати, предупреждаващи за опасностите от тютюна, алкохола и наркотиците, докато други забраняваха използването на мобилни телефони. Минахме през голямо помещение с отделени със завеси кабинки, където една табела до оплетената в паяжини червена крушка гласеше: „Рентген. Не влизай при светеща лампа“.

Стаята беше малко след това. Двойните врати бяха отворени и вътре имаше още прожектори. Те хвърляха остра, неземна светлина върху мръсните стени с избледнели рисунки на анимационни герои. Тук миризмата на мухъл беше още по-силна. От стените стърчаха гнезда за кислородни бутилки, а наоколо имаше разпръснати боклуци: ръждясала рамка за легло без дюшек, нощно шкафче без врата и чекмедже, дори два стари акумулатора за кола. На земята, уморено подпряно на стената, седеше опърпано плюшено мече; до него имаше счупено сметало, чиито многоцветни мъниста бяха изпадали от телта.

— Знам. Потискащо, нали? — каза Уилън, като забеляза, че се оглеждам.

— Не можете ли да свалите няколко дъски от прозорците? — измърморих, стъписан от атмосферата на мрачната стая. На някои от прозорците все още висяха разкъсани завеси, но всичките бяха заковани с дъски и в мрака не проникваше нито лъч дневна светлина.

— Можем, но така бихме позволили на всяко любопитно копеле с дрон или телеобектив да погледне какво става вътре. Сега поне можем да сме спокойни, че утре няма да сме на първа страница.

Отиде в дъното на стаята, където няколко големи прожектора осветяваха група неразпознаваеми фигури в сини гащеризони. Работеха пред нещо, което на пръв поглед приличаше на обикновена стена. Четири метра дълга и три висока, тя бе направена от бетонни тухли, боядисани в бледозелено като останалите стени. Лесно можех да си представя защо полицаите, които издирваха Конрад, не ѝ бяха обърнали внимание. Напълно безлична, тя с нищо не привличаше погледа.

Освен ако не знаеш какво се крие зад нея.

Едва когато се вгледаш по-внимателно, можеше да забележиш, че нещо не е наред. Докато другите стени бяха гладко шпакловани, на тази се виждаха очертанията на отделните тухли и вместо тухлите да са застъпени в стените от двете страни, те бяха грубо залепени за тях, сякаш е имало отвор, който по-късно е бил зазидан.

— Как върви работата? — попита Уилън, като спря до струпаните наблизо мощни електрически инструменти, чукове и длета. Гласът му отекна в празната стая.

Един от хората, работещи върху стената, спря, за да отговори:

— Почти към края сме. Спуснахме се отзад и опънахме найлонов лист, за да спрем праха и отломките, които биха могли да паднат оттатък. Това е най-доброто, което можем да направим.

— Дано да е достатъчно. Не искам повече фалове.

Уилън не го каза заплашително, но не прозвуча и като шега. Когато хората му възобновиха работата, забелязах празна кутия от боя и пластмасова табличка в единия ъгъл. И двете бяха нацапани със същия цвят като стената от бетонни тухли. До тях лежеше голямо мече за боядисване, покрито с втвърдена като камък зелена боя.

— Правилно ли се досещам какво е това? — попитах.

— Да — отговори Уилън. — Някой е положил толкова усилия да замаскира стената, а после си е забравил инструментите. Взехме няколко добри пръстови отпечатъка от тях. Дори е оставил отпечатък от палеца си в хоросана, което е изключително полезно. Едър мъжага, ако съдя по размера.

— Изглежда твърде груба грешка, не мислиш ли?

Уилън сви рамене.

— Случва се. Престъпникът се опитва да е умен, а пропуска нещо очевидно. Както и да е, да оставим хората да работят. Насам.

Отново излязохме в коридора. Прожекторите продължаваха след стаята и зад близкия ъгъл и свършваха пред друга врата. Зад нея започваше дървена стълба, която водеше нагоре и изчезваше от поглед. Отдръпнахме се, за да пропуснем една криминалистка с мръсен гащеризон, после влязохме.

— Това води към часовниковата кула — каза ми Уилън, докато се изкачвахме по тесните стълби. Във въздуха се усещаше остра миризма на прах и дървените стъпала скърцаха под тежестта ни. — Горе вече няма почти нищо. Целият часовников механизъм е предаден за скрап, но няма да се качваме чак там. Дотук сме.

Стигнахме до малка площадка. Прожекторите осветяваха ниска врата в стената, не повече от метър и петдесет висока. Мазилката на стените се ронеше и отдолу се виждаха дървени летви. Малката врата беше отворена и по касата личаха петна от напомнящия талк прах за снемане на пръстови отпечатъци. Отвън имаше стабилно резе за заключване на вратата — обикновена метална пръчка, която се спускаше и се провираше през скоба на касата.

— Има около дузина такива люкове и врати, разпръснати на различни места — каза Уилън. — Освен онзи, който използвахме миналия път, този е най-близо до мястото, където намерихме трупа. Пази си главата.

Той се наведе и мина през ниската врата. Направих същото и се изправих веднага щом се озовах вътре. Бяхме в друга част на таванското помещение, в което бяха намерили останките на бременната жена. Тухлената стена на часовниковата кула се издигаше зад гърба ни, а подпорните греди на покрива изчезваха в тъмнината като ребра в гръдния кош на мъртъв кит. Въздухът тук бе по-различен, отколкото в останалата част на сградата, по-задушен и сякаш по-плътен. „Може да те хване клаустрофобия“ — помислих си. Завъртях се към Уилън, който ме чакаше.

Около таванската врата имаше изградена платформа от метални плоскости, образуваща временен под върху носещите греди. По средата беше оставен непокрит участък, постлан с мръсна изолация. На светлината на прожекторите двама криминалисти се взираха в него, застанали на четири крака.

— Намерихме това преди няколко часа — каза ми Уилън. — Какво мислиш?

Клекнах до открития участък от изолацията. Беше много близо до вратата и неравната, покрита с мръсотия повърхност беше осеяна със стотици малки тъмни частици, напомнящи зърна черен ориз. Образуваха пръстен с приблизително овална форма. По средата почти нямаше, после бяха разположени по-нагъсто и накрая оредяваха към периферията.

Взех една от тях и внимателно я завъртях между пръстите си. Фината като хартия обвивка беше разцепена наполовина и куха; насекомото, което е било вътре, отдавна го нямаше. Повечето от другите бяха същите, но тук-там имаше неразпукнати, от които мухата не е могла да се излюпи. Със семейство Calliphoridae бяхме стари познайници. Сърдитото жужене на възрастните мухи месарки осигуряваше озвучаване на много от местопрестъпленията, които посещавах. Въпреки че не ми бяха големи любимци, уважавах ролята, която играят. Не само за разграждането на разлагащи се органични вещества, включително човешка плът, но и за определянето на това, преди колко време е умрял човекът. Мухите са живият хронометър на природата; техният жизнен цикъл — от яйца през ларви до възрастни насекоми — е безценна помощ при оценката на времето, изминало след смъртта.

Тук хронометърът бе спрял отдавна — твърде отдавна, за да е полезен сега. Но дори така да беше, това не означаваше, че тези празни обвивки няма да ни кажат нещо.

— Нека съдебният ентомолог да го потвърди, но мисля, че са предимно сини и зелени месарки — казах, докато оглеждах празната обвивка. — Не виждам ларви, но след толкова години е нормално да няма.

Всички ларви или бяха станали на какавиди, от които са излезли възрастни мухи, или бяха умрели, а труповете им — изгнили, след като източникът им на храна се е изчерпал. Но въпреки че трупът, който някога е лежал тук, беше изчезнал, имаше ясни признаци за присъствието му. Изолацията от стъклена вата беше покрита с петна и сплъстена на местата, където са се просмукали течностите от разложението, а хаотичното разпределение на пашкулите на мухите бе нарушено. На места обвивките бяха смачкани.

— Изглежда, че беше прав — каза Уилън. — Трупът е лежал тук, докато се е мумифицирал, и чак след това е бил преместен в таванското помещение.

— Намерихте ли нещо по платнището, в което е била увита? — попитах аз.

— Може би. — Той умишлено говореше уклончиво. — Върху него имаше нещо, напомнящо на кучешка козина, и намерихме човешки косъм, заклещен в една от дупките. Цветът е различен от косата на жертвата, значи не е от нея. Ще проверим ДНК-то в базата данни, но ще отнеме време. Самият найлон е от онези, които могат да се намерят във всяка железария или магазин за строителни материали. Върху него имаше частици от цимент и мазилка, както очаквахме, а синята боя е от доста разпространен тип и не можем да определим конкретна марка. Бих казал, че този, който е преместил трупа, е бързал и е хванал първото, което му е попаднало под ръка, вместо да купува специално нов найлон. Това обаче не обяснява защо са чакали толкова дълго.

— Те?

Уилън протегна ръка и посочи пространството около нас.

— До мястото, където я намерихме, са двайсет-трийсет метра. Освен ако някой не си е дал труда да нареди дъски, за да я влачи, е трябвало да я носят. Било е по-лесно, докато е била увита в платнището, но не си представям сам човек да се справи. Не че е прекалено тежко, но е било трудно да улучва гредите, без да стъпи отстрани и да пропадне през изолацията.

Имаше логика. А и ако тялото на жената беше влачено, щеше да остави следи върху изолацията и да причини значителни повреди на крехките останки. Не бях видял никакви признаци за нещо подобно.

Погледнах отново мястото, където е бил трупът. Наред с петната от разлагането върху изолацията имаше по-светло петно, сякаш там бе засъхнала някаква по-бледа течност.

— Какво е това?

Жената от двойката криминалисти поклати глава.

— Нямам представа. Не е достатъчно тъмно, за да е кръв. Намерихме пръски от същото вещество върху дървените стъпала отвън, така че може изобщо да не е било от тялото. Може да е нещо, което някой просто е разлял. Изпратихме проби за анализ, но каквото и да е, петната са твърде стари и сухи, за да определим с точност.

— Но намерихме нещо друго — добави Уилън. Той посочи от вътрешната страна на вратата. — Виждаш ли?

По необработените дъски се виждаха тънки ивици, по-светли от околната дървесина. Драскотини.

— Това обяснява нараняванията, които видяхме по ръцете на жената — каза Уилън. — Извадихме треска изпод един от ноктите ѝ. Вратата беше заключена отвън и е доста здрава. Твърде масивна е, за да може дребна жена да я отвори или счупи, но тя е положила сериозни усилия.

Боже, помислих си, като си го представих. Мислехме, че жената е убита някъде другаде, а след това трупът ѝ е бил отнесен на тавана. Явно грешахме.

Някой я бе заключил тук и я бе оставил да умре.

— Не мога да разбера, защо не е излязла през един от другите изходи — каза вторият криминалист. Беше по-възрастен, с тревожни очи, виждащи се над маската. — Не е като да е само този.

— Как щеше да се чувстваш, ако беше бременна и трябваше да пълзиш из целия таван? Ти вече достатъчно се изтощи с този бирен корем — възрази колежката му. — Пък и откъде да знае къде да ги търси? Било е пълен мрак и не намерихме телефон или запалка, с които би могла да си свети. Една грешка и е щяла да пропадне през тавана.

— Само казвам — промърмори обидено другият.

Все още се опитвах да разбера какво се е случило тук.

— Защо му е трябвало на някого да я заключва вътре и след това просто да я остави?

Уилън сви рамене.

— Може да е било неволно, някаква нелепа шега. Хората правят всякакви неща, когато са пияни или надрусани, а знаем, че много наркомани използват това място. Но не мога да си представя бременна жена да се крие на тавана за развлечение. Бих казал, че някой я е довлякъл тук насила или е била преследвана и е дошла да се скрие. Както и да е, някой я е заключил вътре и после я е оставил. И след няколко месеца са се върнали. Може би когато са чули, че болницата ще бъде разрушена, са решили да преместят тялото на място, където е по-малко вероятно да бъде открито.

Това беше добра теория. Но мисълта, че бременната жена е била преследвана, ми напомни за нещо, което криминалистът спомена по-рано.

— Бледите петна по изолацията — казах аз, гледайки засъхналите следи по стъклената вата. — Казахте, че има нещо подобно на стълбите отвън. Дали не е амниотична течност?

Жената клекна и се замисли за момент.

— Да, може би. Но мисля, че петната са твърде стари, за да се каже със сигурност.

— Мислиш, че водите ѝ са изтекли? — попита ме Уилън.

— Възможно е. Но ако е станало така, съдейки по останките от плода, би било преждевременно раждане.

— Значи може да е умряла от това.

Кимнах, отрезвен от тази мисъл. Без медицинска помощ, ако ципите около амниотичната торбичка се разкъсат рано, може да е животозастрашаващо дори при много по-добри условия от тукашните. Заключени на тавана без храна и вода, жената и детето не са имали шанс да оцелеят. Били са обречени на бавна смърт в тъмното.

Всички се умълчаха и Уилън отново се обърна към вратата.

— Хайде — каза мрачно.

Докато слизахме по дървените стълби, спрях до засъхналите петна, за които говореше криминалистката. Бяха едва различими, повече като следи от изпарена вода, отколкото от засъхнала кръв. Имаше няколко по-големи и образуваха криволичеща пътечка нагоре по стълбите към тавана.

Разбира се, можеше да се дължат на нещо напълно невинно, напомних си, просто някаква течност, разлята от работник или от някой от нелегалните посетители на сградата. Твърде лесно е да си направиш прибързани изводи, особено в емоционален случай като този.

Но докато вървях след Уилън обратно по празния болничен коридор, образът на млада жена, бягаща по него от някакъв безличен преследвач — или преследвачи, — ясно се очерта във въображението ми. Потърсила е убежище на тавана и там се е озовала в капан. Спомних си драскотините по касата на дървената врата, издрани в страх и отчаяние. Изтощена, с преждевременно изтекли води, тя се е борила за живота си и за живота на детето си по единствения начин, по който е могла.

И когато не бе успяла, бе легнала в мръсното таванско помещение и бе умряла.

6

Пренасянето на останките на жената мина без други инциденти. Когато отново се промъкнах през люка на тавана и минах по пътеката от ламаринени листове до изсъхналото тяло, прахът се беше уталожил. Всичко в подпокривното пространство беше така, както го бяхме оставили. Само дупката, през която пропадна Конрад, бе покрита с найлон и оградена със синьо-бяла ограничителна лента.

Казаха ми, че съдебният патолог е вън от опасност, въпреки че имал силно сътресение на мозъка и счупени бедрена кост, ребра и рамо, което означаваше, че скоро няма да може да прави аутопсии. Имаше предложение да изчакаме с пренасянето на трупа, докато не ни изпратят заместник, но Уорд не искаше да чака повече. Въпреки мнението на строителните специалисти, че няма непосредствен риск от ново пропадане на тавана, никой не искаше да го подлага на проверка. Сега приоритет беше да изнесем трупа възможно най-бързо. Всичко друго можеше да почака, докато бъде закаран в моргата.

При нормални обстоятелства пренасянето на тялото на жената би било сравнително лесно. Дори крехките мумифицирани останки нямаше да са проблем, макар че трябваше много да се внимава при спускането им през тесния люк. Трудността беше в това, че жертвата не само бе мумифицирана, но е била и бременна. Без предпазващата течност на матката при всеки опит да преместим трупа на майката заедно с плода малките кости щяха да се разбъркат вътре като семена в суха кратуна. Не можехме да си позволим да ги увредим повече, отколкото вече бяха увредени, и затова имахме само една възможност.

Преди да местим останките на майката, трябваше да вземем бебето ѝ.

Не беше приятно занимание. Изглеждаше дълбоко погрешно — почти светотатствено — да ги разделим по този начин. Изчаках, докато един криминалист внимателно завърза две найлонови торбички около ръцете на жената със свити като птичи крака пръсти, наранени фаланги и счупени нокти. После, докато друг криминалист записваше операцията на видео, аз се опитах да не мисля за зловещата природа на това, което щях да направя, и се заех за работа.

Никога не бях правил нещо подобно преди. По същество гледах два отделни комплекта останки, защото състоянието им бе доста различно. Докато трупът на майката е бил изложен на въздуха, мухите и плъховете почти веднага, вътре в матката ѝ плодът е бил по-защитен. Това важеше и за процеса на мумифициране. Тялото на майката бе съхнало отвън навътре, а вътрешните органи постепенно се бяха свили и изсъхнали по-бавно. При нормални условия бебето би било защитено по същия начин. Потопени в амниотичната течност на матката, ембрионалните останки не биха се мумифицирали изобщо.

Тук обаче нямаше нищо нормално. Цялата коремна кухина е била отворена и изтърбушена и малките кости, скрити вътре, са били изложени на външната среда. Ако причината за това беше рана, щеше да има огромни петна от кръв по дънковата пола и по тениската. Тъй като нямаше, това означаваше, че е станало друго. Едното обяснение бяха плъховете. Известно е, че те живеят в тавански помещения, и тялото на жената несъмнено е било посетено от тях, преди да се мумифицира.

Противно на общоприетото схващане обаче, гризачите не са основните любители на мърша, които се гощават с човешки останки. Лисиците, кучетата и дори домашните котки са много по-лакоми, но в случая нямаше следи от намеса на толкова голямо животно. Дори ако такова бе успяло да проникне на тавана, по-големите мършояди обикновено нагризват тялото в много типична последователност, като започват от меките тъкани на главата и шията и накрая разчленяват черепа и дългите кости. Понякога това позволява приблизително да се оцени времето, изминало след смъртта, въз основа на продължителността на всеки от тези етапи.

От това, което виждах, не личеше тук да се е случило нещо подобно. Следите от зъби на гризачи бяха ограничени до по-уязвимите крайници. В допълнение на нараняванията, причинени от напразните опити на жената да избяга от тавана, върховете на пръстите ѝ бяха силно нагризани, което означаваше, че ще е почти невъзможно да ѝ се снемат пръстови отпечатъци. Ушите, носът и очите бяха увредени по сходен начин, в резултат на което се беше получила зловеща мъртвешка маска. Това показваше, че нищо по-едро от плъх не е намерило трупа. Въпреки че ръбовете на пробитата кухина бяха нагризани — и много, много по-малките кости на плода бяха получили още по-голямо внимание — това най-вероятно се беше случило по-късно. Остатъците от празни обвивки на какавиди в кухината подсказваха, че ларвите на мухи са били доста активни, и бях склонен да мисля, че те са главните виновници, а не плъховете.

Но все пак мухите биха могли да снесат яйцата си в корема само ако вече е имало отворена рана. Не беше необходимо да е голяма: дори незначително порязване или одраскване би било достатъчна покана за търсещите храна насекоми. Тук обаче нямаше никакви признаци за наличието на предварително съществуващо нараняване — като превръзка или лепенка, нито върху тялото, нито в гънките на найлона, в който бе увито. Не бе намерено нищо и от другата страна — на мястото, на което трупът е бил първоначално.

За разгадаването на тази мистерия обаче можехме да почакаме до моргата. Приближих един от прожекторите и насочих вниманието си към струпването на жалките мънички кости.

Докато работех, чух силно думкане отдолу, подсказващо, че фалшивата стена скоро ще бъде съборена. Не позволих това да ме разсее. Боравенето с крехкия скелет на плода беше деликатна работа. Не всички части бяха там, защото някои са били отнесени от мършоядите. Останалите кости се бяха отделили една от друга и лежаха разбъркани, вероятно при преместването на мумифицираното тяло на майката, както и от ровенето на плъховете. Една по една започнах внимателно да ги изваждам и да ги пъхам в пликчета за съхранение, като слагах поотделно лявата и дясната кост, когато бе възможно. Поради малките им размери тази задача беше мъчително бавна, а под ярката светлина на прожекторите бе изгарящо горещо.

Докато съсредоточено се опитвах да вдигна с пинсети един миниатюрен прешлен, чух стъпки, но не вдигнах глава да видя кой идва.

— Колко мислиш, че ти остава? — попита Уилън след малко.

— Колкото е необходимо.

Това прозвуча по-остро, отколкото възнамерявах. Бях се опитал да се откъсна от това, което правех, но очевидно не успявах. Прибрах малкия прешлен в пликче и се изправих.

— Вече съм на половината — казах му. — Не мога да работя по-бързо, без да повредя костите. И не искам да пропусна нищо.

— Разбира се. Само проверявам.

Кимнах надолу, откъдето продължаваше да се чува думкане.

— Как върви там?

— Още малко и ще влезем. Решихме да не използваме машини и предпочетохме старомодните чукове и длета. Не е толкова бързо, но вдигат много по-малко прах. Ще приключим до обяд и след като таванът бъде укрепен, ще можем да изпратим криминалистите.

— Къде е Уорд? — попитах. Не я бях виждал, откакто си тръгна след сутрешния инструктаж.

— В момента е на съвещание, но ще дойде по-късно. Иска да говори с теб, когато пристигне.

Кимнах, но не слушах. Когато Уилън си тръгна, отново се наведох над останките и посегнах с пинсетите към ребро с размера на рибена кост.

Нямах никаква представа какво може да иска от мен Уорд.

Враните бяха накацали върху руините като монаси, чиито силуети се очертават на хоризонта. Изглеждаха така, сякаш самите те бяха издялани от камък. От време на време някоя вдигаше глава или се накокошинваше, после се успокояваше и птиците продължаваха мълчаливото си бдение.

Обвита с бръшлян и без покрив, църквата се издигаше на поляна, заобиколена от есенни дървета. Само една фронтонна стена все още стоеше и сводестият прозорец по средата ѝ ограждаше като рамка късче синьо небе. Останалите се бяха срутили още преди векове и останките им образуваха назъбени каменни могили, със заоблени от мъха и папратите очертания.

По средата имаше дъб, ударен от мълния. Макар и не толкова древен, колкото самата църква, той все пак беше доста стар и чепатият му ствол бе овъглен и разцепен на няколко педи над земята. Смъртоносно раненото дърво бе пуснало няколко хилави филиза около почернелия дънер и редките листа все още се държаха за клонките, сякаш отказваха да приемат собствената си смърт.

Трудно беше да повярвам, че съм само на един хвърлей от болницата и все още в границите на лондонската метрополия. Една катерица изтича по ствола на близкото дърво, спря на средата, за да ми изфучи, после се стрелна нагоре към шумолящата корона. Проследих я с поглед от мястото, където седях, после затворих очи и отново обърнах лицето си към слънцето.

След като свърших работата на тавана, имах нужда да си проясня главата. Веднъж щом костите на плода бяха прибрани, изнасянето на останките на жената беше лесно. И все пак си отдъхнах с облекчение, когато всичко свърши. Таванското помещение, осветено от прожекторите, беше тясно и задушно, а в гащеризона цялото ми тяло плувна в пот много преди да свърша. Не беше само физическият дискомфорт — с това бях свикнал. Не беше и само тъжното естество на това, което правех. Проблемът бе в самата стара болница. „Сейнт Джуд“ сякаш упражняваше зловещ натиск, който нарастваше, колкото по-дълго стоиш вътре. Мислех, че чувството ще изчезне веднага щом сляза от задушния таван. Но дългите коридори, в които отекваше всеки шум, бяха също толкова потискащи. Пропити с миризма на мухъл и урина, те сякаш нямаха край, а редиците прожектори, които ги осветяваха, сгъстяваха още повече тъмнината наоколо. Отворените врати позволяваха да надникна в тъмните стаи, празни с изключение на някой обърнат стол или счупена количка. Ако тук някога е било място на изцеление, люпещите се стени не бяха запазили никакъв спомен от онова време. Само отчаянието можеше да доведе някого тук сега.

Беше облекчение да изляза навън на дневна светлина. Дори въздухът, миришещ на дизелови изпарения, изглеждаше сладък в сравнение с този вътре. Почивката ми обаче беше само временна. Аутопсията на жената и нейното все още неродено бебе беше насрочена едва за следващата сутрин, но междувременно в запечатаната стая чакаха другите жертви. Щом пробиеха стената, трябваше да се върна в „Сейнт Джуд“.

След като съблякох гащеризона, взех сандвич и бутилка вода и отидох от задната страна на болницата, за да видя какво има там. Зад „Сейнт Джуд“ цареше сцена на организирано разрушение. Напуканата асфалтова настилка беше белязана с избледнели бели линии на паркоместа, а високи камари от отломки сочеха къде някога е имало постройки. От една такава обрасла с плевели купчина тухли и бетон стърчеше ръждясала табела с надпис „Морга“.

На петдесет метра отзад се виждаше тъмнозелена ивица дървета. Спомних си какво бе казала Уорд за гората зад „Сейнт Джуд“ и тръгнах натам. Един полицай с куче, който патрулираше по външния кордон, за малко не ме върна, но след като му дадох кратко обяснение, ме пусна да мина.

Гората не беше голяма — в тази част на града нямаше как да е. Границата между дърветата и територията на болницата бе очертана от ръждясали парапети, стърчащи като копия и наклонени под различни ъгли. Бяха наполовина скрити в храсталака и в началото не бях сигурен дали ще намеря път през тях. Но част от парапета беше паднала и в оградата имаше пролука с широчина около метър. Тясна отъпкана пътека показваше, че не съм първият, който идва тук. Промъкнах се през ниските клони и влязох в гората.

Тук бе съвсем различен свят. Гората не беше от насажденията с бързорастящи видове, които сега са толкова модерни в градското залесяване. Дърветата бяха стари — дебели и чепати дъбове и букове. Обградиха ме от всички страни и само след няколко крачки „Сейнт Джуд“ и останалата част от Лондон сякаш вече не съществуваха.

Нямах намерение да се отдалечавам много, но видях през клоните ярко петно светлина и се насочих към него. Уорд бе споменала, че в гората има руини от норманска църква, но бях забравил за това, докато не излязох на поляната и не видях разпадащите се каменни стени. Църквата трябва да е била доста забележителна, когато наоколо е имало само ниви и гора. Сега беше останал един самотен фронтон, обрасъл с бръшлян, който се катереше по камъните и бавно ги събаряше на земята.

Заобиколих голям каменен блок, покрит с мъх, и се промъкнах в това, което навремето трябва да е било църковният неф. Открит под небето, той беше почти изцяло изпълнен с клоните на поразен от мълния дъб. Заобиколих масивния ствол, седнах на обрасла с трева могила от паднала каменна зидария и изядох безвкусния сандвич. Ако напрегнех слух, можех да различа далечния шум от улицата, глухо бучене като от морски вълни. После вятърът разклати клоните и дори това престана да се чува. Затворих очи, обърнах лице към слънцето и почувствах, че влиянието на „Сейнт Джуд“ най-сетне отслабва хватката си върху сетивата ми.

Сигурно съм задрямал. Внезапно се сепнах от чувството, че вече не съм сам.

На края на поляната стоеше жена.

Не я бях чул да идва. Ниска и набита, изглеждаше около седемдесет, макар че бе трудно да определя със сигурност от това разстояние. Кафявото ѝ палто ми се стори твърде дебело за такова време, а износените маратонки бяха в пълен контраст с вълнените чорапогащи, които носеше. В едната си ръка държеше празна торба за боклук, която леко шумолеше на вятъра. Прошарената ѝ коса имаше червеникав оттенък, който ѝ придаваше вид на ръждясала тел за търкане на загорели тигани, а лицето ѝ бе изпито и болнаво бледо. Дишането ѝ бе тежко и хрипливо като на астматичка и се чуваше дори от мястото, където седях.

Ако присъствието ми там я беше изненадало, не го показа.

— Кой си ти?

Изправих се на крака.

— Съжалявам, не исках да ви уплаша.

— Не съм казала, че си ме уплашил. — Очите, които ме гледаха над подпухналите бузи, бяха малки и подозрителни. Тя посочи с брадичка към дърветата зад мен. — Ти си един от оная компания, нали?

— Каква компания?

— Ченгетата. Заради ония убийства по новините. — Изгледа ме от глава до пети. — Не ми мязаш на ченге.

— Не съм ченге.

— Тогава какво правиш тук?

— Тъкмо си тръгвах — казах примирен.

И без това трябваше да се връщам. Взех бутилката с вода и остатъците от сандвича, но тя не смяташе да ме пусне току-така.

— Ако не си ченге, какъв си? Не приличаш на наркоман. А пък ако си, само си губиш времето. Тук никой не продава.

— Няма проблем, не търся наркотици. — Но тя възбуди интереса ми. — Откъде знаете, че никой не продава?

Уорд беше казала, че в изоставената болница се продават наркотици и има вероятност поне една от жертвите да е била наркоман или дилър. Ако тази жена беше видяла нещо, можеше да е потенциален свидетел.

Тя изсумтя презрително:

— Кой ще ти продава, когато наоколо бъка от ченгета? Като хлебарки са.

— Ами преди да дойдат? Продаваха ли много дрога?

— Отвори си очите и се огледай. Улиците вече не стават за свестни хора. — На лицето ѝ се изписа възмущение. — Защо толкова се интересуваш?

— Ами…

— Мислиш, че и аз съм от оная сган?

— Не, аз…

— Мръсни копелета! Заслужават да бъдат обесени, всички до един! Съсипват живота на достойните хора, но на никого не му пука, нали?

Опитах се да сменя тактиката.

— Нямах представа, че това място съществува. Наблизо ли живеете?

— Достатъчно близо. — Тя се огледа и изцъка с език, когато видя две-три празни бутилки в тревата. Отвори плика за боклук, наведе се, вдигна бутилките и ги пусна с отвращение вътре. — Само гледай. Гнусни помияри! Оставят си боклуците навсякъде.

— Затова ли идвате тук? — попитах, давайки си сметка защо е дошла с празен плик.

— Не е забранено, нали? Все някой трябва да почисти. — Втренчи се в мен и мускулите на челюстта ѝ се напрегнаха гневно; сега очите ѝ бяха очевидно враждебни. — Като не си ченге, какво си ме заразпитвал?

Вдигнах ръце в знак на капитулация.

— Не исках да ви притесня.

Тя се втренчи в мен и стисна по-силно празния найлонов плик.

— Майната ти — изръмжа.

Обърна се и тръгна обратно през гората. „От ясно по-ясно“, помислих си, гледайки как трътлестият ѝ силует се влачи между дърветата. След като се убедих, че не съм оставил боклук, тръгнах обратно към „Сейнт Джуд“.

7

Върнах се в „Сейнт Джуд“, но Уорд все още я нямаше. Преоблякох се с чист гащеризон и си сложих ръкавици, калцуни, качулка и маска. После влязох отново в тъмната болница.

Беше като да влезеш в яма. Даже докато се качвах по стълбите, имах чувството, че съм под земята, далеч от чист въздух и дневна светлина. Горе спрях в началото на дългия коридор без прозорци, простиращ се пред мен. Изглеждаше безкраен. Прожекторите бяха разположени по цялата му дължина и изчезваха в далечината като светлини на писта за нощно кацане. Неволно потреперих, преди да тръгна по него.

Шумът от удари с чук ми подсказа, че все още разбиват стената. Когато наближих зазиданата стая, на светлината на един прожектор в коридора се открояваше мъгла от циментова прах. Вътре прахта беше още по-гъста. Двама яки полицаи къртеха стената с чукове и длета. Сенките им играеха на ярката светлина на прожекторите, докато изчукваха хоросана около всяка бетонна тухла и ги сваляха една по една, за да разширят назъбения отвор. Предпазният найлонов лист от другата страна потрепваше при всеки удар като мръсна завеса за душ.

В стаята имаше още няколко полицаи и криминалисти с бели костюми, почти неразличими един от друг с гащеризоните, маските и качулките. Успях да разпозная сред тях Уилън, но той се извърна настрани, когато ме видя. Явно не беше в настроение да говори. И не беше единствен. Докато чакахме, във въздуха витаеше напрежение, осезаемо почти колкото прахта. От коридора се чу глас:

— Извинете, ето ме и мен, дайте на кучето да види заека, благодаря…

Познах гласа още преди да видя собственичката му. Беше нисък, но силен и хриплив като на заклета пушачка. Последното беше илюзия, защото жената, на която принадлежеше, беше яростна противничка на тютюнопушенето. Полицаите и криминалистите, които стояха на вратата на отделението, бързо се отдръпнаха, за да я пуснат вътре. Тя изглеждаше дребна в сравнение с колегите си, които побързаха да се махнат от пътя ѝ, но нито забави крачка, нито ги удостои с поглед, когато влезе, сякаш приемаше за съвсем нормално всички да ѝ отстъпват. Спря до мен и остави на земята кожената си чанта „Гладстон“, която изглеждаше почти толкова голяма, колкото нея. Мургавото ѝ лице зад маската беше усмихнато.

— Здравей, Дейвид. Отдавна не сме се виждали.

Така беше. Рия Парек бе един от първите съдебни патолози, с които бях работил. Още по онова време беше старо куче, доста по-възрастна от мен и вече беше на върха на кариерата си. Това бе много отдавна, преди толкова време, че не исках да си спомням.

Много неща се бяха променили оттогава.

Включително самата Парек. Дори под маската и качулката се виждаше, че е остаряла. Никога не се беше отличавала с висок ръст, но видимо се бе смалила и започваше да се прегърбва. Катраненочерните ѝ вежди сега бяха посивели, а очите ѝ, заобиколени от бръчки, имаха тъмни сенки отдолу.

Усмихнах ѝ се, искрено радостен да я видя.

— Здравей, Рия. Не знаех, че работиш по случая.

— Нямаше да работя, ако Конрад не беше оплескал нещата. — Тя изсумтя. — Типично.

Поне някои неща в нея явно не се бяха променили.

— Как си?

— Е, знаеш. Остарявам. Вече скърцам. Все същото. — Тя ме изгледа изпитателно. — Изглеждаш добре.

— Ти също.

— Лъжец. — Но изглеждаше доволна. Обърна се и огледа частично разрушената стена. — Напомня ми за Едгар Алън По. „Падението на дома Ашър“[1]. Знаеш ли този разказ?

— Не, но предполагам, че някой е зазидан някъде.

— Всъщност погребан, но почти позна. И не е в болница, затова да се надяваме, че приликите свършват с това.

— Какви прилики?

— Жертвата е била още жива.

Спомних си каишите и труповете в леглата, които бях видял, докато помагах на Уилън за Конрад. Но нямаше смисъл от прибързани заключения: скоро щяхме да разберем всичко. Наблюдавахме как свалят поредната бетонна тухла и я занасят на нарастващата купчина. Сега достатъчно голяма част от стената бе разградена, за да се мине оттатък. Зачервен и задъхан, един от полицаите хвърли тухлата върху купчината и се обърна към Уилън:

— Това би трябвало да е достатъчно.

Уилън дойде да говори с Парек, докато хората му изсмукваха основната част от прахта и отломките с мощна прахосмукачка. Отново не ме удостои с внимание, но бях прекалено разсеян от назъбената черна дупка, за да се запитам защо.

— Нямате ли водещ разследващ? — попита Парек. — Къде е главен инспектор Уорд?

И аз това се чудех. Трябва да имаше много важно заседание, за да се бави още.

— Пътува насам — отговори Уилън. — Все още иска да говори с теб, когато пристигне, доктор Хънтър. Можеш да я изчакаш отвън.

Не ми хареса как прозвуча това. За първи път се замислих за какво ли иска да говори с мен Уорд, но Парек реши проблема, преди да успея да задам въпроса на инспектора.

— Стига глупости. Влизаме. Ако главен инспектор Уорд не може да дойде навреме, да инвестира в по-добър часовник.

Уилън сякаш понечи да каже нещо, но се отказа. Обърна лице към дупката, като избегна погледа ми. Един криминалист дръпна найлоновия лист като полупрозрачна завеса. Отзад имаше само тъмнина. Дупката в стената напомняше вход на пещера.

— Кой има фенерче? — попита Парек, като протегна ръка.

— Мисля, че трябва да изчакаме да укрепят тавана и да поставят осветление — каза Уилън. Работници със сини гащеризони вече издигаха стоманени подпори и носеха преносими прожектори. — Освен това ще изградим шатра над леглата. Искаме да предотвратим падането на още прах от мазилката върху телата.

— Тогава ние можем да погледнем, докато работите.

Парек даде да се разбере, че няма да търпи възражения. Уилън продължаваше да се държи сякаш ме няма, когато донесоха фенери.

— Не влизайте много навътре. И стойте далеч от мястото, където таванът се срути — предупреди той Парек, когато тя включи своя.

— Ти стой тук, ако те е страх — отговори му тя.

Чух го да промърморва: „Мамка му“, под носа си, докато се провираше през дупката след патоложката. Включих своето фенерче и влязох след тях.

Дишането ми звучеше прекалено силно в маската. Миризмата на разложение бе все така ясно различима, но по-слаба от преди. Това беше миризмата на отдавнашна смърт, не на скорошна. Миналия път бях хвърлил само бегъл поглед на стаята, въпреки че имаше достатъчно светлина, защото бях твърде зает с Конрад. Лъчите на фенерчетата осветяваха помещение с размери около десет на седем метра. Стените бяха голи и излющени; таванът бе висок за стая с тези размери. От едната страна, под мястото, където се беше срутил таванът, се виждаше купчина отломки, счупени дъски и разкъсана изолация.

Фенерчето на Парек освети леглата. Трите бяха поставени в редица; металните им рамки бяха с масивната конструкция, характерна за здравните институции.

Две от тях бяха заети.

Лъчите на фенерчетата ни се събраха върху най-близкото. Облечен с мръсен пуловер и обут с дънки, неподвижният труп лежеше по гръб върху гол мухлясал матрак. Големият му ръст предполагаше, че тялото е мъжко, макар да знаех, че не е сто процента сигурно. Беше вързан за леглото с два широки гумени каиша, каквито се използват за фиксиране на упоени пациенти по време на операция. Единият беше през торса и предмишниците, а другият — под коленете. Косата бе почти напълно отлепена от черепа; както и кожата, която беше изсъхнала и с цвят и консистенция като пропита с восък. Главата беше извита назад с оголени зъби, сякаш крещеше или ръмжеше.

В устата беше натъпкан парцал. Беше се разхлабил, когато устните и бузите са се съсухрили, и сега висеше между зъбите като мръсна юзда.

Вторият труп беше значително по-дребен, но също вързан и със запушена уста. Както при първия, кожата бе отделена от костите като прекалено широко облекло. Но този имаше много повече коса. Груба и тъмна, тя лежеше разпиляна върху матрака около черепа.

Парек продължи напред, но Уилън уважително протегна ръка и я спря.

— Съжалявам, госпожо, но трябва да укрепим тавана, преди да правим каквото и да било друго.

— Не смятам да се люлея от тавана. Искам да погледна по-отблизо — отвърна патоложката.

— Ще имате тази възможност. Веднага щом приключим с укрепването.

Парек раздразнено изцъка с език, но този път не възрази. Постави на носа си очила с дебела рамка и стъклата им проблеснаха, когато насочихме фенерчетата си към телата.

За разлика от останките на бременната жена, тези две тела не бяха мумифицирани. В зазиданата стая беше много по-хладно, отколкото на тавана. Не беше достатъчно топло и нямаше течение. Въпреки че обелената кожа бе започнала да изсъхва, разложението на тези два трупа очевидно бе преминало необезпокоявано през подуване и гниене до сегашното им състояние. Единствената прилика с тялото на жената от тавана беше, че подобно на мумифицирането на нейните останки, и при тях този процес бе приключил отдавна.

Имаше и още нещо и това беше основната разлика. Светнах с фенерчето върху телата и по пода под леглата, за да проверя за празни обвивки от какавиди. Нямаше. По телата също не се виждаха следи от ларви на мухи. Било е достатъчно да проникне едно насекомо: от яйцата му щяха да се излюпят червеи, щяха да се хранят, да какавидират и после цикълът да се повтаря многократно, докато цялата налична мека тъкан бъде изядена.

Ако не се беше случило, това означаваше, че стаята е била запечатана херметично.

Отново насочих фенерчето към най-близкия труп. Пръстите бяха свити като крака на граблива птица с дълги пожълтели нокти. Ръкавите на пуловера се бяха набрали нагоре и отдолу се виждаха предмишниците, от които под отпуснатата кожа бяха останали само кости и сухожилия. Самата кожа бе придобила наситен цвят на карамел — това беше нормален признак на разлагането и нямаше връзка с оригиналната ѝ пигментация.

— Не мисля, че ще можем да установим самоличността по пръстови отпечатъци — каза Уилън, като освети ръцете на двете жертви. Отлепената кожа висеше от тях като твърде широки ръкавици, втвърдени на въздуха.

Уилън грешеше, но имаше време за това по-късно. По-интересни ми бяха гумените каиши, врязани в ръцете на жертвите. Кожата се беше отдръпнала от раните като вдигнати ръкави. И двете жертви носеха дънки и там, където каишите стягаха краката, платът бе окъсан и изцапан със засъхнала кръв.

— Какво е това? — попита Уилън, като понижи глас. Беше несъзнателна реакция към обстановката. — Сцена на мъчения?

Парек изхъмка замислено, като насочи лъча на фенерчето към вързаните ръце на единия, а после и към другия труп.

— Вероятно — отговори. — Но не виждам други наранявания освен тези от каишите.

— Нещастниците сигурно сами са се наранили, докато са се опитвали да се освободят — измърмори Уилън.

— Възможно е, но това не са повърхностни рани — отбелязах аз. — Трудно е да се каже, когато кожата се е отлепила, но изглежда, каишите са се врязали и в мускулите отдолу. Със сигурност е било много мъчително. За да си причинят такива наранявания, сигурно не са били на себе си. Това е като хванато в капан животно, което се опитва да отхапе крака си.

Той поклати глава.

— Можеш ли да ги виниш?

— Вероятно не, но няма следи от мъчения. Във всеки случай не и физически — каза Парек, като гледаше тялото на най-близката жертва. — Няма изтръгнати зъби или нокти и няма очевидна причина за смъртта. На този етап не изключвам задушаване. Но фактът, че единствените видими наранявания изглеждат собственоръчно причинени, ме кара да подозирам, че може би са били живи и в съзнание, когато са били зазидани.

— Господи — възкликна ужасено Уилън. — Колко дълго?

Парек сви многозначително рамене.

— Зависи. Ако са умрели от жажда или глад, може да са имали няколко дни или дори повече. Сега няма как да се каже точно, но не са умрели бързо.

— Възможно ли е да са се задушили?

— Ако стаята е била херметично запечатана, предполагам, че да.

— Не мисля — казах аз.

И аз се питах същото, защото нямаше следи от мухи. А мухите можеха да влязат и през най-малката цепнатина. Но ако помещението е било херметично запечатано, атмосферата вътре щеше да е много по-замърсена, отколкото сега, и газовете, образувани при разложението, също щяха да останат вътре.

Насочих фенерчето към стените и тавана.

— Вижте там.

В единия ъгъл имаше решетка като на вентилационна или отоплителна шахта. Приближих се и насочих фенерчето си натам. Отвътре бе прикрепена фина мрежа и в тръбата отзад се виждаше тъмна маса. В светлината на фенерчето тя отразяваше иризиращи отблясъци.

— Там е пълно с мъртви мухи — казах аз, като се надигнах на пръсти. — Не са могли да влязат заради мрежата, но в помещението е имало достатъчно въздух, за да могат жертвите да дишат.

— Значи не са се задушили — измърмори Уилън. — Не знам дали това е добро, или лошо.

Аз също не бях сигурен. Задушаването би било сравнително бързо при постепенното намаляване на кислорода в стаята и повишаването на въглеродния диоксид. Гладът и жаждата биха отнели повече време.

Вързани и безпомощни, след като последната тухла е била зазидана, двете жертви бяха останали в пълна тъмнина, без надежда за спасение.

Нищо чудно, че са разкъсали собствената си кожа в опитите да се освободят.

С Парек оставихме стаята на криминалистите и техниците, които инсталираха прожекторите и подпорите за тавана. Тя спря на вратата на отделението и намръщено погледна обратно към зазиданата стая.

— Изглежда, някой е положил твърде големи усилия, за да скрие двете тела. Особено при положение че сградата така или иначе е била определена за събаряне.

— Може би който го е направил, не е мислил толкова напред в бъдещето. Или е очаквал, че останките няма да оцелеят при разрушаването — казах аз.

Вероятно щяха да бъдат изцяло унищожени. Дори костите биха станали на прах, а вероятността някой да забележи нещо сред тоновете отломки беше много малка.

— Точно така — съгласи се Парек. — Но защо изобщо са си дали труда да издигат тази стена? В такава голяма сграда няма недостиг на скривалища. Много по-лесно би било да ги заровят някъде. Или да ги скрият на тавана като другата жертва.

И аз си мислех същото. Гората зад болницата би била удобно място за погребение.

— Може би извършителят не е искал да рискува да бъде забелязан от камерите за видеонаблюдение — предположих аз. Камерите бяха фалшиви, но убиецът няма как да го е знаел. — И все пак е възможно двете жертви да нямат връзка с тялото на жената от тавана.

Парек ми се усмихна предупредително.

— Сега си играеш на адвокат на дявола. Всичките са били погребани. Двамата долу — зазидани, вероятно още приживе, а доколкото разбирам, жената е била заключена на тавана. Освен това остава онова празно трето легло. На мен ми изглежда, че е било подготвено за някого.

Спомних си следите от засъхнала течност на дървеното стълбище, водещо към тавана, и вероятността бременната жена да е избягала там, за да се скрие от преследвачи. Но на този етап това беше само предположение.

— Доктор Хънтър.

Погледнах. Уилън говореше с един полицай, който бе дошъл преди няколко минути. Погледна ме, докато говореха; после дойде при мен.

— Главен инспектор Уорд те чака долу.

— Сега ли иска да говорим?

Погледнах през дупката в стената от бетонни тухли. Сега в зазиданата стая светеше. Криминалистите записваха сцената на видео и правеха снимки, докато техниците монтираха подпорите на тавана. Нямаше да отнеме много време, докато всичко стане готово, за да се върнем вътре.

— Ако нямаш нищо против.

Лицето на Уилън не издаваше нищо, но вече имах лошо предчувствие.

— Не се бави — каза Парек, когато тръгвах. — Не обичам да ме карат да чакам.

Коридорът, осветен от прожектори, ми се стори по-дълъг от преди. След вечния мрак в болницата, ярката слънчева светлина отвън ме изненада. Примигнах и се огледах за Уорд. Тя стоеше до една от караваните и говореше с началника на криминалистите. Тръгнах към нея и забелязах няколко тъмносиви микробуса, паркирани в подножието на стълбите. Бяха лъскави и нови, с дискретно лого отстрани, изобразяващо стилизирана двойна спирала на ДНК молекула и името „Биоджен“. Отдолу с малки букви пишеше: „Лаборатория по криминалистика и биоанализи“.

— Доктор Хънтър?

Към мен се приближи елегантно облечен мъж в тъмносин костюм и вратовръзка. Стори ми се познат. После си спомних, че го бях видял в „Сейнт Джуд“ с антуража му в нощта, когато Конрад бе пропаднал през тавана. Сега не гледаше толкова мрачно. Със стегната фигура и около четиресетгодишен, той се движеше с леката походка и увереност на спортист. Русата му коса беше безупречно подстригана, а лицето му — толкова гладко обръснато, че изглеждаше като издялано от мрамор. Миришеше силно на одеколон. Не прекалено, просто твърде остро.

— Не се познаваме, но съм слушал много за вас. Аз съм командир Ейнсли — представи се той, като ми подаде ръка.

Стискаше силно, почти предизвикателно. Докато се ръкувахме, се запитах какво е привлякло такава рядка компания в „Сейнт Джуд“. В уникалната структура на лондонската полиция командирът беше между главния началник и заместник помощник-комисаря. Това беше с няколко чина над главен инспектор Уорд. Разследването очевидно беше важно за големите клечки в полицията.

— Исках лично да ви благодаря за помощта, която оказахте на професор Конрад — продължи той с кратка професионална усмивка. Зъбите му бяха равни и бели, а очите му имаха смущаващо син цвят. — Било е тежка ситуация, но е могло да стане много по-лошо. Поздравления.

Кимнах, малко объркан. Не бях свикнал да ми благодарят високопоставени полицаи.

— Как е той?

— Както може да се очаква. — Уклончивият му отговор ме накара да се запитам дали изобщо знае. С периферното си зрение забелязах, че Уорд ме погледна и побърза да прекъсне разговора си с началника на криминалистите. — Изненадвам се, че сте още тук, а не в моргата — добави Ейнсли. — Кога е насрочена аутопсията на жертвата?

— Чак утре сутринта. — Щях да добавя, че има още две жертви, за чието изнасяне трябва да помогна, но някакъв инстинкт ме спря.

— Е, радвам се, че се запознахме. Между другото, надявам се, разбирате защо решихме да привлечем частна лаборатория по криминалистика — каза, като погледна към микробусите. — „Биоджен“ има отлична репутация. Те са най-добрите.

Все още се колебаех как да реагирам, когато Уорд дойде при нас. Задъхваше се от бързането и видях, че бузите ѝ се зачервиха, когато чу думите на шефа си.

— О, Шарън. Тъкмо казвах на доктор Хънтър колко сме благодарни за помощта му — каза Ейнсли и пак се обърна към мен.

Осъзнах, че не само цветът на очите му ме смущава. Когато не мигаше, клепачите му оставяха целите ириси непокрити като ярки сини топчета. Така лицето му изглеждаше като куклено и имаше леко маниакално изражение. — Може да помислите и вие да се преместите в частния сектор. Сигурен съм, че има голямо търсене за хора с вашия опит.

— Ще го имам предвид — казах аз, като погледнах Уорд.

— Браво. Шарън може да ви уреди среща с шефа на „Биоджен“, нали, Шарън? — добави Ейнсли, като вдигна вежди.

Уорд се постара да запази неутрално изражение.

— Да, господин командир.

— Отлично. Е, приятно ми беше да се запознаем, доктор Хънтър. Очаквам с нетърпение доклада ви. Ще следя това разследване лично. От задната седалка, разбира се — побърза да уточни Ейнсли, като кимна кратко на Уорд.

Преди да си тръгне, отново стисна ръката ми. Загледах как се отдалечава, като крачеше уверено през паркинга към сивите микробуси.

— Щях да ти кажа — бързо каза Уорд веднага щом Ейнсли се отдалечи достатъчно, за да не може да ни чуе.

— Даваш работата на частна лаборатория? — Едва сега ми стана ясно. Нищо чудно, че Уилън не искаше да му се пречкам.

— Само за жертвите, които намерихме в зазиданата стая. Не си отстранен, все още искаме да работиш по първоначалното разследване. Но докато не разберем дали има връзка между жената на тавана и тези нови жертви, по-добре да ги изследваме отделно.

Погледнах микробусите с логото на „Биоджен“.

— Ами ако има връзка?

— Тогава ще свържем нещата. — Тя въздъхна. — За протокола, идеята не беше моя. Решението беше взето на по-високо ниво, но и аз не бях против. Работата по разследването буквално се утрои и сега цялата болница е потенциално местопрестъпление. А и след инцидента с Конрад, се натрупа много напрежение. Използването на фирма, която може да се справи с цялата лабораторна работа, както и да осигури техническа и съдебномедицинска подкрепа, много ни облекчава.

Започнах да разбирам какво прави в „Сейнт Джуд“ командир като Ейнсли. Въпреки че първата задача на Уорд като старши следовател бе започнала като обикновено разследване, сега нещата бяха много по-сложни. Началниците ѝ бяха разбираемо неспокойни, но фактът, че високопоставен полицай наднича над рамото ѝ, едва ли щеше да допринесе за увереността ѝ. Или да намали напрежението.

— Не съм чувал за „Биоджен“ — казах аз. Все още не бях доволен, но знаех, че няма смисъл да споря.

— Те са чували за теб. Казаха хубави неща, но въпреки това не бяха доволни, че ще участваш. — Тя се усмихна накриво. — Реших, че не съм длъжна да се съобразявам с тях.

— Благодаря — казах искрено.

Щеше да ѝ е по-лесно, ако работеше само с частната лаборатория, особено ако е подложена на натиск отгоре. Изведнъж съветът на командир Ейнсли да вляза в частния сектор не ми се стори толкова случаен.

Уорд сви рамене.

— Не ги познавам, а с теб съм работила и преди. Само не разваляй всичко.

Последното не прозвуча съвсем като шега.

— Кой е съдебният антрополог? — попитах.

— Даниел Миърс. Много го хвалят. Истински перфекционист според всички отзиви. Познаваш ли го?

Поклатих глава, името не ми говореше нищо.

— Къде е базиран?

— Не знам, но можеш да го попиташ. — Тя кимна към микробусите на „Биоджен“. — Ето го там.

Млад техник и по-възрастен мъж тъкмо отиваха към главното стълбище на болницата. Гащеризоните им бяха в същия сив цвят като микробусите и на гърдите им имаше лого на „Биоджен“. Качулките им бяха свалени и видях, че по-възрастният е около петдесетте — висок, с остри черти и обръсната глава. Бях изненадан, че не съм чувал за него преди. Криминалистиката се развиваше бурно през последните няколко години и пазарът беше буквално наводнен с новозавършили специалисти във всичките ѝ дисциплини. Но този беше възрастен и ако имаше дълга практика, можеше да се очаква, че ще го засека някъде.

— Доктор Миърс — извика Уорд. — Това е Дейвид Хънтър. Работи по друга част от разследването.

Понечих да му подам ръка, но новодошлият не спря.

— Ще те чакам горе — каза на младия техник и продължи. По-младият мъж спря пред нас. Осъзнах грешката си и се опитах да замажа положението. И да скрия изненадата си. Боже, на колко години беше? Миърс сигурно бе на около двайсет и пет или максимум към трийсет, но изглеждаше даже по-млад. Със свежо лице, осеяно с лунички, огненочервена коса и млечнобяла кожа приличаше на тийнейджър. Носеше алуминиево куфарче, подобно на моето. Това не беше стандартно оборудване, но познавах още един или двама други специалисти в нашата област, които ги използваха. Лекият алуминий беше твърд и водоустойчив и предпазваше добре камерата, лаптопа и разните други инструменти, които носех. Но докато моето куфарче беше очукано и изтъркано от многогодишна употреба, това на Миърс бе чисто ново като всичко останало в него. С новия сив гащеризон приличаше на ученик, облечен за първия учебен ден.

Уорд обаче бе казала, че всички много го хвалят. Трябваше да е добър, иначе нямаше да е тук.

— Доктор Хънтър — каза сухо. Гласът му бе неочаквано дълбок, сякаш за да компенсира младоликия му вид. Бледите му бузи бяха почервенели, което подсказваше, че малкият ми гаф не е останал незабелязан. — Чел съм една от вашите статии за разложението. Беше интересна.

Не знаех как да приема този коментар, но го пропуснах покрай ушите си.

— За мен винаги е удоволствие да се запозная с друг съдебен антрополог.

— Всъщност аз съм съдебен тафоном.

— О, ясно.

Уорд не беше разбрала добре точната му специалност, но това бе напълно обяснима грешка. Най-общо тафономията е наука за процесите, които организмът претърпява след смъртта до окончателното му фосилизиране. От гледна точка на криминалистиката това означава да се проследят назад във времето всички посмъртни промени в човешкото тяло, от разлагането до възможните наранявания. Тафономията обхваща широк спектър от криминалистични дисциплини, но не е ново изобретение. В много отношения Миърс се занимаваше с това, с което и аз.

Въпреки това не бих се нарекъл съдебен тафоном и макар да познавах няколко души, които се представяха като такива, това явление беше по-често срещано в САЩ, отколкото във Великобритания. И все пак в началото на кариерата си самият аз също имах предразсъдъци към по-утвърдените експерти, които не харесваха идеята за промяна. Нямах намерение да ставам един от тях.

— Антропологичен или археологически подход използвате? — попитах аз.

— И двата. Използвам широк спектър от подходи, включително палеонтология и ентомология — отговори той, като надяна плътно една ръкавица, за да подчертае думите си. Бяха сиви като гащеризона му. „Биоджен“ явно много държеше на корпоративния си имидж. — Старият монодисциплинарен подход имаше своето време, но сега е остарял. Криминалистиката се развива. Сега трябва да имате широк спектър от умения, които да прилагате.

— Мислех, че имам — казах небрежно. Той се усмихна многозначително.

— Така ли.

Сега вече беше очевидно заяждане. Уорд се намръщи смутено.

— Е, ще ви оставя насаме.

Отправи се към полицейската каравана. С Миърс се спогледахме. Отново бях изумен колко млад изглеждаше. Дай му шанс. Може би просто беше нервен и преиграваше.

— Бяхте ли вече вътре? — попитах, като кимнах към почернелите стени на „Сейнт Джуд“.

Руменината на Миърс бе преминала, но леко надменното му изражение остана.

— Все още не — отговори той.

— Доста мрачно място. Току-що отвориха запечатаната стаичка в педиатричното отделение. Ще ми е интересно да разбера какво мислите за това.

— Влизахте ли там?

— Само надникнах зад фалшивата стена.

Не беше съвсем така. Бях влязъл в стаята, за да помогна на Конрад, но не бях длъжен да споменавам за това. Нещо ми подсказваше, че Миърс е силно териториално животно, а отношенията ни и без това не бяха започнали особено добре.

— Така ли? — Бузите му отново почервеняха. — Знам, че трябва да проявяваме колегиална любезност един към друг, и затова този път няма да подам официална жалба. Но ще съм ви благодарен, ако в бъдеще стоите далеч от моето местопрестъпление.

Смайването ми бе толкова голямо, че занемях. Единствената причина, поради която бях влизал в стаичката, беше това, че никой не ми бе казал, че ще използват друг консултант.

— Чисто технически, мисля, че това е местопрестъплението на главен инспектор Уорд — уточних, опитвайки се да запазя самообладание. — Но не се безпокойте, нямам причина пак да ходя там. Разполагайте се спокойно.

— Добре. Тогава няма да имаме проблеми.

Мина покрай мен и продължи към стълбите с лъскавия си куфар в ръка. Отзад вратът му беше толкова червен, колкото косата му.

След миг готическият вход на болницата го погълна като тъмна паст.

8

Докато отивах към колата, все още кипях от гняв. Миърс може и да изглеждаше млад, но не беше лишен от самонадеяност. Или нахалство. В работата си бях виждал не една примадона, но съдебният тафоном можеше да оглави списъка. Ейнсли също ме дразнеше с покровителственото си предложение за кариерно развитие, след като бе провокирал отстраняването ми от разследването. Или поне от тази негова част. И въпреки че не обвинявах Уорд за случилото се, тя трябваше да ме предупреди по-рано. Не да ме остави да обикалям местопрестъплението, мислейки си, че ще работя по него.

Все още огорчен и убеден, че са се отнесли несправедливо към мен, дръпнах ципа на гащеризона, докато се промъквах между паркираните полицейски коли. Едва когато се приближих до моята, осъзнах, че съм подминал кофите за боклук, оставени за употребяваните гащеризони.

Прекрасно. Но тази неволна грешка беше достатъчна да разсее лошото ми настроение. Когато се обърнах и тръгнах обратно, възмущението ми започна да поспада. Тук ставаше дума за нещо повече от просто гордост, напомних си, като гледах суровите стени на „Сейнт Джуд“. По това време на деня слънцето бе застанало зад старата болница и сянката ѝ падаше върху паркинга. Когато навлязох в нея, температурата спадна значително, сякаш суровата атмосфера на зданието стигаше чак дотук.

Не исках да си представям как са се чувствали двете жертви, които бях видял вързани за леглата в зазиданата стая. Споменът за тази сцена заличи и последните остатъци от самосъжалението ми. Трудно беше да се каже колко време са били там труповете им, след като са били оставени, да умрат и да се разлагат в студения мрак. Но при тези условия — сухо, с ниска постоянна температура дори в летните дни — сигурно бяха минали месеци. Може би дори години, защото след като разлагането достигне последния си етап, настъпва един вид застой и по-нататъшните физически промени се забавят, забавят, докато станат почти незабележими.

Спрях до кофите за боклук и за първи път си дадох сметка за истинските размери на болницата. Беше огромна. С почернели стени и заковани прозорци изглеждаше като гигантски изоставен мавзолей. Гробница. Гледайки я отстрани, неволно потреперих.

Какво друго имаше там?

Обърнах се и се върнах до колата. Искаше ми се да огледам двете зазидани жертви, да открия какво могат да ми кажат останките им. Въпреки това, когато отражението на „Сейнт Джуд“ изчезна в огледалото ми, не съжалих, че вече не я виждам.

Съвсем бях забравил за глутницата репортери пред болницата. Тълпата беше нараснала от сутринта. Освен новинарските екипи, пред портите се бяха събрали много други хора. Демонстранти с плакати в ръце задръстваха тротоарите около входа. Бяха от най-различни възрасти и етноси и за да не бъдат допуснати на територията на болницата, се беше наложило полицията да изпрати още служители. Между каменните стълбове на портала бяха монтирани преносими метални огради, които ме принудиха да намаля, когато ги доближих. Свалих стъклото.

— Какво става? — попитах младата полицайка, която се приближи.

— Нещо като протест — каза тя равнодушно. — Не създават проблеми, дошли са само да се покажат пред камерите. Чакайте, сега ще ви пуснем да минете.

Изчаках, докато преместят ограждението. Плакатите съдържаха послания, вариращи от директни призиви за спасяване на „Сейнт Джуд“ до по-политически искания. Един импровизиран плакат, заявяващ, че „Хората искат жилища, а не офиси“, беше опънат на два кола, носени от протестиращите, а под него на една пейка стоеше някакъв мъж и говореше на тълпата. Спуснах прозореца още малко, за да чуя какво казва.

— … трябва да се засрамят! Срамно е, че невинни хора се страхуват да ходят по собствените си улици. Срамно е какви лишения трябва да търпят семействата в този квартал. И е срамно хората да бъдат оставяни да умрат като животни в тази сграда, която някога е била болница! Точно така — болница.

Мъжът беше около трийсетгодишен, изключително елегантен, облечен с черно сако и бяла риза, които подчертаваха тъмната му кожа. След като направи пауза за по-голяма убедителност, той огледа тълпата и продължи:

— Политиците и олигарсите, които дърпат конците, са слепи за тази трагична ирония на съдбата. Или не им пука. Какво стана с нашата общност! Магазините фалират, домовете опустяват. А сега и това! — Посочи с пръст болницата. — Опитахме се да спасим „Сейнт Джуд“ от затваряне, но никой не ни обърна внимание. Опитахме се да ги убедим да построят нови домове, а не офиси, които ще стоят празни с години. И не ни обърнаха внимание. Докога ще се оставяме да ни игнорират? Колко от нас още трябва да умрат?

Прозвучаха гневни викове и протестиращите размахаха плакати и ръце във въздуха. Когато отвориха полицейската бариера, потеглих бавно напред. Хората в периферията на тълпата се отдръпнаха, за да ме пропуснат, но се наложи отново да спра, защото пред колата ми се изпречи млада жена. Пъхна листовка под една от чистачките ми и когато един полицай понечи да я отведе, хвърли друга през отворения ми прозорец.

— Утре вечер има обществено събрание! Моля ви, елате — извика тя, докато я отвеждаха.

Листовката падна в скута ми. Беше евтино ксерокопие с черно-бяла снимка на „Сейнт Джуд“ в цялото ѝ великолепие. Отдолу имаше надпис: „Не позволявайте това да бъде символ на нашия живот!“, заедно с подробна информация за мястото и часа на събранието.

Хвърлих листовката на седалката до себе си и затворих прозореца. Докато стъклото се вдигаше, отново погледнах към говорещия. Размърдването около колата ми явно бе привлякло вниманието му, защото в този момент гледаше право към мен.

За секунда очите му проблеснаха, сякаш ме позна, но после отмести поглед. Оставих го да проповядва пред тълпата, превключих предавките и минах през портала.

Когато изкарах колата на улицата, видях мъж, застанал сам на автобусната спирка отсреща, далеч от демонстрантите и журналистите. Единствената причина, поради която привлече вниманието ми, беше съсредоточеният поглед, с който съзерцаваше болницата. Уорд трябва да продава билети, помислих си саркастично, когато го отминах.

Беше твърде рано да се прибирам вкъщи и затова реших да използвам неочаквано освободилия се следобед, за да отида в университета. Взех си сандвич и кафе от барчето, качих се в тесния си кабинет и включих компютъра. В „Сейнт Джуд“ не си бях проверявал имейла и затова го прегледах сега. Нямаше нищо съществено, само още едно искане за интервю от Франсис Скот-Хейс, журналиста на свободна практика. Този тип просто не можеше да приеме „не“ за отговор, помислих си, като изтрих раздразнено писмото.

След като приключих с това, отворих снимките от местопрестъплението на тавана на болницата. Обикновено предпочитам да правя свои, но тъй като в „Сейнт Джуд“ нямах възможност за това, Уорд ми беше дала достъп до тези на отдела по криминалистика. Въпреки че бяха с висока резолюция и професионално направени, те не предаваха нищо от атмосферата в старата болница. Изображенията обаче бяха детайлни и шокиращи. Избелени от светкавицата, изсъхналите останки изглеждаха напълно неуместни за таванското помещение. Бременната жена и нероденото ѝ дете лежаха сред мръсната изолация като скелети на матрьошки. Сега, когато ги гледах отново, беше депресиращо очевидно колко трудно би било да се определи точно времето, изтекло след смъртта.

Внимателно разгледах ненормално изтърбушената коремна кухина и жалкото струпване на малки кости. После също толкова съсредоточено прегледах снимките на останалата част от трупа на жената. Въпреки че така или иначе щях да анализирам останките ѝ в моргата на следващия ден, не беше зле да си припомня как изглеждаше тялото ѝ, когато бе намерено в таванското помещение. Стигнах до дясното рамо и нещо привлече вниманието ми. Увеличих изображението. Нещо не беше наред. Ъгълът изглеждаше неестествен и въпреки че имаше вероятност жената просто да е умряла в тази позиция, това можеше да означава и нещо друго.

Отделих известно време и за изучаване на китките и пищялите, поне доколкото се виждаха на снимките. Подобно на Парек, не ми беше убягнал фактът, че от трите легла в зазиданата стая бяха заети само две. Значи беше напълно възможно третото да е било предназначено за бременната жена.

Но ако по някакъв начин е избягала оттам, беше успяла, без ремъците да се врежат в крайниците ѝ. За разлика от другите две жертви, по голите ѝ предмишници и подбедрици нямаше следи от ожулвания или порязвания. Кожата беше мумифицирана и набръчкана, но снимките показваха, че е била непокътната. Съжалих, че не бях снимал двете жертви от зазиданата стая, но после си спомних, че те вече не бяха моя работа. Трябваше да се съсредоточа само върху жената и детето и да забравя всичко останало.

Беше късно, когато изключих компютъра. Облегнах се назад на стола, разтрих очите си и усетих, че кръстът ми протестира заради дългото седене пред бюрото. Не беше необходимо да оставам тук толкова, но и не бързах да се върна в празния апартамент. Един по един всички от катедрата си бяха тръгнали за вкъщи и Бренда многозначително ми напомни, че чистачките ще дойдат утре в седем сутринта. Усмихнах се и я уверих, че скоро ще си тръгна.

Но това беше преди доста време и сега бях единственият човек в сградата. Осъзнах, че навън здрачът се е сгъстил, когато видях отражението си в тъмния прозорец. Изгасих лампите, затворих вратата на кабинета си и слязох с асансьора на партера.

Дори не помислих да използвам друг изход, докато не излязох от главния портал. Мислено се извиних за това на Рейчъл и Уорд, но бях уморен и не ми се разкарваше до някой от страничните входове. Даже Грейс Страчън да чакаше отвън, не ми пукаше, помислих си, когато бутнах вратата.

Вечерта беше хладна. Циганското лято, изглежда, бе останало в миналото и във въздуха се усещаше есенна прохлада. Бях паркирал на няколкостотин метра от университета и уличните лампи хвърляха множество сенки по пътя ми. Освен мен на улицата нямаше никого; нямаше ги студентите и преподавателите, с които гъмжеше през деня. Докато слушах как стъпките ми отекват върху цимента, мислех за Рейчъл, питах се къде е сега. Бях изминал около половината път до колата, когато ме обхвана смътно безпокойство. Спрях и се огледах. Не видях никого.

Полазиха ме тръпки.

Дълбоко под кожата си всички ние сме просто животни. Механизмите за оцеляване, които са предпазвали нашите първобитни предци, все още са в нас; закърнели и неосъзнати през повечето време, но ги има. Пулсът ми се ускори и мускулите ми затрепериха от адреналина. Какво, по дяволите…?

В следващия момент го подуших.

Беше слаб, едва доловим остър мускусен аромат, но ме прониза като електрически ток. Чух зад себе си изскърцване от обувка и рязко се обърнах.

— Добър вечер, доктор Хънтър.

Двама студенти от факултета ми се усмихнаха, подминаха ме и ме изгледаха с любопитство. Все пак явно не бях последният, който си тръгваше. Махнах им вяло с ръка. Стъпките им затихнаха и те се скриха от поглед напред по улицата.

Сърцето ми все още биеше силно, макар и да се поуспокоих. Пак се огледах, но бях сам. Във въздуха висяха само изгорели газове и миризмата на есенни листа, без следа от парфюм.

Ако изобщо е имало.

Това е силата на внушението, помислих си и продължих напред. Бях си помислил за Грейс Страчън, когато излизах от сградата, и въображението ми бе свършило останалото. Грейс беше една от най-красивите жени, които някога съм срещал. С катраненочерна коса и ослепителна усмивка, физическото ѝ присъствие беше завладяващо и успяваше да заслепи почти всички и да им попречи да забележат психичните ѝ проблеми. Особеният ѝ парфюм беше последното, което сетивата ми бяха регистрирали, след като тя ме наръга с ножа и ме остави да умра. Миризмата се беше запечатала в паметта ми и дълго време след това имах пристъпи на паника, когато ми се стореше, че пак я подушвам. Клиничният термин за това беше фантосмия, или обонятелна халюцинация, но си мислех, че вече съм го преодолял. До този момент.

Ядосан на себе си, отключих колата и хвърлих чантата си в багажника с повече сила, отколкото беше необходимо. Когато потеглях, пуснах радиото и хванах края на репортажа за „Сейнт Джуд“. Демонстрацията пред портала беше внесла нов елемент в тази история, като отново бе възбудила старите протести срещу планираното на мястото на болницата строителство. Но когато репортажът свърши, останалата част от новините не ме интересуваше. Въпреки че се опитвах да забравя за него, инцидентът пред университета ме беше разтърсил. Шофирах машинално, без да следя пътя, и чак когато забелязах един пътен знак, осъзнах, че пътувам към стария си апартамент.

О, чудесно. Вече бях на половината път, на едно околовръстно шосе, на което нямаше къде да обърна. Следващият изход щеше да ме отведе до мястото, където живеех преди, и затова реших да продължа. Така или иначе, не бързах да се прибера в „Балард Корт“.

На улицата с паркирани автомобили от двете страни имаше едно свободно място, като че ли запазено специално за мен точно пред викторианската сграда. Паркирах там. Въпреки предупрежденията на Уорд не за първи път посещавах стария си апартамент. Бях минавал два-три пъти, но сега за първи път спирах. Знаех, че Уорд и Рейчъл са прави. Ако все още беше жива и още искаше да ме убие, Грейс Страчън би дошла най-напред тук. Глупаво би било да оставам.

Но все пак чувствах преместването като бягство.

Прясно пребоядисаната входна врата, на която бе открит отпечатъкът от пръста на Грейс след опита за влизане с взлом, беше изгубила част от блясъка си след последното ми идване, но иначе къщата изглеждаше непроменена. Апартаментът на първия етаж все още беше празен и табелата „Дава се под наем“ стоеше забита до пътеката. Рейчъл бе предложила да го продам, но аз отказах поради същите причини, поради които не го бях дал под наем досега. Първо, не бях напълно готов да се откажа от него. Още не.

Второ, ако имаше вероятност Грейс Страчън да се върне, не можех да допусна никой друг да живее там.

Но вече не мислех, че ще се върне. Паниката ми пред университета сега ми изглеждаше глупава моментна слабост. Приписах я на недоспиването и на прекалено активно въображение, потискащата атмосфера на „Сейнт Джуд“ явно ми бе повлияла по-силно, отколкото осъзнавах. И все пак идването ми тук решаваше един проблем, помислих си, когато потеглях. Сега, когато Рейчъл беше в Гърция, нямаше причина да оставам в „Балард Корт“. След като разследването приключеше, щях да се върна в стария си апартамент.

Беше ми писнало да се крия.

9

През нощта времето се развали. На другата сутрин, когато тръгнах към моргата, от оловносиньото небе се лееше дъжд, който хвърляше пръски по тротоарите и събаряше пъстри листа от дърветата. Намерих място за паркиране близо до сградата и изтичах през пороя до покрития вход, където спрях, за да изтръскам мокрото си палто.

Моргата беше сравнително нова, построена по поръчка сграда и обслужваше голяма част от този район на Северен Лондон. Бях работил тук преди, но оттогава бе минало доста време. Парек вече беше там и ме посрещна с обичайния си сдържан маниер.

— Много се забави. Вчера следобед каза, че се връщаш скоро — отбеляза и очите ѝ проблеснаха игриво.

Не я бях виждал от миналия ден, когато излязох от зазиданата стая в „Сейнт Джуд“ и мислех, че скоро ще се върна.

— Планът се промени.

— Така си и помислих.

Не исках първи да започвам темата, но не можех да се преструвам, че не ме интересува.

— Как мина прибирането?

— Бавно. Трябваше да чакаме още, докато укрепят по-добре тавана, и успяхме да приберем само единия труп. Другият трябва да бъде обработен по-късно днес.

— Как е „Биоджен“?

— Нашият нов частен доставчик на услуги? — Тя сви рамене. — Имат хубави сиви униформи. Извън това нямам особени впечатления. Но заместникът ти ме изненада.

На мен ли го казваш?

— Защо така?

— Никога не бях работила с някого, който нарича себе си съдебен тафоном. Ако не ми беше казал, щях да си помисля, че е най-обикновен съдебен антрополог. Ако не броим сивия гащеризон, разбира се.

Опитах се да скрия усмивката си.

— Очевидно има солидни препоръки — отбелязах.

— Не се съмнявам. Изглежда достатъчно способен. Млад е, но работи много методично. И определено не му липсва самочувствие.

И така можеше да се каже. Но пък като патолог Парек не му беше конкуренция. Поне не би трябвало да я разглежда като такава, ако имаше малко здрав разум.

Тя ми се усмихна и на лицето ѝ се появиха фини бръчки.

— Боли, нали? — попита.

— Кое?

— Да осъзнаеш, че младото поколение ти диша във врата.

Понечих да възразя, но си замълчах. Познаваше ме твърде отдавна.

— И аз ли бях толкова самонадеян, когато се запознахме?

— Не, не самонадеян. Самоуверен, да. И амбициозен. Но оттогава натрупа доста опит. Мисля, че Даниел Миърс ще се поправи, след като се поошлайфа. Даже съм сигурна в това.

Може би беше права, но всъщност не ми пукаше. Вече бях решил, че колкото по-малко се занимавам с Миърс, толкова по-добре ще бъде и за двамата.

Инструктажът преди аутопсията беше насрочен за 10:00. Уилън и другите членове на екипа започнаха да пристигат петнайсет минути преди началото, но самата Уорд закъсня. Дойде последна, хвърли мокрото си палто и побърза да влезе в заседателната зала.

— Извинявам се, извинявам се — смотолеви, като тръсна чантата си на масата и седна.

Изглеждаше изтощена; подутият ѝ корем се очертаваше по-ясно сега, когато носеше тъмносиво сако и сива пола, отколкото по-рано под гащеризона. Самият инструктаж беше рутинен, колкото да се уверят всички, че патологът и главният разследващ са на една вълна, преди да започне аутопсията. Полицията все още не беше изяснила самоличността на убитата жена. Не е носела у себе си шофьорска книжка или други документи, а дрехите и обувките ѝ бяха евтини, от масови марки, които не подсказваха нищо. От разкъсаната и нагризана от плъховете кожа на ръцете ѝ не можеха да се снемат използваеми пръстови отпечатъци и макар фактът, че жертвата е била бременна, да можеше да помогне за стесняване на обхвата на търсене в базата от данни за изчезнали хора, имахме нужда от по-конкретна информация на колко години е била, за да конкретизираме критериите. Бременността беше следа, но не беше достатъчна. Жена в детеродна възраст можеше да е от тийнейджърка до четиресетгодишна.

Това означаваше, че основната ни надежда да установим самоличността ѝ беше зъбната картина и това, което с Парек успеем да открием. Докато Уорд, Уилън и другите членове на екипа се събираха в кабинката за наблюдение, двамата се преоблякохме с работни костюми и влязохме в стаята за аутопсии.

Моргите са еднакви по целия свят. Някои са по-модерни и по-добре оборудвани от други, но основният дизайн е един и същ. И студеният въздух, и миризмата на дезинфектант, която надделява над всички други по-биологични миризми, са същите.

Вратата се затвори зад нас и ни обгърна хладна тишина. Тялото на жената беше на масата за аутопсии. Коленете ѝ бяха издърпани нагоре и извити на една страна, а ръцете с цвят и текстура на сушено месо бяха поставени в традиционната мъртвешка поза върху гърдите. Разложението беше още по-забележимо сега на фона на масата от неръждаема стомана. Дрехите ѝ бяха свалени и изпратени в лабораторията заедно с тъканни проби за анализ, а останките бяха изплакнати. Голяма част от опадалата коса беше отмита, за да бъде събрана отделно, и сега върху главата имаше само редки самотни косми. Наблизо бяха поставени оцелелите кости на плода.

— Колко тъжна е работата ни понякога — промърмори Парек, гледайки двата комплекта останки. Майка и дете.

После поклати глава и започна работа.

Самата аутопсия беше нейната специалност, затова аз само помагах. Не отне много време. При такова лошо състояние на останките съдебният лекар не можеше да направи много. Нямаше очевидни наранявания, като фрактура на черепа или счупена подезична кост, които биха ни насочили към вероятната причина за смъртта. Подобно на мен Парек смяташе, че е много вероятно водите на младата жена да са изтекли, което при тези условия в крайна сметка е могло да се окаже фатално, особено ако е получила някакво друго нараняване. Но при толкова напреднало разложение на трупа това беше само предположение.

Мумифицирането изключваше и възможността да се установи преди колко време е умряла жената. Не видях нищо, което да ме накара да променя първоначалната си оценка, че тялото ѝ е било на тавана поне едно лято, а може би и по-дълго. Това обаче също не беше нищо повече от обосновано предположение.

И все пак открихме едно-две интересни неща.

— Не мисля, че ръцете ѝ са били подредени нарочно така — каза Парек, като гледаше останките над маската си.

— И аз не мисля — съгласих се аз. — Поне не по времето, когато е било преместено тялото.

Възможно беше някой да ги е поставил така скоро след настъпването на смъртта, малко преди или веднага след вкочаняването, когато тялото все още е било гъвкаво. Но това не се връзваше с теорията, че младата жена е била заключена на тавана и оставена да умре.

Единственото, което можех да кажа със сигурност, беше, че подреждането на ръцете ѝ по този начин не е станало, когато останките ѝ са били увити в найлоновото платнище и преместени. Тогава тялото ѝ вече е било мумифицирано, сухата кожа и меките тъкани са били втвърдени в позата, в която е умряла. Били са твърде крехки и всеки опит да бъдат преместени би довел до очевидни повреди.

Не виждах такива, което означаваше, че очевидно умишленото позициониране на ръцете по този начин има друго обяснение.

— Сама е притискала ръцете си до тялото — каза Парек. — Съдейки по начина, по който коленете ѝ са събрани и извити на една страна, това е почти ембрионална поза.

И аз бях стигнал до същото заключение. Изтощена, след като е прекарала на тъмно в таванското помещение един бог знаеше колко време, младата жена се бе свила на топка, бе обвила издутия си корем с ръце и бе зачакала смъртта. А когато тялото ѝ беше изсъхнало, сухожилията се бяха свили и бяха издърпали ръцете нагоре върху гърдите ѝ.

Тази поза не беше израз на нечие уважение, а чиста случайност.

Единствената забележима травма беше на дясното рамо. На снимките от местопрестъплението бях забелязал, че положението му не изглежда нормално, и когато прегледах рентгеновите снимки от лабораторията, разбрах защо. Беше изкълчено.

— Предсмъртно, съгласен ли си? — замислено изрече Парек, гледайки призрачното черно-бяло изображение. — Може да е причинено от падане или борба. Може би когато се е опитала да избяга, ако предположим, че се е случило така.

Кимнах мълчаливо. Въпреки че сега бяхме в царството на догадките, от личния си печален опит знаех колко болезнено е да си извадиш рамото. Никой не би понесъл такава травма без медицинска помощ, поне не и доброволно. Но нищо не показваше, че жената е била вързана, за което биха свидетелствали следи от ожулвания, като тези, които открихме по другите две жертви. А евентуална травма след смъртта, когато тялото е било преместено, би увредила мумифицираните тъкани около ставата, може би дори напълно би отделила крайника от тялото.

Това означаваше, че нараняването е настъпило преди смъртта — вероятно непосредствено преди нея. Този факт подкрепяше теорията, че се е качила на тавана, за да се скрие. Бременна жена с извадено рамо не би могла да избяга много далеч, нито много бързо. Ако се е опитвала да се скрие от някого, таванът би бил единственият ѝ шанс.

И последен.

Парек се отдръпна, за да мога да погледна зъбите на мъртвата жена. Съдебният зъболекар щеше да даде по-изчерпателен анализ, но аз можех да направя предварителна оценка. Внимателно насочих светлината на едно фенерче-писалка и погледнах в отворената уста. Езикът и устните бяха изчезнали и оставаха само набръчкани парчета от венците.

— Два от мъдреците ѝ са се показали, но горните два още не са се развили — отбелязах. — Значи, трябва да е навършила осемнайсет и едва ли е минала двайсет и пет.

Мъдреците обикновено се появяват между седемнайсетата и двайсет и петата година. Затова, въпреки че жената — младата жена, бих могъл да кажа — е била достатъчно зряла, за да започне процесът, фактът, че той все още не беше завършил, определяше горната граница на вероятната ѝ възраст. Това се подкрепяше и от относителната липса на износване на зъбите ѝ, което също говореше за по-млада възраст. Но състоянието им беше показателно и по друга причина.

— Няма много пломби, но има много обезцветяване и няколко видими петна от кариес — казах на Уорд, когато се върнахме в заседателната зала след аутопсията. — Не е ходила често на зъболекар.

— Може ли това да означава употреба на наркотици? — попита тя.

— Бих казал, да.

Уилън говореше по телефона. След като затвори, се включи в разговора.

— Ако е купувала или продавала наркотици, това обяснява какво е правила в „Сейнт Джуд“. Знаем, че там са се продавали, пък и зъбната хигиена не е приоритет за наркоманите.

— Може би, но нейните зъби са били добре поддържани — отбелязах аз. — Кариесите и петната са сравнително пресни. Никоя от пломбите ѝ не изглежда особено нова, което, ако приемем, че е била около двайсетте, означава, че вероятно са правени, когато е била още дете или в ранна юношеска възраст. А два от задните ѝ кътници са с бели пломби, а не с амалгама. Здравната каса плаща за такива само на предните зъби.

— Значи, като по-малка е ходила на частен зъболекар. Не звучи като дете в неравностойно положение — измърмори замислено Уорд. — Добре, това е някаква информация. На около двайсет и пет, в шестия или седмия месец на бременността, вероятно използвала наркотици. Ако е отишла в „Сейнт Джуд“, може би все още е употребявала, но вероятно е от семейство, което може да си позволи да плати за бели пломби.

— Момиче от добро семейство, тръгнало по лош път — намеси се Уилън. — Много лошо, ако е търсила наркотици, докато е била бременна.

Уорд му хвърли раздразнен поглед и събра ръце на корема си в несъзнателен защитен жест. Не беше трудно да отгатна мислите ѝ: мъртвата жена е била в същия стадий на бременността, в който бе тя. Успях да потвърдя първоначалната си оценка от измерванията на скелета на бебето. Плодът бе на възраст между двайсет и пет и трийсет седмици, което означаваше, че майката е била или в късните етапи на второто тримесечие, или може би в началото на третото.

Въпреки старанието си това беше всичко, което можех да кажа. Рентгеновите снимки показваха фрактури на миниатюрната лъчева кост на дясната предмишница и на лакътната кост на лявата, но по всяка вероятност увреждането беше посмъртно, причинено или от преместването на майката, или от плъховете. Щях да огледам по-внимателно, след като почистех мъничкия скелет, но не очаквах да науча много повече. Половите белези се развиват едва след пубертета, затова не беше възможно да определим по костите дали нероденото бебе е било момче или момиче.

Както каза Парек, понякога професията ни беше тъжна работа.

След като Уорд и Уилън си тръгнаха, а Парек се върна в „Сейнт Джуд“, за да следи как върви изваждането на последния труп, аз останах сам за следващия зловещ етап от анализа. Рентгеновите снимки разкриват малка част от това, което може да се научи. Трябваше да изследвам костите на неизвестната млада жена по-подробно — задача, свързана повече с касапския занаят, отколкото с науката. Първо, трябваше да отстраня колкото е възможно повече от останалите меки тъкани с помощта на ножици и скалпели. После самият скелет трябваше да бъде систематично разчленен, като се режат свързващите хрущяли и сухожилията в ставите. Черепът от гръбначния стълб, ръцете от торса, краката от таза — всички те трябваше да бъдат внимателно отделени едни от други. После, след като тялото бъде разглобено на съставните си части, всички остатъчни меки тъкани трябваше да бъдат отстранени чрез накисване на костите в топла вода и препарат.

Беше бавен процес, но поне този път задачата щеше да е малко по-лесна. Състоянието на останките бе такова, че нямаше много меки тъкани за отстраняване.

Особено върху втория скелет — мъничкия.

Асистентът в моргата ми предложи помощ, но отказах. Бях свикнал да работя самостоятелно и тъжният характер на това, което трябваше да направя, вече ми тежеше. По-добре беше да остана сам с мислите си.

Минаха няколко часа, преди да свърша със задачата. Оставих костите на жената да се варят на слаб огън през цялата нощ; до сутринта щяха да са достатъчно чисти, за да могат да се измият и след това отново да се сглобят за оглед. По-деликатния скелет на плода сложих да се накисва в обикновена вода на стайна температура. Щеше да отнеме повече време, но върху костите имаше много малко тъкан и не исках да рискувам да ги повредя.

След като почистих всичко, нямаше какво друго да правя. Погледнах часовника си и се разочаровах, когато видях, че все още е твърде рано. Нямах никакви планове и перспективата да прекарам вечерта сам в апартамента не ме привличаше.

Когато излязох от моргата, не валеше, но започна отново, докато отивах към колата си. Големите, тежки капки се разбиваха с пръски на тротоара и след няколко секунди дъждът сериозно се усили. Изминах останалата част от пътя тичешком и се вмъкнах в колата точно когато небето се продъни. Дъждът барабанеше по покрива, докато бършех водата от лицето си, и закриваше всичко зад мокрите стъкла. Дори чистачките не се справяха и затова се облегнах назад и зачаках да намалее.

Не бързах.

Пуснах радиото, докато чаках. Хванах края на новините в шест — сегментите, които не бяха достатъчно важни, за да влязат във водещите заглавия. Дъждът първоначално ги заглушаваше, но когато чух да споменават „Сейнт Джуд“, увеличих звука. Интервюираха местен историк, който полагаше сериозно усилие да не издава вълнението си.

— Разбира се, колкото и трагични да са… ъъъ… сегашните събития, това далеч не е първото нещастие, което сполетява „Сейнт Джуд“ — каза той. — Няколко монахини, работещи в някогашния изолатор, починали по време на епидемията от тиф през 1870 година. Същата година неизвестен брой пациенти загинали при пожар. После, през 1918-а, близо една четвърт от болничния персонал умира от испанския грип. А по време на Втората световна война върху източното крило пада бомба. За щастие, не избухнала, но срутила част от покрива, който убил една сестра. Според легендата за всичко е виновна Сивата дама.

— Сивата дама? — вметна интервюиращият.

— Болничният призрак — обясни историкът и гласът му издаде, че се усмихна. — Според легендата пациентите и персоналът редовно го забелязвали, въпреки че действителните свидетелства на очевидци са твърде малко. Предвестник на смъртта, ако вярвате в такива неща.

Ох, за бога. Раздразнено поклатих глава.

— Значи, можем да кажем, че болницата е прокълната? — попита интервюиращият.

— Е, не бих отишъл толкова далеч. Но със сигурност около нея са се случили доста нещастия. По ирония свети Юда е покровител на обречените начинания, един от първите апостоли, който…

Изключих радиото. Това беше само пълнеж, компенсиращ факта, че полицията не даваше почти никакви подробности за смъртните случаи в старата болница. Но този вид сензация нямаше да помогне на разследването.

И все пак ми напомни за нещо. Отворих жабката и извадих листовката за събранието, която протестиращата ми беше дала миналия ден. Под стара снимка на „Сейнт Джуд“ имаше подробности за мястото и часа. Погледнах часовника си. Имах време да отида.

Така или иначе, нямах друго занимание.

Докато стигна до „Сейнт Джуд“, дъждът спря, но пороят бе изгонил хората от улиците. Нямаше и следа от тълпата журналисти, които бях видял пред портите предишния ден. Входът се охраняваше от един-единствен полицай и жълтата му мушама блестеше ослепително ярко в полумрака. Имаше само шепа упорити репортери. Повечето от тях бяха облечени подходящо за времето или се криеха под чадъри, но имаше и една окаяна жена, която пороят явно бе заварил на улицата, и сега стоеше под едно дърво мокра и нещастна.

Минах покрай изоставената болница. Откритата среща щеше да се проведе в една църковна зала наблизо. Започваше след двайсет минути и очаквах, че ще намеря мястото достатъчно лесно. Но когато завих в поредното каре със занемарени къщи и затворени магазини, съжалих, че не използвах сателитната навигация. Отново се озовах на главния път, минаващ зад изоставената болница. По пустата улица бавно се движеше самотна фигура. Беше жена, натоварена с найлонови пликове. Носеше дебело палто, но без качулка, и вървеше леко накуцвайки, като щадеше левия си крак. Нещо в нея ми се стори познато, но едва след като я подминах, осъзнах, че е същата жена, която бях срещнал в разрушената църква миналия ден.

Спомних си прощалното ѝ „Майната ти“ и продължих, но в този момент се случи нещо, което промени решението ми. Погледнах назад в огледалото и видях как движещият се зад мен автобус минава през локва до тротоара. Фонтан от мръсна вода обля старицата и тя се олюля от силата на струята.

Сприхава или не, не можех да я оставя така. Спрях, с което си навлякох раздразнено премигване с фарове от шофьора на автобуса. Може би самият той не беше забелязал какво е причинил, но аз не можех просто да отмина. Жената стоеше на мястото, където току-що я бяха окъпали, и мърмореше нещо след отдалечаващия се автобус. После вдигна мокрите си торби и пак тръгна, с примирено свити рамене.

Свалих стъклото, когато се изравни с колата ми.

— Да ви закарам ли?

Тя се огледа. Сивата ѝ коса бе сплъстена на главата ѝ и от веждите и върха на носа ѝ капеше вода. Изгледа ме предпазливо.

— Кой си ти?

— Вчера ви видях в гората. — Тя не каза нищо; само ме гледаше враждебно. Опитах отново: — До разрушената църква зад „Сейнт…“

— Помня, не съм глупава.

Все още не помръдваше. Дъждовните капки влизаха през отворения ми прозорец и мокреха и мен.

— Къде живеете?

— Защо?

— Ако е наблизо, мога да ви закарам.

Надявах се, че е наблизо, защото срещата скоро трябваше да започне.

Тя се намръщи.

— Нямам нужда от подаяния.

Порив на вятъра донесе още една порция дъжд в колата. Избърсах капките от лицето си.

— Времето е ужасно — настоях. — Мога да ви закарам до дома ви, ако искате, но ако предпочитате да ходите пеша, няма проблем.

Тя изгледа колата подозрително, преди да промърмори неохотно:

— Добре.

Пресегнах се към дръжката на задната врата и отворих. Жената хвърли мокрите си торби на седалката и се качи с мърморене.

— Накъде да карам? — попитах.

Лицето в огледалото за обратно виждане ме гледаше подозрително. Последва още една пауза.

— Улица „Кромуел“. Следващата наляво.

Погледнах часовника на таблото, когато потеглих, имаше време да хвана началото на срещата. В колата замириса на мокра вълна и стари дрехи, а миризмата на кисело подсказваше, че пътничката ми не се къпе често.

— Аз съм Дейвид — представих се, докато завивах.

— Хубаво. Сега следващата вдясно. Не, ей там! Абе, ти сляп ли си? Изпусна я!

Пресечката вече изчезваше зад нас.

— Всичко е наред, ще обърна.

Тя изсумтя:

— Няма нужда. Завий на следващата. Всичките отиват на едно и също място.

В това вече се бях убедил от личен опит. Опитах отново да завържа нормален разговор.

— Лошо време за разходка.

— Нямам избор, ако трябва да пазарувам, нали?

— Наоколо няма ли магазини?

— Мислиш ли, че щях да ходя в дъжда, ако имаше?

Отказах се от опитите да си приказвам с нея. Известно време карах мълчаливо.

— Лола — каза рязко тя.

— Моля?

— Така се казвам. Лола.

Враждебността в гласа ѝ се бе сменила с умора. Погледнах в огледалото и видях, че гледа безучастно през прозореца. Подпухналото ѝ лице беше отпуснато и мрачно.

Не приличаше на „Лола“.

Улицата ѝ беше на няколкостотин метра от гората, където я бях видял първия път. От двете страни имаше долепени една до друга еднакви къщи с пръскана мазилка. В някои светеше, но повечето изглеждаха празни, а някои бяха напълно разрушени.

— Тука.

Спрях пред къщата, която жената ми посочи. Стените бяха небоядисани и мазилката започваше да се рони, а дограмите се нуждаеха от пребоядисване. Само входната врата изглеждаше нова, масивна и прясно лакирана.

Капризен, както винаги, дъждът почти беше спрял, когато слязох от колата. Жената вече бе отворила вратата и се мъчеше да слезе сама.

— Позволете ми — казах, като протегнах ръка към торбите ѝ.

— Аз ще си ги взема — сряза ме тя.

Дръпнах се настрана, докато тя се измъкне от колата. Неудобно хванала пликовете с покупки, тя започна да рови в чантата си, докато крачеше към входната врата. Но вместо да отключи, спря с ключовете в ръка и ме погледна изпитателно.

— Ако чакаш да ти платя, напразно се надяваш.

— Не се тревожете, исках само да се уверя, че ще се справите — отговорих.

— Ще се справя.

Явно бях прекалил с търпението ѝ.

— Добре тогава. Всичко хубаво.

Тя не отговори. Обърнах се към колата, погледнах часовника и мислено изругах, когато видях часа. За момент си помислих дали да попитам Лола (името ѝ все още не ми звучеше подходящо) как да стигна до църковната зала, но реших да не усложнявам нещата. Сам щях да намеря мястото.

Зад гърба ми се чу щракване на ключалка и тя отвори входната си врата. Внезапно чух възклицание, последвано от трясък на счупено стъкло. Погледнах назад и видях, че един от пликовете ѝ се е скъсал и на земята са се разпилели буркани, консерви и пакети. Капачката на една кутия с мляко бе паднала и в увеличаващата се бяла локва на мократа настилка се търкаляха бекон, кренвирши и счупени яйца.

Подложих крак точно навреме, за да спра една консерва печен боб да не се изтърколи в близката шахта, а после започнах да събирам другите продукти, които се бяха разпилели наблизо. Все още пред вратата, Лола гледаше похабената храна, разсипана в краката ѝ, сякаш не искаше да повярва, че е истина.

— Да ги внеса ли вътре? — попитах, като се приближих с кутиите и пакетите, които бях събрал.

Тя ме изгледа кисело.

— Казах ти, че нямам нужда от помощ.

Обърна се, за да пъхне здравите торби вътре, после започна да събира нещата, които държах. Входната врата зад нея беше открехната и от къщата дочух тих стон. Лола леко стисна устни, но едва когато стонът се повтори, този път по-силно, тя реагира.

— Я трай! Чух те от първия път! — изкрещя, без да поглежда вътре.

Звуците бяха на човек, а не на домашен любимец, в това бях сигурен. Погледнах през отворената врата и се опитах да видя какво има вътре. В къщата беше тъмно, но забелязах, че от една от торбите, които тя бе оставила на пода, е изпаднал обемен пакет. Бяха памперси за възрастни.

— Всичко наред ли е? — попитах.

Тя ме погледна така, сякаш въпросът ми беше крайно нелеп.

— Какво ти пука?

Въздъхнах, вече изгубил надежда, че ще стигна навреме за срещата.

— Слушайте, дайте да почистя тук, докато вие си приберете покупките.

Не знам дали предложението ми я изкуши, или просто я изненада, но ме гледаше така, сякаш не можеше да разбере какво вижда. После взе последната консерва от ръката ми и измърмори:

— Остави ни на мира!

Входната врата се хлопна пред носа ми.

10

Пропуснах първите десет минути от срещата. Въпреки че църковната зала беше близо до мястото, където живееше старицата, нямаше табели, а и вече бях закъснял. Накрая се наложи да прибегна до сателитната навигация, която ме отведе обратно по улиците, откъдето вече бях минал, след което ме насочи към друга, около която, за мое раздразнение, се оказа, че съм обикалял през цялото време. Когато заключих колата и бързо пресякох улицата, все още не валеше. Капеха само отделни капки, но сивите облаци над главата ми обещаваха, че прекъсването е само временно.

Църквата беше строга сграда от първото десетилетие на XX в. с контрастираща пристройка от 70-те години в единия край. На прага ме посрещна миризма на влага и мокри дрехи. Стените бяха украсени с плакати на обществени клубове и събития, а до една от тях беше опрян сгънат опърпан батут. Очаквах, че времето ще изплаши много хора, но залата беше пълна. Всички места вече бяха заети и правостоящите изпълваха пътеките и пространството отзад. На сцената говореше някой и усиленият от високоговорителите глас звучеше на ръба на микрофонията.

На дълга груба маса с микрофони седяха шестима души. Говорещата беше по средата — жена с уморен вид, късо подстригана коса, пъстра дреха и множество огърлици и гривни. В единия край на масата, но малко встрани, имаше празен стол. Изглеждаше не на място на сцената, сякаш нарочно беше поставен така. На масата до него седеше мъжът, който бе говорил на демонстрацията пред „Сейнт Джуд“. Отново носеше черно сако, дънки и снежнобяла риза и въпреки че в него нямаше нищо ярко, беше най-внушителната фигура на сцената. Дори с мълчанието си привличаше вниманието. Жената, която говореше, поглеждаше в неговата посока, сякаш очакваше одобрение. Вратът ѝ забележително се изчерви, когато той кимна в съгласие и бръснатата му глава проблесна на светлината.

Видях свободно място до стената и се отправих натам. Въпреки че се опитвах да не вдигам шум, появата ми не остана незабелязана. Когато се намествах, усетих, че някой ме гледа. Обърнах се към сцената. Мъжът от „Сейнт Джуд“ ме наблюдаваше внимателно. Бях помислил, че съм си въобразил изражението, с което ме беше погледнал предния ден, сякаш ме познава отнякъде, но сега нямаше съмнение. Кимна ми кратко, едва забележимо, и отново насочи вниманието си към жената, която говореше.

Дали го познавах? Смутено разрових паметта си. Ако се бяхме срещали преди, очевидно не си го спомнях, но той ме позна. Все още си мислех за това, когато наблизо се чу шепот.

— Не очаквах да те видя тук, доктор Хънтър.

Познах Уилън по нюкасълския акцент още преди да се огледам. Заместник главният инспектор се намърда до мен, като бързо се усмихна на жената, която се дръпна, за да му направи място.

— Сигурно си пристрастен към наказания — прошепна той. Даже да беше забелязал кимането, което получих от мъжа на сцената, не спомена. — Какво те води тук?

— Просто любопитство — отговорих аз също шепнешком. Трудно ми беше да призная, че нямам какво друго да правя.

— Главен инспектор Уорд знае ли?

— И аз не знаех за това преди час. — Ако имах възможност, бих го обсъдил с Уорд, но не виждах нужда, когато ставаше дума за публична среща. — А ти какво правиш тук?

— Просто следя какво се случва.

— Да не би Уорд да очаква неприятности?

Беше ми казала, че местните страсти били нагорещени още преди да бъдат открити труповете в „Сейнт Джуд“. Но в залата нямаше нито един униформен полицай и не видях нито един от подчинените на Уорд.

Уилън поклати глава.

— Не, нищо подобно. Но не е зле да държим нещата под око. Никога не знаеш какво ще излезе.

„Или няма да излезе“ — помислих си, като отново погледнах празния стол в края на дългата маса. Кимнах към хората на сцената.

— Кои са тези?

— Предимно местни лидери и дребни активисти. Жената, която говори, е съветник. Този до нея управлява благотворителната кухня. — Уилън сви рамене. — Повечето се водят от добри намерения.

— Ами оня, който седи до празния стол?

Полицаят се усмихна сдържано.

— Съдебните заседатели все още не са взели решение по този казус. Това е Адам Одуя. Местен активист, но от друг калибър в сравнение с останалите там горе. Бил е адвокат по правата на човека, но сега се подвизава като самозван агитатор за „социална справедливост“. Той организира повечето протести и митинги за спасяване на „Сейнт Джуд“. И пак той въвлече Лигата за защита на прилепите, или както там се казва. Без него болницата вече да е разрушена.

Нямах никаква представа откъде може да ме познава Одуя.

— Значи инвеститорите не го обичат много.

— Съмнявам се, че ще си изгубят съня заради него. Те са от голям международен конгломерат и това тук са само някакви си числа във финансовите им баланси. Нещастниците, които живеят наоколо, са истинските потърпевши.

— Говориш, сякаш си на страната на протестиращите.

— Съчувствам им, не отричам. Може да не повярваш, като се има предвид как говоря, но съм израснал само на няколко пресечки оттук. — Кимна, когато видя изненадата ми. — Да, живеех в Блейкънхийт, преди родителите ми да се преместят в Нюкасъл, когато бях на осем. Омъжих се за лондончанка и се върнах, но оттогава за първи път идвам тук. Потресаващо е какво се е случило с това място. Този квартал никога не е бил богат, но и не беше толкова мизерен. Навсякъде се продават наркотици, всичко е разрушено или заковано с дъски и след затварянето на „Сейнт Джуд“ трябва да пътуваш двайсет километра, за да стигнеш до най-близката болница. Това е достатъчно да те разплаче.

Беше заговорил по-високо и предизвика ядосан поглед от жената, която му бе освободила място. Уилън кимна виновно и се наведе по-близо към мен, като отново понижи глас.

— Целият квартал има нужда от преустройство, но вместо достъпни жилища инвеститорите искат да построят още едно лъскаво офис здание. Искат да сложат ръка и на гората зад „Сейнт Джуд“. Тя е природен парк, но те уверяват, че ако им се позволи да я застроят, ще направят жилищен комплекс. Според Одуя всичко е прах в очите и вероятно е прав.

— Тогава защо не го харесваш?

Уилън сви рамене.

— Съгласен съм с много от това, което казва, но просто не вярвам в този образ на „социален месия“, който представя. Имам чувството, че си прави твърде много самореклама. Освен всичко има много посещаван блог, огромен брой последователи в туитър и умее да играе с медиите. Фотогенично копеле е, признавам, но не съм убеден, че няма тайна цел. Съдбата на „Сейнт Джуд“ не го засяга особено.

Погледнах красивия мъж на сцената. Той замислено слушаше монотонната реч на жената.

— Каква цел?

— Кой знае? Каквато амбиция го е накарала да зареже адвокатската кариера. Може би политика. Този тип е роден за политик, а тук всички са готови да играят по свирката му. Оп, почва се. Гвоздеят на вечерта.

Жената на сцената най-сетне завърши изказването си, обърна се към Одуя и го представи. Тя се облегна на стола си, а той възторжено заръкопляска, с което предизвика не толкова ентусиазирани аплодисменти от публиката.

После, вместо да остане седнал като предходния оратор, извади микрофона от стойката на масата и се изправи на крака.

— Благодаря, Таня. И благодаря на всички, че дойдохте тази вечер. Ако не беше дъждът, щяхме да имаме пълна зала.

Усмихна се небрежно и демонстративно огледа претъпканото помещение, за да наблегне на шегата. Усилен, ораторският му глас беше още по-впечатляващ и през залата премина вълна от смях. Лицето му отново стана сериозно и всичко утихна.

— Някои казват, че вече няма такова нещо като общност, че връзките, които свързват обществото ни, са се разпаднали. Че на никого не му пука. — Кимна и направи пауза за по-голям ефект. — Е, стоейки тук тази вечер, виждам съвсем друго. Виждам хора, на които им пука. Хора, които са загрижени за семействата и за съседите си; хора, които искат по-добър живот за децата си. Хора, на които им е писнало властниците да не ги чуват!

Гласът му проехтя между твърдите стени на църковната зала и предизвика спонтанни аплодисменти. Но забелязах, че той леко дръпна микрофона от устата си, за да няма кънтене. Уилън беше прав: Одуя определено разбираше от това, което правеше.

През следващите десет минути той говори красноречиво и сдържано. Вече знаех някои подробности от историята на „Сейнт Джуд“, за които той разказваше, но и всички останали в залата ги знаеха. Нямаше значение. Одуя държеше вниманието на всички върху себе си и се съмнявах, че там имаше дори един човек, чийто поглед да не е прикован към него.

Той излезе иззад масата, демонстративно заобиколи празния стол, застана в предната част на сцената и се втренчи в публиката си. В залата настана тишина. Одуя изчака още малко за ефект.

— Знам, че не казвам нищо ново за вас — заговори по-тихо, но всички продължаваха да го слушат в захлас. — Затварянето на нашата болница е кражба — кражба на нашите права, на нашата земя, за задоволяване на корпоративната алчност. Но това е стара новина. Случвало се е и пак ще се случва. Но вече не става въпрос само за земя, сгради или алчност. Става въпрос за животи. Умряха хора. И какво прави полицията? Мълчи.

— Да, бе — измърмори Уилън, като се изпъна.

Одуя махна с ръка към празния стол на сцената.

— Това беше възможност полицията да говори директно с хората от тази общност, но вместо това от полицията предпочетоха да се скрият. Къде са? Защо не са тук?

— Това е лъжа — гласът на Уилън беше напрегнат от гняв. — Никой не ни е поканил.

Но думите на Одуя се харесаха на всички останали. Той застана до празния стол и от залата се чу гневен ропот. Столът явно бе само за реквизит.

— Единственото, което знаем, е, че трима души са починали и труповете им са били оставени да гният в някогашната болница. Не знаем кои са и досега никой не ни е дал информация за тях. Но едно е сигурно. Те не са заслужавали да умрат като плъхове, изоставени и забравени като самата „Сейнт Джуд“. И никой друг не заслужава тази съдба!

Последваха силни аплодисменти, дюдюкания и гневни възгласи на съгласие. Одуя закрачи по сцената и постепенно повиши глас.

— Как се стигна до това? Нима животът — нашият, вашият и на вашите деца — струва толкова малко? Защото, не се заблуждавайте, животът на децата ни е заложен на карта! Знам от достоверни източници, че една от нещастните жертви, умрели там, е била бременна…

До мен Уилън се вцепени.

— Мамка му — промърмори.

— От полицията не искат да разбирате това, защото ги е срам. И има защо да се срамуват! — продължи още по-разпалено Одуя. — Случилото се в „Сейнт Джуд“ не е просто една трагедия, а симптом. Симптом на инфекция, която разяжда нашето общество. Нима ще си седим тихо и няма да правим нищо, докато инфекцията се разпространява?

Хората вече бяха на крака, аплодираха бурно и крещяха възмутено. Уилън тръгна към изхода, като си проправяше път сред тълпата. А в спокойния епицентър на всичко това Одуя стоеше мълчаливо на сцената.

Стоеше с високо вдигната глава и се наслаждаваше на резултата от думите си.

Останах до края, но след Одуя другите оратори бяха разочарование. Те само добавяха гласовете си към неговия, като безуспешно се опитваха да предизвикат същите емоции. Самият Одуя остана на мястото си, очевидно доволен да седи облегнат на стола и учтиво да слуша колегите си. Но хората започнаха да се разотиват още преди последният оратор да е свършил.

Когато срещата най-после приключи, се наредих на опашката за излизане. Уилън не се виждаше никъде, но със сигурност вече бе разказал на Уорд какво се случва. След като Одуя бе пуснал бомбата, щяха да започнат яростни спорове. Той бе сварил полицията напълно неподготвена, разкривайки подробности, които никой извън разследващия екип не би трябвало да знае — ясно доказателство, че има изтичане на информация от вътрешен човек. Сега Уорд бе изправена пред медиен кошмар и щеше да се наложи да отговаря на неудобни въпроси.

Когато излязох от църковната зала, не валеше, макар слабото припръскване да обещаваше, че затишието няма да продължи дълго. Все още имаше хора, които се изнизваха през вратата, но аз бях един от последните. Студът ме преряза през якето и затова тръгнах с бързи крачки към мястото, където бях оставил колата си. Едва бях изминал няколко метра, когато чух вик:

— Доктор Хънтър!

Обърнах се и видях, че някой бързо идва към мен. Когато се приближи, с изненада установих, че е Адам Одуя. Усмихваше се широко.

— Помислих, че сте вие, когато ви видях вчера. Как сте?

Недоумението явно пролича на лицето ми. Усмивката му помръкна.

— Толкова време мина. Виждали сме се преди осем-девет години. Случаят „Гейл Феърли“? Бях в екипа на защитата на Кевин Баркли.

Отне ми няколко секунди, за да се сетя. Гейл Феърли беше 17-годишна ученичка, избягала от родителите си, чието разложено тяло бе намерено в една гора. Кевин Баркли, безработен 30-годишен мъж с умствени проблеми, беше обвинен за убийството ѝ, след като полицията откри нейни вещи в спалнята му. Бях поканен като вещо лице за защитата и установих, че тийнейджърката е била мъртва от четири до шест седмици, преди да бъде намерена. Тъй като през това време Баркли беше лежал в болница след автомобилна катастрофа, нямаше как да я е убил той.

Не мина добре с полицията и прокуратурата. Обвинението направи всичко възможно, за да опровергае моите заключения по време на кръстосания разпит, но не можа да оспори фактите. Баркли беше оправдан. Не след дълго съквартирантът му бе обвинен и по-късно признат за виновен за убийството на Гейл Феърли.

Но въпреки че си спомнях този случай, не можех да си спомня Адам Одуя.

— Тогава имах коса — каза той с усмивка, като поглади гладкия си череп. — Но така или иначе, сигурно не сте ме забелязали. Бях само младши адвокат и през повечето време стоях на заден план. Вие контактувахте с Джеймс Бараклоу.

Бараклоу, когото помнех, беше надут старши адвокат с твърде високо самочувствие. Сега започнах да си припомням Одуя.

— Доста изненадваща еволюция от адвокат по наказателни дела — отбелязах, като хвърлих кратък поглед към църковната зала. — Държахте интересна реч.

— Някой трябваше да каже истината. И ще продължа да я казвам, докато хората не започнат да слушат.

— Струва ми се, че вече слушат.

— За да се промени нещо, ще са необходими повече от няколкостотин души в една църковна зала. — За секунда гласът му прозвуча обезсърчено. — Вижте, трябва да свърша нещо вътре, но какво ще кажете да пием по една бира след това?

В главата ми звъннаха предупредителни камбани.

— Благодаря, но не мога.

— Тогава някой друг път? Можем да се видим на кафе, ако предпочитате.

— Не мисля.

Той се усмихна и ме погледна насмешливо.

— Не искате да сътрудничите на врага, а?

Беше ме видял пред „Сейнт Джуд“ и се беше досетил, че съм част от разследващия екип.

— Да кажем, че искам да избегна конфликт на интереси.

Той вдигна ръце като знак, че се предава.

— Няма да ви поставям в трудно положение, имате думата ми. Колкото и да не ви се вярва, ние сме на една страна. Вие искате жертвите да бъдат възмездени. Аз също.

— Като разпространявате поверителна информация от разследване на убийство?

— Ако имате предвид факта, че една от жертвите е била бременна, да. Виждам, че не го отричате.

Тук трябваше много да внимавам.

— Не е моя работа да потвърждавам или да отричам каквото и да било. Между другото, откъде чухте това?

Информацията можеше да е изтекла от всеки, свързан с разследването. Освен десетките полицаи, работещи по случая, можеше да е някой от моргата или дори някой от пожарникарите или парамедиците, които бяха на мястото.

Одуя се усмихна и поклати глава.

— Знаете, че не мога да ви кажа. Но го научих от надежден източник.

— И мислите, че използването му за печелене на евтина известност е най-добрият начин да помогнете?

— Затова ли мислите, че го правя? — Изглеждаше искрено засегнат. — Всяка от тези жертви има семейство или приятели някъде. Не мислите ли, че имат право да знаят какво се е случило?

— Разбира се, но не по този начин. — Нямах нужда от поученията му, особено след това, което бях правил в моргата по-рано през деня. — Не сте вие този, който трябва да решава тези неща.

— О, стига, доктор Хънтър! Наистина ли мислите, че трябва сляпо да се доверим на властите? Не сте толкова наивен.

Уязвен, понечих да възразя, но се спрях навреме. Точно това искаше Одуя. Той беше адвокат, обучен да печели спорове. Нямаше да допусна да ме провокира да издам нещо.

Може би осъзнавайки това, той промени тактиката.

— Вижте какво, уверявам ви, че не се опитвам да изкопча повече информация. Не затова ви се обадих. Исках само да ви поздравя. Работили сме заедно и мисля, че отново можем да сме си полезни взаимно. Може би не сега, но някой ден…

— Добре.

Той се усмихна тъжно.

— Виждам, че ми нямате доверие. Добре, няма проблем. Само ви моля да бъдете безпристрастен.

— Винаги се старая.

— Това ми е достатъчно. — Подаде ми визитна картичка и след кратко колебание аз я взех. — Радвам се, че се видяхме пак, доктор Хънтър. Каквото и да говорят някои ваши колеги в полицията, аз наистина не съм враг. Надявам се да го запомните.

Прибрах картичката в портфейла си и изпратих с поглед Одуя, докато се връщаше към църковната зала.

11

На следващата сутрин тръгнах рано. Трябваше да се явя в моргата едва по-късно, дотогава останалата мека тъкан би трябвало да се е отделила от костите, които бях оставил да се накиснат през нощта. Вероятно и сега бяха готови, но още час-два киснене нямаше да навреди.

Преди това исках да отида на друго място. Бях се събудил в добро настроение. Рейчъл се беше обадила предишната вечер. Не очаквах да я чуя толкова скоро, но корабът ѝ бе направил непланирано спиране на остров с добра мобилна връзка. Весело и развълнувано, тя ми разказа как са проследили стадо делфини и дори са спасили един от изоставена рибарска мрежа. Разказите ѝ за синьо море и небе бяха много далеч от есенната сивота на Лондон и още по-далеч от мъртвешкия покров на „Сейнт Джуд“. Обаждането беше приятен бонус след тресавището на разследването.

Но доброто ми настроение продължи само докато не включих радиото. Въпреки че не бях забелязал представители на медиите на срещата в църковната зала, сред публиката вероятно е имало журналисти или пък Одуя се беше свързал с пресата по-късно. Какъвто и да беше случаят, той не си губеше времето.

— Полицията отказа да коментира вашето изявление, че една от жертвите, намерени в болница „Сейнт Джуд“, е била бременна — каза журналистът. — Откъде имате тази информация? Някой вътрешен човек от екипа на разследването ли ви я даде?

— Очевидно няма да разкрия източниците си, затова нека просто да кажем, че не съм единственият човек, загрижен за начина, по който се провежда разследването — отговори вече познатият глас на Одуя. — Но бях информиран от много надежден източник. И това бе потвърдено снощи от човек, на когото вярвам и който има достъп до такава информация.

Какво?! Изгорих устата си с кафето, бързо оставих чашата и наострих уши.

— Защо според вас полицията крие тези подробности? — попита интервюиращият.

— Това е добър въпрос. Не мога да отговоря, затова сега се обръщам към полицията. Моля ви, заради близките на тази неизвестна жена и детето, просто кажете истината на обществеността. Имаме право да знаем, така че защо е цялата тази тайнственост? От какво се страхувате?

О, я стига! С отвращение излях кафето в мивката. Вече нямах апетит за закуска. Разкриването на деликатни подробности, когато все още не знаехме коя е младата майка, беше достатъчно лошо. Така рискувахме спешните телефони да прегреят от обаждания на истерични роднини, самозванци и фалшиви сигнали. Въпреки това, след като разговарях с него, бях започнал да вярвам, че Одуя действа с най-добри намерения.

Но този финал — „От какво се страхувате?“, беше циничен опит да раздуха нещата. Беше от онези привличащи вниманието инсинуации, на които обществеността е готова да се хване и които загатват за несъществуващи опити за прикриване на нещо нередно и за конспирация. Уилън ми беше казал, че Одуя умее да играе с медиите. Сега разбрах какво е имал предвид.

И отлично се досещах за кой „доверен“ човек говореше активистът. Анонимно или не и въпреки всичките му уверения, Одуя беше готов да ме използва за своите цели. Въпреки че направих всичко възможно, за да заобиколя въпроса му за бременната жертва, не бях отрекъл категорично. Не можех да отрека, след като беше истина.

А на него точно това му трябваше.

Опитах се да се обадя на Уорд, но телефонът ѝ веднага превключи на гласова поща. Не беше изненадващо. Тя беше в трудна позиция и сега сигурно се опитваше да ограничи щетите. Информацията, че едната жертва е била бременна, вече беше изтекла и Уорд нямаше как да поправи стореното. Но ако веднага отговореше на Одуя, щеше да излезе, че той я е принудил да го направи. Ако пък не го направеше, това би подхранило обвиненията, че полицията умишлено държи обществеността в неведение.

Докато слизах с асансьора към гаража, се опитах да не мисля за интервюто по радиото. Сутрешното движение бе обичайното изпитание със затворени улици и опънати нерви, а денят ми вече беше започнал доста зле. Настроението ми нямаше да се подобри, ако си ожулех боята в друга кола.

Когато стигнах целта си, редиците от еднакви постройки изглеждаха изоставени. Една котка ме гледаше безучастно от перваза на закования с дъски прозорец на близката къща, а в другия край на улицата жена с уморен вид буташе двуместна количка с бебета близнаци. Иначе улицата беше празна.

До новата входна врата имаше старинен звънец. Когато го натиснах, той издаде само скърцане на счупена пластмаса и нищо повече. Почуках на вратата. Лъскавият дървен панел изглеждаше солиден. В краката ми на тротоара се виждаше бледо петно, маркиращо мястото, където бяха паднали яйцата и млякото, но всички останали следи бяха заличени.

Не знаех как ще бъда посрещнат. Лола ясно ми бе дала да разбера, че иска да я оставя на мира, затова не вярвах, че ще се зарадва да ме види. При нормални обстоятелства не бих се натрапвал, но не за нея се тревожех в момента. Миналия ден, когато тя влизаше в къщата, бях чул стон някъде отвътре и бях видял памперси за възрастни сред покупките ѝ. Не беше необходимо да съм лекар, за да се досетя какво означава това. Ако старицата се опитваше да се справя сама, беше едно, но ако се грижеше за болен съпруг или роднина, не можех да си тръгна, без да се уверя, че всичко е наред. По-рано същата година, по време на разследването в Есекс, се бях натъкнал на друг уязвим човек, нуждаещ се от помощ. Тогава не направих нищо и после горчиво съжалявах.

Не исках да допусна отново същата грешка.

Изчаках още няколко секунди и пак почуках. Звукът заглъхна без отговор. Вече започвах да мисля, че съм дошъл напразно, но когато се дръпнах от вратата, забелязах, че щорите на прозореца се размърдват.

— Ехо? — извиках.

Нищо. Но сега поне знаех, че вътре има някой. Вдигнах найлоновия плик, който носех, за да се види.

— Донесох ви някои неща.

Отначало нищо не се случи, но точно когато си помислих, че само си губя времето, чух щракване от отключващата се врата.

Тя се открехна с няколко сантиметра, преди веригата да я спре. Подпухналото лице на Лола надникна през процепа.

— Какво искаш?

— Снощи ви докарах до вкъщи и…

— Знам кой си. Попитах какво искаш.

Отново вдигнах торбичката.

— Донесох някои неща. В замяна на онези, които изпуснахте.

Тя погледна плика. Явно се колебаеше между подозрението и изкушението.

— Няма да плащам за нещо, което не съм искала.

— Не ви искам пари.

— И не ми трябват подаяния!

Опитах друг подход.

— Това е най-малкото, което мога да направя. Като извинение, че не ви помогнах с покупките вчера. Ще ми направите услуга.

Тя се намръщи и тръшна вратата пред носа ми. Е, поне опитах. В следващия момент се чу тракане на верига и вратата се отвори. Лола отново ме изгледа подозрително, после неохотно се дръпна, за да ме пусне да вляза.

Нямаше коридор. Входната врата водеше директно в малка стая. Вътре беше тъмно — щорите на прозореца до голяма степен спираха естествената светлина. Миризмата веднага ме удари в носа: остра смрад на човешки нечистотии и непрано спално бельо, която ме върна към времето, когато бях лекар. Някъде тиктакаше часовник, отброяваше всяка секунда с бавен метрономичен такт, и когато очите ми свикнаха, видях, че съм в хола, който на някакъв етап бе преустроен в кухня. Сега изпълняваше и функцията на болнична стая. По средата имаше легло и в него лежеше мъж, завит с мръсни чаршафи и одеяла. Трудно бе да се определи възрастта му, но очевидно беше много по-млад от жената. Имаше мазна кестенява коса и рошава брада, закриваща хлътналите му бузи. Устата му беше отворена и за миг ми се стори, че е мъртъв. После видях, че очите му са живи и ясни; гледаха ме внимателно от бледото лице.

— Дай — каза Лола и дръпна торбата с покупките от ръката ми. После, сякаш сега се е сетила, тя погледна към леглото и добави: — Това е синът ми, ако се чудиш.

Бях се досетил. На шкафчето до леглото бяха наредени снимки в рамки от времето, когато е бил много по-млад. На едни се виждаше малко момченце, дебеличко и с кръгло лице; на други — непохватен тийнейджър. Доста пълен и очевидно срамежлив, на всички снимки той имаше една и съща стеснителна усмивка.

Сега обаче отдавна не се усмихваше, стеснително или не. Някаква болест беше стопила цялата излишна плът и бе оставила само осакатен скелет. С изключение на тъмната коса, мъжът в постелята беше неузнаваем — нищо общо с тийнейджъра от снимките. Усмихнах се на изпитото, измъчено лице.

— Здрасти, аз съм Дейвид.

— Губиш си времето, не може да ти отговори — отсече Лола, като безцеремонно хвърли торбата на кухненската маса. Наблизо имаше мивка, пълна с мръсни чинии. — Получи инсулт.

— Няма нищо, само се представих.

Никога не бих приел за даденост, че синът ѝ не осъзнава какво се случва само защото е физически осакатен. Очите, които ме гледаха сега, изглеждаха достатъчно разумни. Не ме изпускаха от поглед, откакто бях влязъл.

Ето още една причина да съм там. Освен че замених похабените продукти на Лола, исках да разбера чии стонове бях чул миналата вечер. Докато майка му вадеше нещата от плика, огледах останалата част от стаята. В един ъгъл имаше купчина памперси за възрастни, натрупани до сгъната инвалидна количка. Из цялата стая бяха разпръснати всевъзможни други медицински консумативи, а бюфетът беше покрит с рекламни брошури и неразпечатани писма. Прочетох името на най-горния плик: „Г-жа Л. Ленъкс“.

— Сигурно не е лесно — казах, опитвайки се да включа и мъжа в разговора. — Помага ли ви някой, или се справяте сами?

— Кой ще ни помага? — Тя извади един пакет от торбата. — Не ми трябват кренвирши, ония ги измих.

— Ами социалните служби?

Тя продължи да рови в торбата, без да ме погледне.

— Какво социалните?

— Не могат ли да уредят болногледач?

— Колко пъти да ти казвам, че не ми трябва помощ? Не и от хора като тях. — Погледна с презрение една кутия. — За какво си взел ябълков пай? Не обичам.

— Съжалявам. — Опитах отново. — Как се справяте сама с неща като смяната на спалното бельо и къпането?

— Знам какво правя. Била съм медицинска сестра.

— В „Сейнт Джуд“ ли? — попитах, преди да помисля.

— Няма да ме хванат да работя на това бунище. Достатъчно лошо е, че живея до нея. — Обърна се и ме погледна гневно. — Много взе да любопитстваш.

— Само поддържам разговора.

Време беше да сменя темата. Посочих друга снимка в рамка, окачена на стената. На нея се виждаше закръглена млада жена с прилепнала червена рокля и внимателно оформена и лакирана коса. Снимката беше избледняла, но стилът и пренаситените цветове подсказваха, че е правена около 70-те години. Жената беше привлекателна, гледаше самоуверено към обектива и позираше като на модно ревю. И без това щях да се досетя коя е, но очите бяха най-издайнически. Не се бяха променили.

— Това вие ли сте? — попитах.

Изражението ѝ се смекчи, когато видя какво гледам.

— В разцвета на силите си. Мъжете ми се лепяха като мухи. Не като сега.

Направи гримаса на съжаление или отвращение. От леглото се чу тих стон и на лицето ѝ се изписа раздразнение. Погледнах мъжа. Гледаше ни втренчено и по брадичката му се стичаше струйка слюнка. Явно развълнуван, започна леко да се поклаща и събори една пластмасова купичка на пода.

— Няма да получиш повече — отсече майка му, докато вдигаше съда. — Млъкни, след малко ще се разправям с тебе.

— Добре ли е?

— Трябва да се преоблече. Ще го оправя, когато си тръгнеш.

Обърна му гръб и отиде при чантата си. Извади портфейла си и почна да брои пари.

— Наистина не искам да ми плащате.

— Казах ти, че нямам нужда от подаяния.

Гласът ѝ беше железен. Отказах се да споря, нямаше смисъл. Погледнах сина ѝ с тревога. Той се успокои малко, сякаш дори това усилие го умори, но все още ни наблюдаваше. На незапалената газова камина старият часовник продължаваше монотонно да тиктака. Горкият човек, помислих си. Да лежиш и да слушаш как часовникът отброява всяка секунда сигурно беше бавно мъчение. Той започна да отваря и затваря устата си като риба и по брадичката му потече още слюнка.

— Дръж. — Лола пъхна парите в ръката ми. — Но няма да ти платя нито кренвиршите, нито ябълковия пай. Не ми трябваха.

Въпреки това ги задържа. Но очевидно бях злоупотребил с гостоприемството ѝ, ако изобщо имаше такова. Понечих да си тръгна, но спрях.

— Забравих да попитам как се казва синът ви — казах, като се обърнах не само към майката, но и към мъжа в леглото.

Тя ме погледна, сякаш ѝ бях задал труден въпрос.

— Гари. Казва се Гари.

Усетих погледа на сина ѝ, когато отворих вратата и излязох.

— Дови… — започнах, като се обърнах, но вратата вече се беше затворила зад мен.

След смрадта на болест в тясната стая беше облекчение отново да изляза на улицата. Но онова, което бях видял, ме тревожеше. Синът на Лола беше хронично болен човек, нуждаещ се от 24-часови грижи. Майка му може и някога да е била медицинска сестра, но не видях никакви признаци, че има условия да полага адекватна грижа за него. И възрастта ѝ също беше проблем. Изглеждаше около седемдесетте и въпреки че имаше вид на достатъчно здрава, макар и с намалена подвижност, цялата работа около обслужването на прикован на легло пациент бе изтощителна дори за много по-млад човек.

Въпросът беше какво да правя?

— Нещастна стара крава, нали?

На вратата на една къща малко по-нататък по улицата стоеше друга жена. Ако се съди по външния ѝ вид, беше над четиресет, но заради плътния грим бе трудно да се каже със сигурност. Косата ѝ беше неестествено черна, а лицето и шията ѝ имаха оранжевия оттенък на автобронзант. Така изглеждаше като болна от жълтеница. Тя махна с цигарата си към вратата, която току-що се беше затворила пред носа ми.

— Каквото и да замисляте, на ваше място не бих си правила труда. Само си губите времето.

Усмихнах се сдържано и се отправих към колата си. Нямах желание да водя този разговор. Жената не разбра намека.

— От социалните ли сте?

— Не. — Все пак забавих крачка. — Защо?

Тя дръпна от цигарата и ме изгледа през дима.

— Крайно време е някой да направи нещо. Не е редно да държи сина си у дома в това състояние. Трябват му по-добри грижи. Оттук подушвам миризмата.

Погледнах към къщата на Лола. Щорите бяха спуснати, но все пак се отдалечих още малко, за да не може да ни чува.

— От колко време е така?

Жената сви рамене.

— Нямам представа. Живея тук от близо година и той е все така. Единственият път, когато съм го виждала, беше малко след като се нанесох, когато тя го беше извела в инвалидна количка. Горкото момче. Искам да ме застрелят, ако ми се случи такова нещо.

Изрече го без никакво състрадание.

— Идва ли някой да им помага? Друг син или дъщеря?

— Доколкото знам, не. Но дори да има други близки, не ги виня, че не идват. Злобна дърта вещица. Веднъж я попитах какво му има и тя ми каза да вървя на майната си. Хубаво ме подреди. И през ум не ми минава да се занимавам повече с нея. — Жената ме изгледа от главата до петите, като замислено почукваше цигарата с пръсти. — Ако не сте от социалните, какъв сте? Доктор ли нещо?

— Нещо такова. — Не беше точно лъжа и в същото време ми спести по-дълги обяснения.

— Така си и помислих. Личи ви. — Изглеждаше доволна от себе си. — Нещо със сина, а? Нищо чудно при такава болногледачка. Не бих искала да съм на негово място, след това, което е направила.

Каза го с толкова многозначителен тон, че прозвуча като покана. Не исках да продължавам разговора, но любопитството надделя.

— Какво е направила?

Жената се подсмихна подигравателно.

— Каза ли ви, че е била медицинска сестра?

— Да, каза ми.

— А каза ли ви, че са я уволнили?

Съседката внимателно наблюдаваше реакцията ми.

— За какво са я уволнили?

— Доколкото чух, имала е късмет, че не са я вкарали в затвора. — Тя отново дръпна от цигарата със самодоволно изражение. — Има подозрение, че е убила дете.

12

След като си тръгнах от Лола, минах покрай „Сейнт Джуд“. Не беше далеч и исках да видя как се е отразило разгласяването на информацията от Одуя. Миналата вечер на улицата почти нямаше журналисти и едва ли беше само заради дъжда. Без по-нататъшно развитие на случая медийният интерес беше започнал да отслабва.

Но Одуя бе променил всичко. Входът на „Сейнт Джуд“ отново беше обсаден от медийни микробуси и репортери. Не бяха толкова много, колкото веднага след откриването на труповете, но бяха достатъчно, за да покажат повишения интерес към тези събития. Някои стояха насред улицата и ме принудиха да намаля. И слава богу. Насреща ми по посока на репортерите крачеше младеж със суичър и вдигната качулка. Той погледна настрани, явно по-заинтересуван от телевизионните камери, отколкото от безопасността си, и в един от онези полуинстинктивни моменти аз изведнъж осъзнах какво ще се случи.

Натиснах спирачките точно когато слизаше от тротоара. Въпреки това се размина на косъм. Изскочи точно пред мен и ако вече не бях намалил, щях да го блъсна. Все пак колата спря навреме. Увиснах напред на предпазния колан, а в багажника куфарът ми глухо издумка. Младежът се вцепени на улицата, втренчи се във внезапно изскочилата кола и под качулката на лицето му се изписа ужас. След миг изражението му коренно се промени.

— Гледай къде караш бе, тъпак!

Понечи да ритне колата, но явно си спомни за полицаите на другия тротоар. Погледна ги скришом, после сведе глава и бързо се отдалечи.

Това разминаване на косъм разтърси и мен. С разтуптяно сърце превключих на скорост и продължих напред. Суматохата привлече вниманието на най-близко стоящите журналисти. Усещайки погледите им, аз се отдалечих, без да поглеждам назад.

Не исках да им давам още поводи за сензация.

Когато „Сейнт Джуд“ се скри от погледа ми в огледалото, отново се замислих за разговора пред дома на Лола. Съседката ѝ явно с удоволствие разпространяваше слуха, че е била уволнена след смъртта на дете, за което се е грижила, но бързо бе станало ясно, че не знае нищо повече. Ако изобщо имаше какво да се знае. Самият аз съм бил жертва на злонамерени клюки и бях наясно колко е лесно хората да повярват в тях, независимо дали са верни, или не.

Все пак Лола ми беше казала, че е била медицинска сестра. И това, че някой се наслаждаваше да разпространява клевети, не означаваше, че в тях не може да има зрънце истина.

Това беше неочаквано усложнение, особено предвид ужасните условия, в които живееха Лола и синът ѝ. Беше ясно, че тя едва успява да се грижи за него сама и макар че не исках да се намесвам, здравето на момчето беше по-важно от нейното желание да бъде независима. Може вече да не бях лекар, но след като видях как живеят Лола и синът ѝ, не можех да се преструвам, че не знам.

Въпросът беше какво да правя?

Изпитах облекчение, когато влязох в хладната, клинична тишина на моргата. Тук поне имах някакъв контрол над това, което се случва. Регистрирах се и се преоблякох с чисти работни дрехи, после превключих телефона на безшумен режим и го сложих във вътрешния си джоб. Когато вършех особено отговорна работа, често го оставях в шкафчето. Но днешната задача се очертаваше да бъде сравнително рутинна и не исках да съм неоткриваем.

Знаех, че Уорд ще се опита да се свърже с мен.

Първо проверих крехките кости на бебето. Въпреки че по тях все още имаше малко меки тъкани, щяха да бъдат необходими няколко дни киснене в обикновена вода, ако исках изцяло да се разтворят и да опадат. Но огледът им беше само формалност.

Нищо не показваше, че майката е била наръгана с нож или е получила някаква друга физическа травма, която да е оставила белег върху тънките кости. Вътре в утробата, нероденото ѝ дете е било защитено от това, което майка му е преживяла в последните си мигове.

Поне докато не беше издъхнала.

Ежедневното сменяне на водата, в която киснеха костите на бебето, беше единственото, което можех да направя, за да ускоря процеса. Направих го, а после насочих вниманието си към майката. Кисненето цяла нощ във врящия на слаб огън почистващ разтвор ефикасно бе отстранило тъканите и мазнините от разчленените ѝ кости. След като нахлузих чифт гумени ръкавици с дължина до лакътя, преминах към следващия етап.

Като пример за биологично инженерство костната структура засенчва всяко постижение на строителната мисъл. Гладката външна повърхност се състои от слоеве, наречени пластинчата костна тъкан, в които се помещава сърцевина със структура на пчелна пита, известна като трабекуларна кост. Тя служи за увеличаване на якостта, без да се увеличава теглото. В дългите кости, като тези на ръцете и краката, кухият център — медуларният канал — е запълнен с костен мозък, мастната тъкан, отговорна за производството на кръвни клетки. Това е шедьовър на конструктивния дизайн и погледнато под микроскоп разкрива още по-комплексен свят.

Щях да направя пълен оглед по-късно, когато сглобя костите на жената в правилната им анатомична позиция. Това обаче не означаваше, че не мога да направя първоначална оценка още в момента. Вдигнах мокрия череп от съда, в който се киснеше, и го изплакнах с чиста вода. Той не даваше много информация за човека, чиято глава е представлявал. Костната тъкан наистина служи за основа, но кожата и мускулите са това, което придава жизненост и характер на нашите лица. Без тях черепът е само една калциева реликва.

Все пак полезна реликва.

Ъгловатата му форма предполагаше представителка на бялата раса, с тесен, висок нос и сравнително малка челюст. Макар че далеч не беше окончателно, това заключение би могло да помогне на Уорд в търсенето на възможно съвпадение в базата данни за изчезнали лица. По време на аутопсията вече бях оценил общото състояние на зъбите на младата жена достатъчно добре, за да получа представа за възрастта и начина ѝ на живот. По-интересно сега беше леката, но добре видима дистална захапка, при която горните предни зъби стърчат много напред спрямо долните. Приживе това би могло да прави впечатление и можеше да се използва като още един признак при идентифицирането.

Оставих черепа да съхне в аспиратора и започнах да изваждам една по една останалите почистени кости от подобната на супа течност и да ги плакна. Нямах търпение да разгледам по-отблизо топчестата глава на десния хумерус, дългата раменна кост, и съответстващата ѝ вдлъбнатина в скапулата, или лопатката, за да видя дали разместването не е предизвикало някакви увреждания, които не се виждаха на рентгеновите снимки.

Нямаше. И двете бяха в добро състояние. Ако разместването бе станало в резултат от пренасянето на мумифицираното тяло, то не беше увредило нито изсъхналата мека тъкан, нито самата става. Макар това да не беше окончателно заключение, то бе още един знак, че травмата е настъпила, докато младата жена все още е била жива.

Но не много преди смъртта.

Продължих да изплаквам и подсушавам избелените кости и открих още доказателства, подкрепящи по-раншната ми оценка за възрастта на жертвата. Симфизата на пубиса — част от срамната кост, която с течение на годините става от оребрена все по-гладка — показваше, че е била около двайсетте. Това личеше и от фемурите. При децата краят на бедрената кост е покрит с дебел слой хрущял. В юношеството той се втвърдява, превръща се в костна тъкан и постепенно се слива с шийката на костта. Този процес е известен като епифизарно срастване и първоначално свързването на двете повърхности се вижда като линия. По-късно тя избледнява и до около двайсет и пет годишна възраст съвсем изчезва.

Слабите линии все още се виждаха тук, но едва-едва. И краищата на ребрата откъм гръдната кост бяха гладки, а не с по-зърнестата структура, характерна за по-късните етапи на живота. Всичко това беше още едно потвърждение, че жертвата не е била на повече от двайсет и пет години. Вероятно дори по-млада, като се има предвид, че не всичките ѝ мъдреци бяха израсли.

Слагах последните ребра в аспиратора, когато телефонът ми завибрира. По дяволите. Свалих ръкавиците и излязох от лабораторията. Телефонът спря да вибрира, преди да успея да го извадя от вътрешния джоб на престилката. Въпреки че знаех кой може да ме търси, сърцето ми се сви, когато видях името на дисплея.

Уорд.

Намерих тих ъгъл в коридора и я набрах. Тя вдигна веднага.

— Бяха ми заети ръцете… — започнах да се извинявам.

— Момент. — Гласът ѝ заглъхна. Чух я да говори с някого за момент, после пак се обади. — Какво точно си говорил с Адам Одуя снощи?

В гласовото съобщение, което ѝ бях оставил по-рано, не исках да навлизам в подробности и затова само ѝ съобщих, че съм говорил с активиста след публичната среща. Не очаквах Уорд да е доволна, но сега тонът ѝ беше остър и обвинителен.

— Нищо не съм му казал. Когато си тръгвах, той ме настигна и се представи. Оказа се, че съм бил консултант за защитата по случай, по който е работил като младши адвокат.

— И ми казваш чак сега?

— Не знаех, докато той не ми напомни. Това беше преди много години, дори не го познах.

— Каза ли му нещо за разследването?

— Разбира се, че не съм.

— Одуя не спира да приказва по националната телевизия и радиото, като твърди, че някой е потвърдил изтеклата информация. Някой, когото познава и на когото вярва. Нали няма да ме убеждаваш, че може да има друг стар познат освен теб?

— Не те убеждавам в нищо — контрирах аз. — Само казвам, че не съм му казал нищо. Поиска да потвърдя информацията и аз отказах.

— Но не си я и отрекъл.

Започва се. Поех си дъх.

— Не.

Последва пауза. Почти чух как Уорд се опитва да се овладее.

— Кажи ми какво точно се случи.

Разказах ѝ всичко, без да пропусна нито една подробност. Тя мълчеше, докато не свърших.

— Добре. — Пое си дълбоко въздух. — Не мога да те обвинявам, че не си отрекъл версията за бременната жена, но това е наляло вода в мелницата на Одуя. Медиите вече знаят и по този повод ще дам изявление в „Сейнт Джуд“ днес на обяд. Предпочитах да изчакам, докато разберем повече, но сега нямам избор. И ако този тип пак се опита да говори с теб, за бога, направи услуга и на двама ни и просто го отмини.

Нямаше нужда да ми го казва. От напрежението мускулите на врата ми започнаха да изтръпват. Размачках ги, за да облекча болката.

— Разбрахте ли откъде е изтекла информацията? — попитах.

— Още не. Може да е бил някой от криминалистите, но след инцидента с Конрад, около „Сейнт Джуд“ имаше твърде много хора, които са могли да чуят нещо. Може да е всеки от тях.

Гласът ѝ звучеше по-скоро уморено, отколкото ядосано, но като се има предвид, че разследването срещаше усложнение след усложнение, беше разбираемо. Командир Ейнсли едва ли щеше да прояви снизходителност.

— Обаждам се за още нещо — продължи Уорд с по-спокоен тон. — Кога ще свършиш в моргата?

Замислих се какво остава да направя.

— Ще трябва да се върна, за да огледам плода, но иначе би трябвало да приключа до края на деня — отговорих.

— Добре, защото утре те искам в „Сейнт Джуд“. Трябва да се уверим, че няма да има повече изненади там, затова поисках да ми изпратят куче, обучено в търсенето на трупове. Искам и ти да си там.

Очаквах да докарат специализирано куче в някакъв момент. С обоняние, стотици пъти по-развито от нашето, тези животни се обучаваха да подушват миризма на разложение, много по-слаба от всичко, което човешкият нос е в състояние да долови. Можеха да открият следи от разлагане дори през метър бетон, затова една фалшива стена не би трябвало да ги затрудни.

Но колкото и да са полезни, кучетата не могат да различат човешки от животински останки. Това нямаше толкова голямо значение, когато се намери цяло тяло, но частичните останки и разпръснатите кости невинаги бяха толкова лесни за идентифициране. Затова им трябваше съдебен антрополог. Все пак се изненадах, че Уорд иска мен.

— Какво става с Миърс?

— И без това има много работа. Тази сутрин Парек трябва да извърши първата аутопсия на зазиданите жертви, така че той ще бъде зает с тях през следващите няколко дни. А не искам да идва никой друг, след като вече имам вас двамата.

Мислех си, че повече няма да видя старата болница. Не съжалявах, че се махнах оттам, но сега изпитах вълнение при мисълта да се върна.

— В колко часа да дойда? — попитах.

Мислех да кажа на Уорд какво бях научил от съседката на Лола, но в последния момент се отказах. Тя вече си имаше достатъчно работа и не исках да ѝ губя времето с нещо, което вероятно беше само злонамерена клюка. Слухът, че бивша медицинска сестра, подозирана за смъртта на дете, живее близо до „Сейнт Джуд“, би могъл да привлече вниманието, но колкото повече мислех за това, толкова по-малко убеден бях, че си струва да се споменава. Дори ако казаното от съседката беше истина, трудно можеше да се направи някаква връзка с разследването. Старицата и нейният прикован на легло син едва ли бяха правдоподобни заподозрени. Това беше работа за социалните служби, а не за полицията.

Прибрах телефона си и тръгнах обратно към лабораторията. Ако успеех бързо да сглобя костите на младата майка, можеше и да стигна до „Сейнт Джуд“ на обяд, за да чуя изявлението на Уорд. Това беше първата ѝ пресконференция като главен инспектор и ми беше интересно да видя как ще се справи. Вглъбен в тези мисли за малко не се блъснах във вратата на съблекалнята, когато тя рязко се отвори. Отвътре излезе някой с пълно работно облекло, включително хирургическа шапка. Но не беше необходимо да виждам червената коса, за да разпозная младото лице на Даниел Миърс.

Спря колебливо и се изчерви, когато ме видя. После вирна брадичка и остави вратата да се затвори зад гърба му.

— Добро утро — поздравих го. Той отговори с леко кимване.

— Виждали ли сте доктор Парек? — попита, като гледаше през мен, сякаш очакваше тя ей сега да се материализира.

— Днес не. Тази сутрин ще прави аутопсиите, нали?

— Точно така. — Замълча за момент. — Ще бъде интересно.

Това бе очевиден опит да ме подтикне да попитам защо. Изкушавах се да не се хвана на въдицата, но ако не попитах, цял ден щеше да ме мъчи любопитство.

— Защо? Какво открихте?

Бях видял зазиданите жертви само за няколко минути. Миърс бе имал възможност да ги огледа много по-внимателно, преди да бъдат взети и откарани в моргата.

Веднага съжалих, че зададох въпроса. Той направи вял опит да не издава прекалено явно самодоволството си.

— О, разни работи. Сигурно сте видели, че са били измъчвани.

Измъчвани ли? Като изключим следите от врязването на ремъците, на слабата светлина на фенерчетата не бях забелязал други признаци на физически наранявания. Да бъдеш зазидан жив можеше да се квалифицира като мъчение по всякакви критерии, но знаех, че Миърс няма това предвид.

— Не видях добре — отговорих, осъзнавайки, че звучи като извинение.

— Е, лесно би могло да се пропусне — отбеляза той с престорено великодушие. — Поради приплъзването на кожата и обезцветяването ѝ беше трудно да се види, но в някои части на епидермиса личаха следи от изгаряне.

— Горени ли са?

— Не казах ли това?

Престорено неразбиращият му поглед беше лоша актьорска игра. Не бях видял двете жертви отблизо, а поради лошото състояние на телата, каквото и да било изгаряне беше трудно забележимо. Въпреки това думите му ме уязвиха.

— Раните са сравнително малки и на твърде ограничена площ, за да са причинени от открит пламък — продължи Миърс, наслаждавайки се на собствената си гениалност. — Най-вероятно са оставени от някакъв нагорещен уред, а не от горелка, примерно. Разбира се, ще получа по-добра представа, когато направя подробен оглед.

— Къде са били горени?

— Навсякъде. Открих изгаряния по главата, по крайниците, по торса. Изглеждаха на случайно избрани места, доколкото видях. — Не можа да сдържи снизходителната си усмивка. — Ако това ще ви утеши, Парек също не ги видя, докато не ѝ ги посочих.

— Така е, защото тези стари очи не виждат добре в тъмното — чу се гласът на патоложката зад нас. — Макар че в свое оправдание дължа да кажа, че по това време бях заета да оглеждам нараняванията от ремъците.

Не бях забелязал приближаването ѝ. Очевидно и Миърс. Лицето му се изчерви, когато дребната жена спря до нас.

— Доктор Парек, аз… ъх… просто…

— Да, чух. Здрасти, Дейвид. — Тя ми се усмихна, но в очите ѝ се появи опасен блясък. — Как върви с жертвата от тавана? Сигурно вече си към края.

— Може да се каже.

— Както винаги, не си губиш времето. Очаквам с нетърпение доклада ти. Сигурна съм, че ще бъде обстоен както винаги. — Обърна се към Миърс, който се изчерви още повече. — Ако сте готов, доктор Миърс, можем да започваме с първата аутопсия. Ще се опитам да не пропусна нищо, но не се колебайте да ми посочите, ако все пак се случи.

Без да чака отговор, продължи по коридора. Въпреки малкия си ръст вървеше изненадващо бързо и това принуди Миърс да подтичва след нея.

Усмихнах се и се обърнах. Но усмивката ми посърна, когато се сетих какво бе казал тафономът. Както и да се погледне, двете зазидани жертви бяха умрели от ужасна смърт. Ако освен това бяха и измъчвани — горени, — това издигаше страданието им на съвсем друго ниво.

Беше ужасно да си го представя. Потиснах егоистичното съжаление, че не мога сам да погледна останките им, и отново влязох в лабораторията, където ме чакаха костите на младата майка.

13

Почти пропуснах обедното изявление на Уорд пред медиите. След като ги изплакнах и ги оставих да изсъхнат, почистените кости на младата жена все още не ми бяха разкрили нищо изненадващо, но не можех да спра да мисля за това, което ми беше казал Миърс. Когато сложих костите в аспиратора, извадих снимките, направени на местопрестъплението и по време на аутопсията. Макар да знаех, че щях да забележа, ако имаше следи от изгаряния, проверих отново, в случай че съм пропуснал. Бледата кожа потъмнява по време на разлагането, докато тъмната изсветлява, което прави невъзможно използването на цвета на кожата като индикатор за произхода на жертвата. Дори при този изсушаващ ефект на мумифицирането обаче тежки изгаряния, като описаните от Миърс върху зазиданите жертви, биха били все още видими. Не можех да изключа възможността да е имала изгаряния на места, които по-късно червеите са унищожили — евентуална загноила рана от изгаряне на корема би била идеално място, където мухите да снесат яйцата си, и не би оставила петна от кръв по дрехите, което би могло да обясни и зейналата дупка в коремната кухина.

Не намерих обаче никакви улики, които да подкрепят такова предположение. Освен близостта, в която бяха открити телата им, нищо не показваше, че смъртта на жертвите, зазидани в тайната стая, и смъртта на бременната жена на тавана са свързани. Не обичах съвпаденията, но започваше да изглежда, че случаят е такъв. Може би командир Ейнсли беше прав, като искаше Уорд да разглежда двете местопрестъпления поотделно, неохотно признах пред себе си. Скрита от любопитни очи и почти забравена, изоставената стара болница можеше да крие всякакви тайни.

След като разгледах снимките, най-накрая приех, че не съм пропуснал нищо. По останките на бременната жена нямаше видими изгаряния.

Оставих костите ѝ да съхнат в аспиратора, погледнах часовника и видях, че изявлението на Уорд трябва да започне скоро. Свалих набързо лабораторното облекло, излязох от моргата и тръгнах към „Сейнт Джуд“. Лятото изглеждаше останало в далечното минало; есента навлизаше в разгара си. Сега светлината беше едва забележимо по-различна, сенките бяха по-дълги и по-рязко очертани, а във въздуха се усещаше зимен полъх.

Когато стигнах до болницата, пред главната порта имаше малка тълпа. Улицата бе задръстена от камери, телевизионни микробуси и професионални микрофони и едната лента беше заградена с метални бариери. Паркирах на няколко пресечки оттам и бързо се върнах. Намерих място до бариерата встрани от навалицата, откъдето можех да виждам добре. Срещу чакащите журналисти точно зад портата имаше поставен микрофон, но до него нямаше никого. Огледах се и видях Ейнсли, застанал сам зад репортерите. Никой не обръщаше внимание на командира, но и нищо в цивилните му дрехи не издаваше, че е полицай.

Запитах се дали е показателно, че той стои от тази страна на микрофона, а не зад него заедно с Уорд.

Освен него нямаше друг, когото да познавам. Включително Одуя. Активистът не се виждаше никъде, което беше изненадващо. Очаквах, че ще се възползва от възможността отново да се изяви пред телевизионните камери. Докато размишлявах върху това, по алеята към болницата се приближи тъмна кола и спря от вътрешната страна на портала. Отвътре слязоха Уорд, Уилън и елегантна млада жена, вероятно говорителката на полицията.

Разговорите утихнаха, когато главната инспекторка застана зад микрофона. Лицето ѝ беше невъзмутимо, но начинът, по който се покашля, издаваше нервност. Беше положила усилия да се приведе в по-представителен вид, като бе оформила непокорната си коса в някакво подобие на прическа и носеше черен шлифер, който скриваше издутия ѝ корем. Запитах се дали беше умишлено. Би било още едно нежелано разсейване, ако пресата научеше, че водещата следователка е бременна, както е била една от жертвите.

Усетих нечий поглед и когато се обърнах, видях, че Ейнсли ме гледа. Отначало не ми беше обърнал внимание и дори се запитах дали не е забравил кой съм. Сега обаче смущаващите му сини порцеланови очи спряха за миг върху лицето ми и той кимна кратко. После погледна към Уорд, която заговори:

— В неделя вечерта…

Уорд трепна от писъка на микрофонията през високоговорителите, който заглуши гласа ѝ. Говорителката на полицията ѝ прошепна нещо и Уорд леко се отдалечи от микрофона, преди да продължи:

— В неделя вечерта след сигнал от гражданин полицейски служители откриха тялото на млада жена в изоставената основна сграда на болница „Сейнт Джуд“. По време на последвалото претърсване вътре бяха открити телата на още две жертви. Не мога да дам подробности за жертвите, преди да бъде извършено официално разпознаване. Мога обаче да потвърдя, че и трите смъртни случая се разглеждат като подозрителни.

Това беше типичното меко, уклончиво изявление, избягващо да дава всякаква спорна информация и заобикалящо факта колко малко знаем все още. Забелязах, че Уорд не спомена пола на другите две жертви — той засега не беше изяснен.

Тя замълча за момент и вече по-уверено погледна журналистите.

— Появиха се твърдения относно състоянието на една от жертвите в момента на смъртта ѝ. Понастоящем не мога нито да потвърдя, нито да отрека такива слухове, тъй като това може да компрометира разследването. Това разследване е много сложно и задълбочено и затова бих искала да помоля…

През тълпата премина шум и това пак я накара да замълчи. Хората започнаха да обръщат глави към няколко души, проправящи си път между журналистите, които се отдръпваха, за да ги пропуснат. Проточих врат и видях мъж и жена на средна възраст с напрегнати лица. От едната им страна и малко зад тях със сведени очи вървеше много по-млад мъж, вероятно около двайсетте.

Водеше ги Адам Одуя.

Изражението на активиста беше тържествуващо. Увереността, която излъчваше, рязко контрастираше с тревожните лица на тримата му придружители. Те вървяха плътно зад него, скупчени близо един до друг, и хвърляха нервни погледи настрани.

Уорд се опита да продължи:

— Затова ще помоля да имате търпение, докато върви разследването…

Но никой не я слушаше. Всички погледи бяха приковани към Одуя и неговите спътници, които след няколко крачки спряха пред инспекторката. Сега всички микрофони и камери бяха насочени към него.

— Това са Сандра и Томас Горски — заговори той, достатъчно силно, за да бъде чут от всички присъстващи. Махна с ръка към младежа, който сведе глава още по-ниско. — А това е техният син Люк. А това е двайсетгодишната им дъщеря Кристин.

При тези думи той вдигна голяма лъскава снимка и я обърна, така че всички да видят лицето на младата жена. Говорителката на полицията бързо се приближи до микрофона.

— Съжалявам, но това не е публична среща. Ако имате някаква информация…

— Това семейство има право да бъде чуто! — Одуя не крещеше, но въпреки това гласът му звучеше властно. Видях как няколко полицаи започнаха да си проправят път през тълпата към него. — Кристин е изчезнала от Блейкънхийт преди петнайсет месеца. Досега никой не я е виждал или чувал. И въпреки многократните молби в полицията не е направено нищо, за да бъде намерена.

— Ако имате някаква информация, моля, говорете с някого от нашите служители…

— Сандра и Томас се свързаха с мен тази сутрин отчаяни! — невъзмутимо продължи той. — Нямаше къде другаде да отидат, защото дъщеря им…

Настъпи кратка суматоха, когато първите полицаи се опитаха да се доберат до него. Одуя размаха снимката на момичето над себе си като меч.

— … защото дъщеря им — Кристин Горски, е била бременна в шестия месец!

Един полицай се опита да го задържи и настана истинско стълпотворение. Журналистите крещяха въпроси, но Уорд постави ръка на рамото на говорителката, преди тя да каже нещо друго. После главната инспекторка бързо прошепна нещо на Уилън; той кимна и заговори по телефона си. Полицаите, които бяха стигнали до Одуя, спряха, леко се отдръпнаха, но останаха нащрек.

— Добре, моля за тишина — каза Уорд на микрофона. — Извинете, може ли малко ТИШИНА!?

Ехото от тази последна дума прокънтя над тълпата журналисти. Настъпи тишина, нарушавана само от бръмченето на камерите. Уорд понечи да заговори, но Одуя я изпревари:

— Главен инспектор Уорд, от уважение към семейство Горски потвърдете дали едната от жертвите, намерени в болница „Сейнт Джуд“, е била бременна…

— От уважение към всички жертви и техните семейства няма да разкрия информация, която може да застраши полицейското разследване. Те заслужават повече от това — отговори тя. На бузите ѝ се появиха червени петна, които издадоха гнева ѝ. — Съчувствам на господин и госпожа Горски и семейството им за изчезването на дъщеря им. Разбирам каква мъка…

— Дъщеря ни изчезна преди повече от година! — отчаяният вик на Сандра Горски я прекъсна. До нея съпругът ѝ гледаше право напред, лицето му бе напрегнато. — Не се нуждаем от вашата съпричастност! Искаме да направите нещо!

Уорд се стъписа, сякаш ѝ зашлевиха плесница, но после се окопити.

— Ще направим, обещавам ви. Но медиите не са мястото за такава дискусия. Моля ви, отидете с някой от нашите служители и ви давам думата си, че ще се вслушам във всичко, което имате да кажете. Ако все още искате да изразите публично претенциите си, никой няма да ви спре. Благодаря, това беше всичко.

Тя се обърна и се отдалечи от микрофона, преди някой да осъзнае, че пресконференцията е свършила. Докато журналистите напразно крещяха въпроси, видях Уилън да се промъква към Одуя и семейство Горски. Размениха бързо няколко думи, след което той ги поведе обратно през полицейския кордон към цивилната кола, с която бе пристигнала Уорд.

Крясъците продължиха, но журналистите започнаха да се разотиват. Бяха дошли с надеждата да чуят новини. Е, бяха ги получили.

Когато се обърнах да си тръгвам, изведнъж почувствах, че ме наблюдават. Погледнах към мястото, където бях видял Ейнсли, мислейки, че може да е той. Командирът от полицията обаче го нямаше, а в суматохата от журналисти, фотографи и телевизионни камери беше невъзможно да видя когото и да било.

Но чувството ме преследваше, докато стигнах до колата.

Когато се върнах в моргата, костите на младата майка вече бяха изсъхнали. Сглобяването им беше сравнително рутинно и след като ги огледах по-внимателно, отново не открих нищо, което вече да не знам. Нямаше следи от зараснали фрактури или други особени черти на скелета, които биха могли да помогнат за идентифицирането. Единствената нова информация, която успях да открия, беше оценката на ръста ѝ. Измерването на ръста на човешки останки не е толкова лесно, колкото просто да измериш разстоянието от главата до петите, както се прави с жив човек. Разпадането на меките тъкани и деформирането на гръбначния стълб, ако тялото е било в изкривено положение, може да даде грешни резултати и да затрудни идентифицирането. Въпреки че е възможно да се направи приблизителна оценка на височината единствено въз основа на дължината на някои от дългите кости от крайниците, тъй като имахме пълен скелет, по-точният метод бе да се използват отделни сегменти на тялото като черепа, прешлените и бедрените кости. Направих измервания с шублер и изчислих, че приживе жената е била висока около сто шейсет и три сантиметра.

Докато работех, се опитвах да не мисля за случилото се пред „Сейнт Джуд“, но то не ми излизаше от главата. Бях наясно, че мумифицираните останки — сега превърнати в гладки бледи кости — някога са били млада жена с родители и приятели. Жив човек. Може и да бе свършила в мръсното таванско помещение, но в един човек има много повече от начина, по който е умрял. И макар че не се нуждаех от напомняне колко важно е да остана безпристрастен, знанието коя може да е била жертвата леко промени нагласата ми. Можех да си повтарям, че самоличността още не е потвърдена и че днес пред болницата бях видял скърбящото семейство на друга изчезнала млада жена, но дори само вероятността да е била тя вече придаваше по-личен характер на работата ми и скъсяваше дистанцията между мен и жертвата.

Сега, когато боравех с фините кости, те ми се струваха по-тежки.

Почти бях свършил, когато телефонът завибрира в джоба на престилката ми. Донякъде очаквах обаждане и не се изненадах, когато видях, че пак е Уорд. Тя не си губеше времето.

— Още ли си в моргата?

— Тъкмо приключвам.

— Стой там. Изпращам ти стоматологични картони и искам да сравниш данните със зъбите на жертвата от таванското помещение. След колко време ще можеш да ми кажеш дали съвпадат?

— Зависи дали искаш подробен анализ, или само основно сравняване.

За второто нямаше проблем: всеки съдебен антрополог има достатъчно познания, за да сравни стоматологичен картон със зъбите на починал човек. Но какъвто и да е по-сложен анализ е най-добре да се направи от специалист.

— Основно сравняване е достатъчно. По-късно ще поискаме от съдебния стоматолог официална идентификация и ще пуснем ДНК анализ. Но и двете ще отнемат време, а ми трябва нещо, за което да се хвана сега. Можеш ли да го направиш?

— Мога. Картонът на Кристин Горски ли е?

— Чул си.

Уорд не звучеше изненадана, но новината сигурно се тиражираше вече във всички медии и социални мрежи.

— Бях пред „Сейнт Джуд“, когато Одуя се появи със семейството ѝ.

— Тогава разбираш защо не искам да чакам няколко дни, за да разбера дали тялото е нейно, или не. — Раздразнението в гласа ѝ беше очевидно. — Най-гадното е, че името на Кристин Горски вече беше в списъка ни на вероятните жертви, преди Адам Одуя да изиграе сценката си днес. Тя не е единствената бременна жена, която е изчезнала, но описанието ѝ съвпада с това, което знаем за трупа от тавана. На правилната възраст е, бременна в шестия месец и изчезнала преди петнайсет месеца, което съответства на предполагаемото време от смъртта. Не знаем с какви дрехи е била в деня на изчезването, но е било през лятото и е нормално да е носила тениска и къса пола. Семейството ѝ изглежда прилично. Бащата е поляк, както вероятно си се досетил, и работи във фирма за търговия със спортни стоки. Майката е секретарка, а братът — студент последна година в художествената академия. Не са много богати, но са могли да си позволят да платят за бели пломби за Кристин, когато е била на петнайсет.

Спомних си състоянието на зъбите на мъртвата жена.

— Дрогирала ли се е?

— От седемнайсетгодишна е била в програма за лечение от хероинова зависимост. Семейството изгубило връзка с нея в продължение на почти две години, докато един ден не се появила неочаквано и не обявила, че е бременна. Нямала никакви пари и помолила родителите си да ѝ помогнат да се изчисти заради бебето.

— Знае ли се кой е бащата?

— Родителите ѝ нямат представа и изглежда, Кристин също не е знаела. Предполагам, че е проституирала, защото не е била в състояние да се задържи на постоянна работа. Родителите ѝ не я разпитвали много; само се радвали, че се е върнала. Настояват, че искрено искала да се промени, въпреки че все още ѝ нямали достатъчно доверие, за да ѝ дават каквито и да било пари. Всичко било подготвено отново да се запише за рехабилитация, но изчезнала в деня, преди програмата да започне. Веднага подали сигнал и оттогава не са я виждали и не са чували нищо за нея.

Колкото и тъжно да звучи, можех да разбера защо случаят с Кристин Горски не е бил приоритет за полицията. Изчезването ѝ е било възприето в контекста на пристрастяването — просто още една наркоманка, на която ѝ е скимнало да си спести рехабилитацията. Никой не се е замислил за нещо по-сериозно. Това вероятно правеше нещата още по-мъчителни за близките ѝ.

Месеците на тревожно очакване, без никаква информация какво може да се е случило с дъщеря им, са били истински ад.

На тяхно място и аз бих отишъл при Одуя.

Казах на Уорд, че ще ѝ се обадя, когато има резултат, и се върнах в лабораторията. Косвените доказателства, че почистеният и сглобен скелет на масата е на Кристин Горски, се трупаха, но не трябваше да допускам това да повлияе на преценката ми. Не исках да гледам и зъболекарския картон, който Уорд ми изпращаше. Още не.

При установяването на самоличност по зъбите се следват няколко етапа. За начало проверих дали всички зъби са си на мястото — бяха, с изключение на един липсващ заден кътник. После записах местоположението и естеството на всички коронки и пломби. След като направих това, проверих всички нелекувани зъбни проблеми — един спукан зъб до мястото на липсващия кътник и няколко малки кариеса.

Нанесох всички тези детайли на зъбна диаграма. Може моят доклад да не беше толкова изчерпателен, колкото би било заключението на съдебния стоматолог, защото нямах толкова богат опит, но бях сигурен, че това ще е достатъчно за целите на Уорд.

След като завърших инвентаризацията, сравних схемата, която бях начертал, с картона, който Уорд ми беше изпратила по електронната поща в защитен с парола файл. Беше включила и снимка на Кристин Горски. Образът на младата жена изглеждаше увеличен дигитално, след като е бил изрязан от групова снимка, правена, когато е била на около двайсет. Кестенявата коса беше оформена в полуофициална прическа; кръглото лице бе едновременно красиво и обикновено. Бяха я фотографирали, докато гледа настрани, сякаш не се интересуваше особено от случващото се, и въпреки че се усмихваше, изглеждаше изкуствено, сякаш се срамуваше да позира пред фотоапарата. Опитах се да различа признаци на дълбока захапка, но беше трудно да се определи.

Понякога дори само една уникална черта може да е достатъчна за категорично разпознаване. Веднъж успях да направя неофициална идентификация по извит по особен начин преден зъб. Това обаче беше единичен случай. В идеалната ситуация би трябвало да има абсолютно съвпадение между стоматологичния картон на човека, докато е бил жив, и посмъртния стоматологичен преглед. В случая не беше така. В картона на Кристин Горски нямаше данни нито за кариеси, нито за липсващ кътник, нито за пукнат зъб.

Пет години преди изчезването си обаче тя не беше ходила на зъболекар и това време бе повече от достатъчно, за да се получат описаните промени. А счупеният кътник до мястото на липсващия зъб можеше да означава, че последният е бил избит със сила. Откъртен при удар, а не изваден от специалист.

По-интересни от тези несъответствия бяха приликите между двата зъбни профила. Съдейки по картона, Кристин Горски е имала същата дълбока захапка като тази, която бях забелязал на останките, и зъболекарската работа в устата на жената от тавана напълно съвпадаше с документираното на картона. До белите пломби на двата задни кътника. Прегледах всичко още веднъж, за да съм абсолютно сигурен, но нямаше съмнение.

Бяхме открили Кристин Горски.

14

Една от големите цели на съдебномедицинската наука е изобретяването на изкуствен начин за отчитане на газовете, отделяни при разлагането на тялото. Това не само помага за намирането на погребани или скрити човешки останки, но и служи като индикатор за определяне колко време е минало след смъртта. Досега обаче науката не е измислила нищо, което да се конкурира с природата.

Лабрадорът едва сдържаше вълнението си. Беше съвсем млад и гладката му козина бе черна като смола с изключение на едно бяло петно на главата му. Целият трепереше, пристъпваше от лапа на лапа, хвърляше пълни с надежда погледи към треньорката си и скимтеше жално.

— По-тихо — каза му тя, като го почеса зад ушите. — Успокой се, Звезда.

— Радвам се, че поне някой има ентусиазъм — измърмори Уилън, като погледна часовника си.

Бяхме шестима и стояхме в подножието на стълбите пред „Сейнт Джуд“. Седем, ако броим кучето. Уорд бе казала, че може да се присъедини към нас по-късно, но в момента бе заета да успокоява духовете след разпознаването на Кристин Горски. Не че имаше нужда главният инспектор да присъства всъщност. Освен треньорката, Уилън и аз участваха един специалист по издирванията — пълен 50-годишен мъж на име Джаксън, и двама криминалисти, които познавах от огледа на тавана. Едната служителка носеше фотоапарат на врата си, а колегата ѝ — кутия с оборудване. Всички бяхме екипирани с бели гащеризони и обичайните предпазни аксесоари, макар че за момента още не бяхме сложили качулките и маските. Не бяха необходими, докато не влезем вътре, и затова използвахме шанса да подишаме чист въздух, докато можехме. Лабрадорът не беше единственият нетърпелив сред нас. Вече десет минути стояхме на ситния дъждец в подножието на стълбището. Чакахме.

Радиостанцията на Уилън изпращя. Той отговори раздразнено:

— Слушам. — Не чух отговора, но заместник главният инспектор изсумтя нервно: — Крайно време беше.

Приключи разговора.

— Тук е — обяви после.

В мълчаливо очакване всички вперихме погледи към друга фигура в бяло, която се появи от полицейските микробуси. Новодошлият вървеше бавно зад млад полицай, а гащеризонът му бе опънат от дебелия корем. На едното му рамо висеше изтъркана, но чиста чанта, а в другата си ръка държеше също толкова износен калъф на мощен къртач.

— Радвам се, че успяхте да се присъедините към нас, господин Джесъп — изрече с равен глас Уилън, не със сарказъм, но и не радушно.

Строителният предприемач го погледна мрачно. Очите му бяха жълтеникави и кървясали.

— Нали дойдох все пак?

Гащеризонът бе най-елегантното нещо в него. Оредялата му коса беше рошава, а брадичката му бе обрасла с дву- или тридневна четина. Предишната вечер, когато се обадих на Уорд, за да ѝ кажа, че съм идентифицирал Кристин Горски, тя потвърди, че Джесъп ще помогне в претърсването за други трупове с кучето.

— Той познава тази сграда по-добре от всеки друг — обясни. — Има копия на оригиналните чертежи, както и оборудване за търсене зад всякакви фалшиви стени.

Не казах нищо. Джесъп не изглеждаше много ентусиазиран да помага в разследването първия път, когато го бях видял с Уилън, и не беше дошъл на сутрешния инструктаж с главния инспектор. Това не бе добър знак, но все пак Уорд бе тази, която решаваше кого ще използва като цивилен консултант. И беше разумно с нас да има човек, който познава конструкцията на изоставената болница. Джесъп бе нает да разруши сградата — можеше да даде полезни идеи за търсенето. Все пак последвах дебелака нагоре по стълбите към входа с известни съмнения. След миг отново прекрачих прага на „Сейнт Джуд“.

Няколкото дни отсъствие бяха притъпили физическия спомен за това колко ужасно е мястото. В дълбоката утроба на болницата цареше вечна нощ. Дори полицейските прожектори само подчертаваха сенките в тъмните ниши и в ъглите на кънтящите коридори и никаква светлина не можеше да прогони вонята на мухъл и урина. Когато Уорд ме помоли да се върна там, бях доволен; сега, когато се простихме с дневната светлина и осъзнах тежестта на задачата, ентусиазмът ми чувствително отслабна. Щеше да отнеме няколко дни, докато претърсим всяка стая, преддверие и коридор.

В потискащата тъмнина на „Сейнт Джуд“ това изглеждаше цяла вечност.

Болницата беше разделена на зони, за да може да бъде претърсена систематично, като се започне от последния етаж, където бяха намерени двата зазидани трупа, и се слиза етаж по етаж до мазето. Полицията провеждаше обстоен обиск на цялата сграда и по план екипът с кучетата, обучени в издирването на човешки останки, трябваше да мине навсякъде, за да е сигурно, че няма да пропуснем други разложени трупове, скрити зад фалшиви стени или някъде другаде.

Обикновено съдебният лекар би трябвало да участва в търсенето, за да удостовери смъртта на всяко евентуално открито тяло и да ръководи преместването му. Това обаче не беше обичайна ситуация, защото изобщо не се знаеше дали ще намерим нещо. Аз можех да определя дали останките са човешки и освен това, ако лабрадорът откриеше нещо, то щеше да е скрито и недостъпно. Парек щеше да има достатъчно време да дойде, когато — и ако — имахме нужда от нея.

Ноктите на кучето тракаха като игли за плетене нагоре по стълбите. Нашите по-тежки стъпки ехтяха в стълбищната клетка. Вървях зад Джесъп и видях, че дебелакът с усилие мъкне нагоре тежкия къртач и чантата с инструменти. Набираше се с една ръка на парапета и когато стигнахме най-горе, дишането му бе учестено и хрипливо.

— Добре ли сте? — попитах го, когато спря.

Жълтите очи се обърнаха към мен, гърдите с форма на бъчва се раздуваха и свиваха. Дори през маската подушвах дъха му, с кисела, застояла миризма на алкохол.

— Щях да съм по-добре, ако не се бях завирал в тоя кенеф.

— Искате ли да ви помогна с една от чантите?

Той се втренчи в мен — обидата му беше видима дори под маската.

— Не — отговори кратко.

Намести чантата на рамото си и тръгна по коридора. Осветен от прожекторите, черният тунел изчезваше в далечината, сякаш се проточваше във вечността. Търсенето започна в далечния край, но по средата Джесъп отново спря. Помислих, че все още е задъхан от качването по стълбите, но после видях накъде гледа. От едната страна бе опъната найлонова лента, блокираща достъпа до тавана, където бяхме намерили тялото на Кристин Горски.

Той усети, че го гледам, и хвърли бърз поглед към мен.

— Значи тук са я намерили?

— Наблизо.

Джесъп се втренчи в тъмнината зад ограничителната лента; дишаше шумно в маската.

— По новините казаха, че била на двайсет и една. На годините на дъщеря ми.

Без да чака да отговоря, той се обърна и пак тръгна по коридора.

Макар да знаех, че в сградата има и други претърсващи екипи, когато нашата групичка започна бавно да навлиза в тъмните дълбини на „Сейнт Джуд“, имах чувството, че сме съвсем сами, откъснати от всякакъв друг живот. Имах достатъчно опит с болниците и знаех какви лабиринти могат да са и в най-добрите си времена. Но онези, в които бях работил, бяха пълни с живот и шум, а не празни и безмълвни. Тук много по-лесно можеше да изгубиш ориентация.

Поне кучето беше доволно. С изключение на треньорката всички останали вървяхме назад, за да не разсейваме животното от работата. Не че имаше такава опасност: Звезда бе изцяло погълната от изследването на прекрасния нов свят от миризми, който ѝ предлагаше старата болница. Консултативни кабинети, болнични стаи, дори складови помещения — всичко трябваше да бъде проверено от лабрадора.

Не се бях замислил много за практическите страни на търсенето. Подобно на повечето стари болници на Държавната здравна служба „Сейнт Джуд“ беше ремонтирана и модернизирана през годините. Отвън всичко изглеждаше непроменено, но вътре обстановката нямаше много общо с оригиналната сграда. Разположението на стаите, отделенията и коридорите се бяха променяли с времето. На места бяха премахнати стени, другаде бяха издигнати нови. Някои от тях очевидно бяха стари и стояха там от десетилетия. Други изглеждаха по-скорошни.

Лабрадорът направи първата си находка още през първия час: докато изследваше тъмните кътчета на един прашен склад, изведнъж наостри уши. Един от криминалистите провери и установи, че там има труп на прилеп, смазан под счупените рафтове като изхвърлена ръкавица. Треньорката награди кучето със силно наръфана топка за тенис.

— Сигурно е хубаво да можеш да се задоволиш с малко — отбеляза Уилън, докато лабрадорът радостно размахваше опашка.

Скоро разбрах защо Уорд искаше да включи Джесъп в търсенето. Бяхме в бивша чакалня с една редица счупени пластмасови столове все още здраво закрепени за стената под табела „Моля, седнете и чакайте да ви извикат“. До празен дозатор за течен сапун висеше скъсан плакат с електронномикроскопска снимка на грипен вирус.

Лабрадорът започна да души прашния цокъл покрай стената и изведнъж застина. Заобикаля напред-назад по дължина на едната стена, после погледна треньорката и излая.

Жената се обърна към Уилън:

— Изглежда, че там има нещо.

През цялото това време Джесъп беше мълчал и мрачното му присъствие само засилваше тягостната атмосфера. Сега, когато Уилън му даде знак, той удари с юмрук по стената над мястото, където бе реагирало кучето. Чу се глухо кънтене.

— Гипсокартон — изръмжа Джесъп.

После отвори пластмасовия калъф, извади акумулаторна бормашина и проби малка дупка ниско в стената. От чантата на рамото си извади инспекционен ендоскоп — оптична сонда, свързана с малък ръчен екран. Вкара уреда в пробитата дупка, като го въртеше във всички посоки. Лицето му се освети, докато наблюдаваше изображението на екрана. След малко спря и внимателно регулира образа.

— Какво има? — попита Уилън.

Вместо отговор Джесъп остави ендоскопа настрана. Отново бръкна в чантата и извади метален лост. Преди някой да успее да реагира, удари с все сила стената и проби дупка в крехкия гипсокартон. Уилън скочи напред, когато строителят бръкна вътре.

— Чакай, трябва…!

Джесъп обаче вече вадеше ръката си от дупката. Държеше нещо тъмно и космато. Вдигна го за тънката опашка.

— Плъх. Сигурно е минал през някоя дупка в стената.

Уилън не коментира, а на свой ред се приближи до дупката.

Светна с фенерче вътре и надникна. Останах с впечатлението, че го прави колкото за да се увери, че отзад няма нищо друго, толкова и за да успокои нервите си. Обърна се към Джесъп с хладен поглед:

— Ако пак ми спретнете такъв номер, ще ви арестувам за унищожаване на веществени доказателства. Ако видите нещо, аз решавам какво трябва да се прави. Ясно?

— Боже, това е само един шибан плъх…

— Разбрахме ли се?

Строителят смутено отмести поглед и промърмори:

— Добре, добре, само спокойно.

Хвърли мъртвия плъх в ъгъла. Кучето възбудено се дръпна натам, но с това само си спечели смъмряне от треньорката. Дръпна се назад и я погледна обидено. Уилън си пое дълбоко дъх и измърмори:

— Добре, да направим почивка за обяд.

Навън ръмежът бе преминал в мокра мъгла — ситните капчици висяха във въздуха и се просмукваха в косата и в дрехите. Помислих си дали да не отида до руините на църквата в гората зад болницата, но беше твърде кално и вместо това реших да хапна сандвич и да пийна чаша чай в колата.

Гледах тъпо през прозореца, дъвчех машинално и се питах какво прави Рейчъл, когато някой почука на стъклото ми откъм съседната седалка. Беше Уорд.

— Имаш ли минутка?

Протегнах ръка и бутнах вратата, за да се качи. Не я бях виждал, откакто Одуя прекъсна изявлението ѝ пред пресата, и сега ме порази колко уморена изглеждаше. Под очите ѝ имаше сенки, а по лицето ѝ — бръчки, които не бях забелязал преди. Тя с въздишка се отпусна на седалката, тромава заради издутия корем.

— Какво облекчение! Уморих се да стоя права. Няма да ти отнема много време, исках само да видя как си.

Свих рамене.

— Засега всичко върви добре, предполагам. Още нищо не сме открили.

— Слава богу. Дано поне един ден да не даваме повод за нови заглавия в медиите. Как се справя нашият консултант по разрушаването?

— Джесъп ли? Не сме приказвали много.

— Много дипломатично казано. Чух, че не е най-ентусиазираният член на екипа.

— Мисля, че би предпочел просто да срине сградата, а не да работи в нея.

— Не мога да го виня. Цялото това отлагане сигурно му струва цяло състояние. Ако не беше толкова дразнещ, щях да го съжаля. — Тя се размърда на седалката, опитвайки се да намери по-удобна позиция. — Наскоро говорил ли си с приятеля си Миърс?

Изрече „приятел“ с подчертана ирония.

— Видях го вчера в моргата. Каза, че е намерил изгаряния по двете жертви.

— О, има ново развитие по това. Сега мисли, че са белези от жигосване.

— Жигосване? Както при маркирането на добитък?

Това беше новина.

— Да, нещо подобно. Белезите са малки и трудно забележими предвид състоянието, в което са телата. Но той казва, че открит огън би причинил много по-силно овъгляване на кожата. Мисли, че някой е използвал нещо като поялник върху жертвите. Нещо достатъчно горещо, че да изгори костта, но което причинява само локални изгаряния.

— Чакай, изгарянията са проникнали до костите?

Уорд кимна.

— Трудно е да си го представиш, нали? Все още не е огледал по-едрата жертва и засега само предполагаме, че е мъж. Но Миърс потвърди, че другата жертва е жена на около трийсет-четиресет години. И е намерил по скелета ѝ следи, съответстващи на изгарянията по кожата ѝ.

Боже! Все още се опитвах да си представя нещо, което ще причини такива дълбоки изгаряния, без да нанесе по-забележими увреждания на епидермиса. Малки или не, не бях забелязал никакви изгаряния, когато видях останките в зазиданата стая. Можех да се успокоявам, че беше тъмно и бях погледнал само за кратко, и то от няколко метра разстояние.

Но въпреки това…

— Има и още — продължи мрачно Уорд. — На рентгеновите снимки се виждат фрактури на ръцете и краката и на двете жертви. Само тънки пукнатини, но изглежда, някой сериозно е поработил върху тях. Миърс предполага, че убийствата може да са свързани с банди или наркотици.

— Той и от това ли разбира?

Тя се усмихна.

— Не, но теорията му звучи логично. Знаем, че в „Сейнт Джуд“ се продават наркотици, и това все повече прилича на наказание или убийство за отмъщение. И двете жертви са били завързани и измъчвани, а след това зазидани, докато все още са били живи. Не ми казвай, че не прилича на лично отмъщение.

— Дали банда ще си даде толкова труд? — Можех да го приема за мъченията, но не си представях, че членовете на улична банда ще губят време и усилия, за да зазиждат жертвите си, дори ако имаха необходимите умения да го направят.

Уорд потърка очите си с длан.

— Казах, че това е само теория, и не твърдя, че е безупречна. Но и аз не виждам логика. Ако някой е искал да ги накаже за назидание, щеше да остави труповете на по-видно място. Ако ли не, защо да рискува да бъдат открити при разрушаването на сградата?

Бях водил подобен разговор с Парек. И тогава нямах отговор.

— Намерихте ли някакво съвпадение на пръстовите отпечатъци от кутиите с боя?

— Не, нищо. Нито с тях, нито с онзи от хоросана. Всичките са от един и същи човек, вероятно мъж, ако съдим по размера им, но от базата данни не излиза нищо. Значи търсим някого без криминално досие, което не ни помага много. — Гласът ѝ звучеше мрачно, но после се оживи. — Има и добра новина. Миърс успя да свали отпечатъци от жертвите.

— Идентифицирахте ли ги?

— Все още не, но предвид на обелената кожа нямах никаква надежда да вземем пръстови отпечатъци от телата. Миърс може да прилича на сополанко, но си знае работата. Само чуй какво е измислил: намокрил кожата от ръцете във вода, за да омекне, и после я нахлузил върху собствените си ръце като ръкавици. — Тя поклати глава. — Не бях чувала за такова нещо.

Аз бях. Това работеше само при определени обстоятелства, но аз самият бях използвал същия метод няколко пъти. Все пак трябваше да призная, че бяха необходими доста умения, когато тялото е толкова старо и разложено.

— Жалко, че не можа да направиш същото с Кристин Горски — продължи Уорд, като потисна прозявка. — Ако я бяхме идентифицирали по-рано, щеше да ни спести някои проблеми.

— Върховете на пръстите ѝ бяха нагризани от плъхове. Нямаше откъде да се вземат използваеми пръстови отпечатъци — уточних, засегнат от сравнението.

— Знам. Не те упреквам. — Тя замълча за момент. — По нея нямаше изгаряния, така ли? Нищо, което да подсказва, че и тя е била измъчвана?

— Щях да ти кажа, ако бях намерил нещо.

— Сигурен ли си?

Преглътнах язвителния отговор, който ми беше на устата, и само я погледнах. Уорд ме познаваше достатъчно добре, за да не ми задава такива въпроси, и би трябвало да си даде сметка за това. Тя кимна.

— Добре, исках само да се уверя. — Погледна часовника си. — Трябва да тръгвам, но дойдох да те предупредя, че по-късно ще има гости. Семейството на Кристин Горски иска да види къде са намерили дъщеря им.

— Това добра идея ли е? — попитах учудено.

— Добра или не, ще дойдат — въздъхна Уорд. — Свариха ни неподготвени с тази внезапна поява. Случаят не ни представя в добра светлина и сега, след като жертвата е идентифицирана като тяхната дъщеря, не искаме да излезе, че не проявяваме съчувствие. Ще дойдат само да видят какво правим, за да разкрием виновниците за смъртта ѝ. Няма да ги пускаме в болницата, затова вероятно няма да ги видиш, но исках да те предупредя, за да знаеш какво да очакваш.

Говореше, сякаш се опитваше да убеди себе си, и я разбирах. Допускането на близките на Кристин Горски до „Сейнт Джуд“ беше лоша идея. Те вероятно осъзнаваха, че дъщеря им е умряла от ужасна смърт, но да видят мизерията на мястото, където е станало, нямаше да им помогне да приемат факта. И нямаше да им даде утеха.

Всичко това миришеше на пиар. Познавах Уорд достатъчно добре, за да знам, че не е доволна, и се досетих, че зад всичко стои Ейнсли. След публичното фиаско по време на изявлението ѝ за пресата командирът искаше нещо, което да изглежда добре по телевизията.

Едва след като Уорд слезе от колата, осъзнах, че съм пропуснал възможността да ѝ кажа за Лола.

15

Следобедното търсене започна по същия начин, както и сутрешното. След почивката екипът отново се събра на стъпалата на болницата. Пак заваля, все още слабо, но тъмните облаци обещаваха, че скоро това може да се промени. Скрихме се под имитацията на древногръцки портик, между покритите с птичи изпражнения и графити колони. Не за първи път бях поразен от приликата на входа на „Сейнт Джуд“ с мавзолей. Да стоиш под сянката на портика, пред тежките врати, водещи навътре към тъмната утроба на сградата, те караше да се чувстваш така, сякаш си застанал на прага на гробница. Това не беше най-добрата асоциация за болница. И отново чакахме Джесъп. Строителят си беше тръгнал, когато прекъснахме за обяд, и не се върна. Спомняйки си сутринта, Уилън погледна часовника си с едва сдържано раздразнение.

— Майната му. Започваме без него.

В същия момент обаче Джесъп се появи, като крачеше към нас с почти обидно спокойствие откъм преносимите тоалетни. Все още закопчаваше гащеризона си и се мръщеше, докато се мъчеше да вдигне ципа пред корема си.

— Чакаме — процеди Уилън през зъби.

Джесъп напъха дебелите пръсти на едната си ръка в стегната ръкавица.

— Срах…

— Трябваше да започнем преди десет минути.

— Вече съм тук, нали?

Уилън го изгледа с безизразно лице, после се обърна към останалите:

— Качвайте се всички горе. С господин Джесъп идваме след малко.

Отне им малко повече време. Бяхме се събрали на последния етаж и пак чакахме, но този път на площадката. Никой не продумваше; само лабрадорът не забелязваше тягостната атмосфера. От стълбите се чуха стъпки, предвещаващи идването на Уилън и Джесъп. Дебелият мъж се мъкнеше след инспектора като смъмрен ученик.

— Добре, хайде да започваме — каза Уилън, като тръгна по осветения коридор.

Джесъп спря на площадката, за да си поеме дъх, и погледна мрачно след инспектора, но не каза нищо.

Мога да преброя на пръстите на едната си ръка случаите, когато съм имал чувството, че времето се влачи твърде бавно, когато работя по разследване. По-често е обратното — когато изляза след работа, установявам, че денят е минал неусетно. Но в „Сейнт Джуд“ времето сякаш бе спряло. Единственото, което правехме, беше да се влачим след кучето по един безкраен коридор след друг, претърсвайки празни стаи, които сякаш се сливаха в едно голямо помещение. Погледнах часовника убеден, че е минал цял час или дори повече, но открих, че стрелките почти не се движат.

Поне Джесъп се държеше прилично. Не знам какво му бе казал Уилън, но изглежда, имаше ефект, въпреки че с настъпването на вечерта строителят отново започна да проявява капризите си. Имаше още няколко фалшиви аларми, при които не открихме нищо, и всяка от тях провокираше мърморене и нетърпеливи въздишки у Джесъп. След поредния мъртъв плъх търпението му най-сетне не издържа.

— Тия животни не са ли обучени? — възкликна, когато треньорката отново награди Звезда с топката за тенис. — Моето куче ще се справи по-добре от това! Не може ли да различи мъртъв човек от гризач?

— Не, а ти можеш ли? — отвърна треньорката.

Тя се изпъчи и погледна строителя, сякаш го предизвикваше отново да се осмели да критикува кучето ѝ. Вместо това той се обърна към Уилън:

— Това е безсмислено! Колко още ще се мотаем така?

Полицаят отговори, без да го удостои с поглед:

— Колкото е необходимо.

— Ох, стига, губим си времето. Тук няма нищо!

— В такъв случай колкото по-скоро потвърдим това, толкова по-скоро ще можете да върнете булдозерите си и да започнете да разбивате.

— Мислиш, че е смешно? — Кървясалите очи на Джесъп се изцъклиха над маската. — Докато всички се мотаете тук и си бъркате в носа, аз губя пари!

Уилън го погледна.

— Не, не мисля, че е смешно, Джесъп. Съжалявам за причиненото неудобство, но това е разследване на убийство. По-важно е от печалбата.

— Печалба…! — Джесъп се изсмя горчиво и поклати глава. — Боже мили. Нищо не разбираш, нали?

Уилън бе спасен от радиостанцията си, която в този момент изпращя. Хвърли гневен поглед към Джесъп и се дръпна настрани, за да отговори.

Настъпи тишина. Двамата криминалисти се огледаха. Единият ме погледна и завъртя очи. Безразличен към всичко това, едрият строител стоеше с наведена глава и присвити рамене. Клатеше глава и мърмореше нещо под носа си.

— Знаете ли какво… Майната ви на всички!

Внезапно дръпна качулката от главата си и свали маската. Лицето му беше почервеняло и потно; оредялата коса — сплъстена на темето му. На бузите му личаха червени линии, отбелязани от връвчиците на маската.

— Ей, не може така — каза му един от криминалистите.

— Не може ли? Само гледай. Изгубих достатъчно време на това проклето място.

Тръгна обратно по коридора към главното стълбище. Гласът на Уилън го спря:

— Господин Джесъп!

Строителят забави крачка, после се обърна. Инспекторът се приближи към него с мрачно и ядосано лице.

— Обади се консултантът ни по претърсване. Един от другите екипи е намерил азбест в мазето. Сигурно не знаете нищо за това, нали?

Лицето на Джесъп се промени. Той премигна и започна да отваря и затваря уста, сякаш мълчаливо се опитваше да каже нещо.

— Какво? Не, не съм… Нямам…

Замълча. Уилън го изгледа втренчено, после се обърна към другите:

— Добре, почивка.

Седях в колата на отворена врата. На таблото ми бавно се охлаждаше изпускаща пара пластмасова чаша с чай. Откакто излязохме от болницата, бе минал близо час и все още никой не казваше кога — и дали — ще влизаме пак. Мократа мъгла се кондензираше върху предното стъкло. Отпих глътка чай. Не бързах.

Нещо ми подсказваше, че може да се наложи да почакам още доста.

Когато излязохме от болницата на дневна светлина, Джесъп изглеждаше изтощен, лицето му беше пепеляво. Цялата самонадеяност го беше напуснала — равносилно на признание за вина. Фирмата му е трябвало да направи проучване на „Сейнт Джуд“, преди да започне събарянето. Това би трябвало да включва проверка за азбест в старата болница и ако такъв бъде намерен, да бъде безопасно отстранен. Беше времеемка и скъпа процедура, извършвана само от лицензирани компании. В най-добрия случай Джесъп трябваше да отговаря за небрежност, че го е пропуснал. В най-лошия случай — знаеше, че има азбест, и умишлено не беше сигнализирал, за което носеше криминална отговорност.

Нищо чудно, че нямаше търпение да събори сградата.

Това налагаше полицейското претърсване на „Сейнт Джуд“ да бъде спряно, докато не бъде оценен рискът. Може би дори за по-дълго, ако се наложеше мястото да бъде обезопасено. Във всеки случай означаваше още чакане, докато не се вземе решение.

Слязох от колата и се протегнах, чудейки се дали да стоя тук. Не виждах как ще допуснат някого вътре до края на деня, а имаше и по-интересни начини да прекарам следобеда от това да седя на паркинга. Реших да потърся Уилън, но в този момент видях някой да излиза от една от полицейските каравани.

Беше Джесъп.

Изглеждаше по-зле отпреди, сякаш за последния час беше остарял с десет години. Не исках да говоря с него, но и не се притеснявах, че ще ме види. Сега не беше в състояние да забележи никого. Леко се олюляваше, сякаш бе изгубил координация, а изражението му беше като замаяно. Почудих се дали не е в шок. Миг по-късно получих отговор на този въпрос. Докато минаваше покрай редицата полицейски автомобили, краката му внезапно се подкосиха. Опита се да се подпре на една кола, но се хлъзна надолу и с глухо тупване седна на мокрия асфалт.

Изтичах до него. Дори не се опита да се изправи. Просто остана там, подпрял едната си ръка на колата.

— Добре ли сте? — попитах.

Погледна ме мълчаливо, като мигаше на парцали. Това можеше да е нещо повече от шок, помислих си, като се заоглеждах в търсене на помощ.

— Добре, стойте тук. Ще отида да повикам…

— Не! — Лицето му започна да възвръща цвета си и бузите му почервеняха. — Не искам да имам нищо общо с тези копелета.

Опита се да се изправи, като се подпираше на колата. Поколебах се и го хванах подръка, за да му помогна.

— Махни се от мен — избоботи.

Но думите му бяха вяли и не се опита да ме отблъсне. Беше тежък, както и изглеждаше — твърде тежък, за да го вдигна сам. Все пак започваше да се съвзема. Стисна силно рамото ми, когато се изправи, и след леко олюляване възвърна равновесието си. „Сигурно е просто шок“ — помислих си, когато ме пусна и се изправи сам.

— Къде сте спрели? — попитах.

— Ще се справя — промърмори, после добави: — Ето там.

Колата му беше стар мерцедес, който, ако беше в по-добро състояние, можеше да е колекционерски експонат. Подобно на собственика си, и той изглеждаше сякаш едва крета. Сега Джесъп можеше да ходи без чужда помощ, но останах с него, докато търсеше ключовете за колата си и я отключваше.

— Не трябва да шофирате — предупредих, като се надявах, че няма да се опита.

Не исках да се боря с него, докато се опитвам да му взема ключовете.

— Добре съм.

Въпреки това дори не направи опит да се качи в колата. Тъкмо се чудех дали да си тръгна, или да остана с него, когато раменете му затрепериха.

— Разкараха ме — каза и по обраслите му с четина бузи потекоха сълзи. — Тези копелета ме изритаха. Казаха, че ще ми повдигнат обвинения.

Той и без това бе заплашвал да си тръгне и само се оплакваше, докато беше с нас. Дори да не е знаел за азбеста, неговата небрежност бе изложила на риск собствените му работници наред с всички други хора наоколо. Но въпреки че сам си беше виновен, сега изглеждаше жалък. Колкото и да си го заслужаваше, не можех да го оставя така.

— Хайде, седнете.

Отворих вратата на колата и първото нещо, което видях, беше пластмасова кутия от портокалов сок на пътническата седалка. И преполовена бутилка водка. Вече знаех, че Джесъп е пияница. Сутринта миришеше на алкохол и докато му помагах да стигне до колата, все още подушвах водката в дъха му. Бях помислил, че е от миналата нощ, дори не допусках, че е толкова глупав да пие, докато участва в полицейска операция. Съжалението, което изпитвах към него досега, се изпари. Вече не ставаше въпрос само да се уверя, че строителят е добре. Жена ми и дъщеря ми бяха убити от пиян шофьор. Нямаше да му позволя да седне зад волана в това състояние.

Строителят се отпусна тежко на седалката, с лице навън и крака на земята. Седеше безучастно, големите му ръце висяха между коленете, а лицето му беше безизразно.

— Това е. Край с мен. — Поне беше спрял да плаче. — Край на всичко. Всичко. Нищо не ми остана.

Имаше някакъв трагизъм в него. После изражението му стана по-сурово и той погледна към „Сейнт Джуд“.

— Това шибано място. Иска ми се никога да не го бях виждал. Толкова време и пари, купуване на нова техника, назначаване на нови хора. Боже мили. Трябваше да взривя шибаната сграда още преди няколко седмици.

Огледах се, като почти се надявах да видя Уилън или някой друг, който може да се намеси. В далечния край на паркинга забелязах няколко бели фигури, но никой от тях не гледаше в нашата посока.

— Хайде да ви извикам такси — предложих, макар че вече знаех как ще реагира.

Той ме погледна.

— Какви глупости говориш? Не ми трябва такси, имам си кола.

Войнственото му поведение се завърна. Знаех, че шансът да го убедя е малък, и преди да успея да направя опит, вратата на една от караваните се отвори. С облекчение видях Уорд с група старши офицери в униформа. Разпознах Ейнсли, но когато видях с тях и цивилни, разбрах какво става.

О, боже.

Бях забравил, че семейството на Кристин Горски ще идва в „Сейнт Джуд“. Майката и бащата вървяха, като взаимно се придържаха. Лицата им бяха изкривени от шок и от скръб. Бяха елегантно облечени, сякаш отиваха на църква или на тържествено събитие. Синът им вървеше отстрани, с дънки, наведена глава и ръце в джобовете, той се движеше на видимо разстояние от родителите си.

Четвъртият цивилен беше Адам Одуя.

Дори и с ежедневно облекло активистът се открояваше повече от старшите полицаи с изрядни тъмни униформи. Посещението явно беше към края си. Бях твърде далеч, за да ги чуя, но официалните лица от полицията се ръкуваха със семейството и кимаха с разбиране. После групичката се раздели и повечето полицаи тръгнаха към колите си. Уорд и Ейнсли останаха с Одуя и семейство Горски.

Вървяха бавно към мястото, където бяхме с Джесъп.

Все още не ни бяха забелязали и строителят седеше с гръб към тях. И все пак беше въпрос на време. Огледах се отчаяно, търсейки начин да избегна това, което знаех, че ще се случи.

Гласовете им се чуваха все по-ясно с приближаването им и характерният баритон на Одуя се открояваше сред останалите. Когато ги чу, Джесъп вдигна глава. Изправи се на крака и когато видя групата, дебелите му вежди се събраха.

— Какво прави това копеле тук?

До този момент се бях притеснявал само, че скърбящото семейство ще се сблъска със строителя. Не ми беше хрумнало, че Джесъп може да познава Одуя. Но активистът бе водил кампанията за спасяване на „Сейнт Джуд“ и беше главният виновник за отлагането на разрушаването заради прилепите. А след като бе представил семейство Горски пред медиите, през последните двайсет и четири часа лицето му беше навсякъде по телевизията и в новинарските сайтове.

Джесъп със сигурност бе разпознал виновника за спирането на работата му.

Сложих ръка на рамото му, за да го възпра.

— Върнете се в колата…

— Това копеле — изпръхтя той, като гледаше Одуя. Опитах се да му попреча да тръгне към тях, но той ме блъсна настрани. От доскорошната му слабост нямаше и следа; адреналинът и гневът му вляха нови сили. Знаейки, че ще направи точно сцената, която исках да избегна, направих последен опит да го спра.

— Не, това е нейното семейство… — започнах, но той не слушаше.

Джесъп беше едър мъж, свикнал да използва теглото си. Изблъска ме и се показа иззад колата.

— Ти! — посочи с пръст Одуя.

Хората от групата погледнаха към нас, привлечени от суматохата. Видях как очите на Уорд се разшириха, а на лицето на Ейнсли се изписа студена ярост. Другите ни гледаха недоумяващо. Включително Одуя. Джесъп може и да имаше основателни причини да го познава, но познанството беше едностранно: активистът вероятно никога преди не беше виждал отговорника по разрушаването.

— Ти си виновен! — изрева Джесъп, като тръгна заплашително към тях. — Доволен ли си сега? А?

Одуя изглеждаше объркан.

— Съжалявам, не ви познавам…?

— Достатъчно!

Ейнсли, атлетичен и вдъхващ респект с полицейската си униформа и фуражка, се приближи към Джесъп. Строителят не му обърна внимание.

— Знаеш ли какво направи? — изрева той на Одуя. — Знаеш ли какви мъки ми причини? На кого му дреме за няколко прилепа или някаква шибана курва наркоманка…

— Казах да мълчиш! — Ейнсли застана пред него и го хвана за ръката. — Главен инспектор Уорд, искам този човек…

Не мисля, че Джесъп искаше да го удари, но на дебелака съвсем му беше паднало пердето. Той се освободи от хватката на Ейнсли, при което ръката му се вдигна рязко и фрасна командира в лицето. Главата на Ейнсли се килна назад, фуражката му падна и той се строполи по гръб. Чух стъпките на няколко полицаи, които със закъснение се втурнаха към нас. Хукнах към Джесъп, за да го удържа, и видях, че Уорд също направи опит, като остави семейство Горски, вцепенени от шок.

Но Одуя беше най-близо. С изражение на пълна концентрация, той направи крачка срещу Джесъп. Когато по-едрият мъж замахна с юмрук към него, активистът се дръпна леко настрани и хвана изпънатата му ръка. Остави Джесъп да го подмине в инерцията си и после изви ръката зад гърба му в хватка за обезвреждане. Строителят изпсува, спъна се и падна на коляно.

— Успокой се — каза му Одуя.

— Копеле! Разкарай се! — крещеше Джесъп, като се опитваше да се измъкне.

В отговор Одуя изви ръката му по-високо.

— Не ме карай да те нараня.

Ейнсли се съвзе от удара, но беше изгубил фуражката си и от носа му течеше кръв. Лицето му бе изопнато от гняв. Приближи се към двамата мъже.

— Добре, ние поемаме.

Дотичаха още няколко полицаи. Одуя се отдръпна, след като те обградиха Джесъп. Дори не се беше задъхал. Кимна ми.

— Здравейте, доктор Хънтър.

Кимнах в отговор, все още разтърсен. Уилън дотича, задъхан, когато изправиха окаяния строител на крака.

— Какво…?

— След това ще говорим — каза му Уорд. Хвърли ми гневен поглед, после се обърна към семейството: — Господин и госпожа Горски, съжалявам…

Прекъсна я шум от разплискване на течност. Останал отзад, забравен от всички, малкият брат на Кристин Горски се преви надве и повърна шумно върху напукания асфалт. Лицето му беше бяло като платно. Изправи се бавно и за секунда си помислих, че ще каже нещо.

После краката му се подкосиха и се строполи на земята.

16

Когато влязох в апартамента, лампите се задействаха автоматично и помещението постепенно се обля в приглушена светлина. Предполагах, че мекото осветление е поставено специално за облекчаване на стреса и напрежението от деня, мъничко лукс за добре дошъл у дома. За мен беше просто досадно и ми се искаше да имам най-обикновен ключ, който да щраквам.

Оставих алуминиевия си куфар до входната врата в антрето, съблякох палтото си и отидох в кухнята. В момента не исках да мисля за нищо друго освен за ядене и пиене.

Най-вече за пиене.

Отворих хладилника да видя какво има там. След като разгледах празните рафтове без особено вдъхновение, мълчаливо се извиних на Аня, извадих яйца и кашкавал и започнах да си правя омлет.

Може да не се бях научил как да боравя с космическата кафемашина, но знаех как да работя с аудиоуредбата. Пуснах я да свири случаен подбор от песни, сипах си бира и занесох чинията си на масата за хранене, като се стараех да не мисля за празното място срещу мен. Когато седнах, от високоговорителите се разнесоха звуците на джаз пиано. Не ми беше най-любимата музика, но поне запълваше тишината. По-добре от нищо.

Отпих глътка бира и се опитах да се отпусна.

След като братът на Кристин Горски припадна, пред болницата настана истински ад.

Бяха извикали линейка, но виждах, че момчето вече се съвзема. Изглежда, припадъкът му беше просто реакция на шок.

Доста неща се бяха случили, които можеха да са причина.

Джесъп бързо беше отведен. Едрият строител отново изглеждаше замаян и съкрушен. Веднага щом се увери, че Люк Горски е добре и има кой да се грижи за него, Уорд дойде при мен. Хвана ме за ръката и ме отведе настрана.

— Какво, по дяволите, беше това? — изсъска.

Казах ѝ всичко, което знаех. Тя ме изслуша мълчаливо. Кожата около носа ѝ побледня. Когато свърших, издиша гневно:

— Не можа ли, де да знам, да го задържиш настрана или нещо такова?

— Опитах се. Видя какво стана.

Тя стисна очи и разтри основата на носа си.

— Мамка му, какво мазало!

— Какво правим с претърсването?

Уорд погледна назад към „Сейнт Джуд“ и поклати глава.

— Все още не знам. Трябва да говоря с Уилън и консултанта по претърсване, за да разбера как стоят нещата с азбеста. Ще трябва да го изкараме оттам.

— А Джесъп?

— Бог знае. По закон можем да го обвиним в нападение над полицай, но всичко зависи от Ейнсли. Господи, Одуя удари джакпота днес.

— Нима? — чу се мек глас зад нас.

„В най-подходящия момент“ — помислих си, като се обърнах към активиста. Нито Уорд, нито аз бяхме забелязали да се приближава.

Уорд се опита да замаже положението.

— Господин Одуя, от името на екипа мога само да се извиня…

Той махна небрежно.

— Няма значение. Нямате вина за действията на този побойник. Каквито и разногласия да имаме относно „Сейнт Джуд“, няма да ви търся отговорност за действията на такъв човек. Жалко само, че Томас и Сандра трябваше да чуят това, което каза. И Люк, разбира се.

— Ще вземем мерки за Кийт Джесъп и ако решите да предявите иск, можете да разчитате на пълната ни подкрепа.

— Благодаря, но не смятам да си губя времето с Джесъп и други като него. Животът е твърде кратък. — Той се усмихна накриво и около очите му се появиха тънки бръчки. — А и за тази случка ще мога да разказвам години наред. Да бъда нападнат, докато съм заобиколен от полицаи? И сам не бих могъл да го измисля по-добре.

Уорд се опита да се усмихне, но не ѝ беше до шеги.

— Много благородно от ваша страна, господин Одуя…

— Адам. Няма нужда от тези официалности.

Това вече бе малко прекалено. Уорд само кимна, без да приеме поканата.

— Извинете, но трябва да видя как е Люк Горски.

— Разбира се. Аз също идвам след секунда.

На Уорд не ѝ харесваше да го остави насаме с мен, но нямаше какво да направи. Хвърли ми предупредителен поглед и тръгна обратно към мястото, където един парамедик помагаше на тийнейджъра да се изправи на крака.

— Сърцераздирателно, нали? — каза Одуя, като се огледа. — И без това достатъчно страдаха.

— Не трябваше да идват — отбелязах с леко обвинителен тон.

Одуя кимна.

— Съгласен съм. Опитах се да ги разубедя. Томас не искаше да идва и видяхте как се отрази всичко на Люк. Но Сандра настоя и аз не мога да споря с майка, чиято дъщеря е била убита. — Сега той ме погледна на свой ред. — Както и да е, благодаря за това, което направихте. Видях, че се опитвахте да спрете Джесъп.

— Не много успешно. Но вие показахте изненадващи умения.

Той сви рамене.

— В моята работа е полезно да знам как да се защитя.

Медиците отведоха към линейката Люк Горски, който вяло се опитваше да се съпротивлява.

— Той трудно ли го прие? — попитах.

— Изключително. Мисля, че дори родителите му се изненадаха колко дълбоко му повлия новината. Със сестра му не изглеждаше да са били особено близки.

Смъртта променя хората. Понякога осъзнаваш колко много означава някой за теб едва когато е твърде късно.

— Сега моментът не е много подходящ, но искам да поговоря за нещо с вас — продължи Одуя. — Ако ви дам думата си, че няма никаква връзка с разследването, ще имате ли нещо против да ви се обадя, за да го обсъдим?

Тъкмо бях започнал да губя бдителност, но сега отново застанах нащрек.

— За да можете отново да ме цитирате като познат и надежден източник?

Одуя дори не трепна.

— Направих това, което сметнах за правилно, и нямам намерение да се извинявам. Независимо дали ви харесва, или не, реакцията ви потвърди информацията, че жената е била бременна. Бих постъпил по същия начин отново, ако така семейството на изчезналата млада жена ще узнае какво се е случило с нея.

Имаше право. Въпреки че Кристин Горски така или иначе скоро щеше да бъде идентифицирана, благодарение на Одуя родителите ѝ се бяха освободили по-рано от ужасното неведение. И въпреки че не можех да го виня за това, все още не ми харесваше да ме използва.

— Както казахте, сега не му е времето.

— Не, разбира се. — Той ми се усмихна със съжаление. — Тогава може би по-късно.

Щеше да е много по-късно, ако имаше нещо общо с разследването. Мотивите на Одуя биха могли да бъдат похвални и беше трудно да оспоря резултатите от действията му. Но за него целта винаги оправдаваше средствата.

Това го правеше човек, на когото трудно може да се вярва.

Докато давах показания за инцидента с Джесъп, започна да се свечерява. За връщане в „Сейнт Джуд“ не можеше да става и дума. Цялата операция по претърсването беше спряна заради азбеста и нямаше да бъде възобновена, докато сградата не бъде обявена за безопасна. Може да не ми харесваше да прекарвам времето си в старата болница, но не приветствах поредното забавяне. Първо таванът, сега мазето.

В „Сейнт Джуд“ навсякъде дебнеха капани.

Беше твърде рано да се връщам в „Балард Корт“ и понеже нямаше какво да правя, минах през университета. Не си бях проверявал пощата от сутринта и сега открих, че имам още едно писмо от Франсис Скот-Хейс. Журналистът на свободна практика започваше твърде много да досажда, помислих си, докато изтривах имейла. Всичко останало беше рутинно, но всяко занимание беше за предпочитане пред това да прекарам вечерта сам в „Балард Корт“ и едва когато стомахът ми започна да стърже, неохотно реших, че е време да се прибирам.

Причината за безпокойството ми не беше само работата. Истината е, че Рейчъл ми липсваше. И двамата знаехме, че няма да се чуваме дни наред, а може би и по-дълго, но отсъствието ѝ започваше да ме измъчва. Бях свикнал да е част от живота ми. През последните няколко месеца почти постоянно бяхме заедно, като рядко се разделяхме за повече от два-три дни. Мисълта за нея правеше онзи бездушен апартамент по-поносим. За първи път от много години бях започнал да мисля като „ние“, а не като „аз“.

Сега отново трябваше да свиквам със самотата.

Спри да се самосъжаляваш — помислих си. — Тя си има работа. Ти също. След като приключих с омлета и бирата, видях, че е почти време за късните новини. Измих и прибрах малкото чинии, които бях използвал, а после извадих от бюфета една от нелепо тежките кристални чаши и си сипах бърбън. В памет на един стар приятел от време на време пиех чаша „Блантън“ и винаги държах една бутилка в апартамента. Тук имаше голям и скъп бар с напитки и собственикът беше казал да вземам каквото поискам. Но не ми изглеждаше правилно. Бях тук само защото Уорд мислеше, че моят апартамент не е безопасен, и въпреки че бях благодарен на Джейсън, че го уреди, не исках да прекалявам с гостоприемството на хазаите. И не планирах да оставам още дълго.

Настаних се в едно от меките кожени кресла и включих телевизора. „Сейнт Джуд“ отново беше в новините, но вече малко по-надолу в класацията на сензациите. Показаха кадри, на които семейство Горски беше извозено с кола през портите на болницата — лицата на тримата бяха бледи овали зад матовото стъкло на колата, — но не беше водещата новина. Никой не споменаваше инцидента с Джесъп, той се беше случил на територията на болницата, далеч от вниманието на медиите. За негова чест, Одуя явно не беше съобщил нищо на журналистите, макар че вероятно се бе въздържал повече от уважение към семейство Горски, отколкото за да улесни полицията. Все пак това бе облекчение за Уорд.

Когато новините за „Сейнт Джуд“ свършиха, аз си спомних за моя бърбън. Посегнах към чашата и за малко не я съборих, когато телефонът иззвъня. Надявайки се, че може да е Рейчъл, макар да не очаквах да я чуя отново толкова скоро, вдигнах бързо. Но номерът не ми беше познат.

— Доктор Хънтър?

Гласът ми звучеше познато, но не можех да си спомня откъде. Разочарованието ме направи раздразнителен.

— Кой е?

— Ами… ъъъ… Даниел Миърс.

Миърс? Не можех да си представя защо съдебният тафоном ще ми се обажда, още по-малко в този късен час.

— С какво мога да ви помогна?

Чух дъха му.

— Всъщност няма значение. Извинявайте.

— Не, почакайте — спрях го, преди да затвори. Сега вече наистина бях любопитен. — Какъв е проблемът?

— Няма проблем. — Арогантността се върна. И също толкова бързо отново го изостави. — Не, всъщност… просто… Бихте ли дошли в моргата?

— Имате предвид в момента?

— Да, имам предвид… — Той се спря. — Ако не ви затруднява.

Изведнъж забравих за бърбъна и намерението да си легна рано. Изправих се.

— Защо? Какво е станало?

Мълчание. След миг Миърс намери гласа си:

— Имам нужда от помощта ви.

17

Моргите са странни места дори през деня. През нощта обаче придобиват свой особен характер. Не защото тогава има нещо коренно различно. Прозорците тук са малко, по очевидни причини повече се разчита на изкуствено осветление. И подобно на болниците моргите работят денонощно.

Въпреки това винаги съм чувствал, че нещо се променя. Винаги тихи и пусти дори в най-натоварените часове, през нощта моргите още повече притихват и се забавят. Тишината, която се възцарява, е различна — по-философска и по-дълбока. Като че ли притежава тегло. Присъствието на мълчаливите мъртъвци, обитаващи тази сграда, телата по металните маси или в тъмните хладилни шкафове се усещат по-отчетливо. Може би това е някаква първична реакция към настъпването на нощта, съчетана с близостта на смъртта, която на инстинктивно ниво все още ни плаши. Или е резултат от забавянето на биологичния ни часовник с приближаването на малките часове, психологически и физиологичен протест срещу нарушаването на естествения му дневен ритъм.

А може би е само лично мое усещане.

Подът скърцаше под стъпките ми, докато вървях по коридора. Дежурният асистент ми каза къде да намеря Миърс, макар че не скри презрението си, когато му казах кого търся.

— Приятно прекарване — каза иронично.

Миърс определено знае как да печели приятели, помислих си. Тогава ти какво правиш тук? Не дължах нищо на съдебния тафоном, а изминалият ден беше достатъчно натоварен. Но и преди бях работил по случаи, в които се намесваше егото, и знаех колко може да навреди. Дори с Миърс да не се харесвахме, разследването не биваше да пострада.

Освен това нямах търпение отново да видя останките на другите две жертви.

Намерих го в малката лаборатория, към която ме беше насочил дежурният. Първата изненада беше, че носеше цял работен гащеризон и гумени ботуши, а не просто лабораторна престилка като мен. Миърс не пожела да каже по телефона защо има нужда от помощ, но досега вече трябваше да е приключил първоначалния етап на изследване, когато е необходимо пълно защитно облекло.

Стоеше наведен над сглобения скелет, поставен на една маса, и внимателно донаместваше една от костите. Когато влязох, той се изправи и външният му вид ме смая. Поначало бледото му лице изглеждаше бяло като тебешир, а луничките и червената коса още повече изпъкваха. Небръснат, с тъмни кръгове под очите, изглеждаше така, сякаш не е спал няколко дни.

— Ето ви и вас! — Прозвуча облекчено, едва ли не радушно. — Доста бързо стигнахте.

По това време на нощта почти нямаше движение. Приближих се до скелета, над който се беше навел. По сравнително малкия размер разбрах на кого е.

— Това ли е жената? — попитах, като извадих чифт ръкавици от автомата.

— Да, аз… ъъъ… тъкмо довършвах.

Не си представях какво още има да довършва. Беше извършил същата процедура, която аз приложих върху Кристин Горски: бе разчленил костите и ги бе почистил от меките тъкани, а след това ги беше сглобил отново за изследване. Това е основна част от нашата работа — процес, който с практиката започваш да извършваш почти машинално. Толкова добре го познавах, че можех да го правя с вързани очи.

Тук обаче трябваше да призная, че едва ли можех да допълня нещо към работата, свършена от Миърс. Костите на непознатата жена бяха безупречно почистени и подредени. Доколкото можех да преценя, всяка костица бе поставена на абсолютно еднакво разстояние от съседната, почти с точност до милиметър. Това беше впечатляващо сглобяване, достойно за страниците на всеки учебник, илюстриращо симетрия, каквато никой скелет на жив човек не притежава.

— Добра работа — отбелязах, докато нахлузвах ръкавиците.

Лично за себе си помислих, че такава прецизност е излишна, но беше грубо да го кажа. А и в този момент повече ме интересуваха тъмните белези, които видях по костите. Най-малкият беше с диаметър приблизително колкото нокът, а най-големият — на срамната кост — с размерите на кокоше яйце. Всичките бяха жълтеникавокафяви на цвят, като капки слабо кафе върху попивателна хартия.

Освен това различих тънки пукнатини на лявата лакътна и на лъчевата кост — дългите кости на предмишницата, както и върху няколко ребра. Уорд бе споменала за фрактури, но това не бяха наранявания, които могат да се получат при изтезания или побой. Нямаше нито раздалечаващи се линии на пропукване от една точка на удар, нито пълни фрактури с отделяне на счупените краища един от друг. Изглеждаха по-скоро причинени от сили на огъване или срязване. Освен това костите на черепа бяха непокътнати. Ако жертвата е била пребита, нападателите са избягвали лицето ѝ.

Отново насочих вниманието си към петната от изгаряне и вдигнах дясната метакарпална кост — една от тънките кости на дланта. Кремавата ѝ повърхност бе загрозена от мръсно жълто петно.

— Значи това са изгарянията? Колко са?

— Тринайсет. На ръцете, краката, стъпалата. Черепа. — Миърс започваше да се съвзема. Може би комплиментът или професионалният разговор възстанови душевното му равновесие. Това беше добре. — На всички места, където костите бяха покрити с тънък слой кожа. Освен това открих допълнителни изгаряния върху обеления епидермис на места без лежаща непосредствено отдолу кост като на корема и бедрата. Изглежда, че са поставяни на случаен принцип.

— И със сигурност са следи от изгаряния?

Наистина приличаха на такива, но единственият начин да се установи това със сигурност е, като се вземат парченца от петната и се изследват под микроскоп. Видях тънки разрези върху някои от костите, където Миърс бе взел точно такива проби.

— На микрониво има пукнатини и периостеумът е увреден — каза той и в гласа му отново се появи нотка на раздразнение. — Като се има предвид и обезцветяването, няма какво друго да бъде.

— Все още ли мислите, че са били причинени от поялник? — попитах скептично.

— Или нещо подобно, да, без съмнение. — Увереността му нарасна сега, когато стъпваше на позната територия. — Първо помислих за цигари заради диаметъра на петната. Но не би било достатъчно горещо. Било е нещо, което може да се държи на едно място по-дълго време, за да може топлината да проникне до костта и да я изгори през кожата. Върху епидермиса и дермата над костта имаше локализирани изгаряния, но само толкова.

Нямаше логика. За да останат следи върху костта, би трябвало топлината да е била толкова силна, че да причини много повече увреждания на разположените отгоре меки тъкани, независимо какъв инструмент е използван.

— Колко локализирани?

— Горе-долу с диаметъра на изгарянията върху костите. — Миърс явно съвсем се окопити, защото усмивката му отново стана леко снизходителна. — Ето защо мисля, че е използвано нещо, което фокусира силна топлина в малка област — като поялник.

Това все още не можеше да ме убеди, но все пак тези жертви бяха поверени за изследване на Миърс, а не на мен. И гласът му звучеше доста уверено. Върнах метакарпалната кост на мястото ѝ.

— Същото ли е положението и с другата жертва?

Миърс протегна ръка, за да нагласи костта, която току-що бях оставил, докато не я изравни идеално със съседните. Отначало не отговори, но когато го погледнах, бузите му се бяха изчервили.

— Ами… ъъъ… не съм сигурен. Така мисля.

— Не можете ли да определите? — попитах учудено.

— Да, разбира се. Тоест… още не. — Покашля се. — Затова ви се обадих.

— Добре, със сигурност мога да ви дам второ мнение — казах аз все още в недоумение.

Не можех да разбера защо е толкова нервен, ако това беше всичко, което искаше. Няма нищо лошо да поискаш различна гледна точка, ако нещо не е ясно. Аз самият съм го правил неведнъж, особено в началото на кариерата си, когато още трупах опит.

Но Миърс се размърда смутено. И отново леко намести малката кост на скелета.

— Ами не е точно… Искам да кажа, че не точно…

Намести ненужно едно плаващо ребро, след което започна да прави същото от другата страна. Сложих ръка отгоре, за да го спра.

— Защо не ми покажете какво има?

Той кимна, все още червен като рак.

— Да. Да, добре.

Излязохме в коридора, свалих ръкавиците и ги хвърлих в кошчето до вратата. Миърс отвори една съседна, по-голяма лаборатория. Вътре беше тъмно. Той щракна ключа и лампите над главите ни премигнаха и оживяха с пращене. Присвих очи от внезапната ярка светлина и след миг видях какво ме чакаше там.

Приличаше на касапница.

В стаята имаше три маси от неръждаема стомана. На една от тях лежеше тялото на втората жертва. Основната част от меките тъкани бяха отстранени и Миърс бе започнал разчленяването на съединителната тъкан на ставите. Лявото ходило беше отделено от глезена, а пищялът — от коляното. Резултатът имаше лека прилика с месарски дръвник, но бе постигнат с майсторска, мъчително прецизна работа.

Но макар че разрези на тазобедрената става също бяха направени, те не изглеждаха толкова внимателно изпълнени. Трупът беше много по-едър от този на другата жертва и големите му стави се разчленяваха по-трудно. Кремавобялата ябълка и ямката на тазобедрената става бяха голи, но все още свързани. Яките сухожилия и хрущяли бяха нарязани и разкъсани, сякаш някой ги е кълцал в пристъп на истерия. На масата бяха оставени тънък скалпел и няколко по-големи ножа.

Всичките бяха мръсни и мазни от употреба и сега видях, че са правени опити за срязване и на други стави, но после са били изоставени.

Спрях стъписан, когато видях останките. Сега разбрах защо Миърс ми се обади. Трябваше да е много по-напред в работата, отколкото беше. Бях очаквал втората жертва да е почти завършена. Поне костите вече трябваше да киснат.

Погледнах с недоумение Миърс. Той опита да се изпъчи.

— Ами аз… изглежда… малко изоставам от графика.

Това беше меко казано. Но по-шокиращо беше не забавянето му, а причината за това забавяне. Беше се справил безупречно с почистването и сглобяването на останките на жената, затова сега не можех да си обясня защо тук се е затруднил. Въпреки че по-големият ръст на жертвата може би представляваше някаква трудност чисто физически, това не обясняваше мърлявата работа, която Миърс бе оставил.

— Какво стана? — попитах аз.

— Нищо не е станало. Про… просто ми отне повече време, отколкото очаквах.

— Защо не повикахте някой от асистентите?

Миърс се умърлуши, виновно търсейки обяснение:

— Ами… мислех, че ще се справя.

Сега започнах да разбирам какво става. Отново си спомних скелета на жената, безупречно подреден в другата стая. Прекалено безупречно.

— Колко време ви отнеха останките на жената? — попитах.

Той се сгърчи като продупчен балон. Сви рамене, като се опитваше да изглежда небрежен.

— Нямам представа. Знаете как е, не трябва да се прибързва.

Не, не трябва. Но имаше огромна разлика между това да си дадеш достатъчно време да направиш нещо правилно и да си губиш времето. Още Парек бе отбелязала, че Миърс работи много методично, а сглобеният скелет на жената показваше, че е перфекционист. Но това невинаги беше добре. Миърс бе допуснал да затъне в детайлите на първото сглобяване, като се беше съсредоточил върху ненужните дреболии за сметка на цялостната картина. После бе видял, че времето му изтича, беше се паникьосал и това още повече бе влошило нещата.

— Уорд знае ли? — попитах, въпреки че се досещах за отговора.

— Не! — Изглеждаше уплашен. — Не, аз… Не исках да я притеснявам с това.

Разбира се, че не е искал. И не беше сметнал за необходимо да каже на работодателите си. Миърс не искаше да признае съществуването на проблема, може би дори пред себе си. Така все по-дълбоко и по-дълбоко бе затънал в ямата, която сам си беше изкопал, докато не се беше отчаял достатъчно, че да ме повика.

Това, което ме озадачи най-много обаче, беше защо изобщо е допуснал това да се случи. Такава грешка бе обяснима за начинаещ, но не и за опитен…

Изведнъж ми просветна. Миърс ме наблюдаваше, изглеждаше объркан и уплашен. И по-млад от всякога.

— За първи път работите по разследване на убийство, нали? — казах аз.

— Моля? Не, разбира се, че не!

Но избягваше да ме погледне в очите и лицето му стана още по-наситено червено.

— По колко такива сте работили?

— Доста. — Сви рамене. — Три.

— Сам?

— Това няма значение.

Напротив, имаше, и то много голямо. Напрежението при разследване на убийство може да е огромно. Не всеки е способен да се справи. И имаше огромна разлика между това да помагаш на някого и да работиш самостоятелно в голямо разследване. Спомних си първия път, когато ми се случи, и как се потях от страх, че ще се изложа. Никакво образование и обучение не може да те подготви за това.

Сега видях поведението на Миърс в нова светлина. Зад арогантността и самохвалството се криеше неувереност. Той се опитваше да скрие неопитността си.

— Трябваше да помагам на Питър Мадли — изплю камъчето Миърс. — Но се скараха и той напусна. Нямаха време да търсят друг и затова аз… аз казах, че ще се справя.

Бях слушал за Мадли. Имаше репутацията на опитен съдебен антрополог, но не знаех, че се е преместил в частния сектор. Сега всичко започваше да си идва на мястото. Талантлив или не, Миърс не е бил първият избран за работата. Бил е изпратен като заместник в последната минута, за да е сигурно, че „Биоджен“ няма да изгуби договора за съдебномедицинска експертиза. Нищо чудно, че не бях чувал за него.

Никой не беше чувал.

Потърках очите си и се замислих какво да направя. Уорд трябваше да знае, ако някой от консултантите не може да се справи с работата. Може би вината не беше изцяло на Миърс, но на неопитен и непроверен човек не можеше да бъде поверена такава отговорност. Твърде много зависеше от него, за да се рискува. И не му дължах нищо.

Все пак успешното снемане на пръстовите отпечатъци — и може би установяването на изгарянията — показваше, че е достатъчно компетентен. Може би дори повече. Може би сегашният проблем се дължеше на работната треска от първата нощ на разследването. Ако сега отидех при Уорд, той не само щеше да бъде отстранен от разследването, но и кариерата му щеше да бъде съсипана. Не бях сигурен, че искам това да ми тежи на съвестта.

Миърс ме наблюдаваше притеснено и хапеше устни.

— Няма да ви прикривам — казах му. — Уорд трябва да знае.

— Ама тя сигурно е прекалено заета…

— Тя е водещият детектив. Ако вие не ѝ кажете, ще ѝ кажа аз.

Той отмести поглед към накълцаните останки. Раменете му увиснаха.

— Добре.

— И ако пак се случи нещо подобно, трябва да кажете на някого. Не се опитвайте да се измъквате с блъфиране.

— Ама аз не…

— Говоря сериозно.

Той стисна устни, но кимна.

— Добре. Няма.

Надявах се. Погледнах стенния часовник и видях, че минава полунощ. Въздъхнах.

— Ще отида да си сложа гащеризон.

Останките на по-едрата жертва изглеждаха по-зле, отколкото всъщност бяха. Паникьосването на Миърс не беше довело до нищо катастрофално. Нито един от прибързаните му опити за разчленяване на ставите не беше причинил увреждане на костите, а върху скелета не личаха счупвания, настъпили след смъртта на жертвата. Уврежданията бяха ограничени до съединителните и меките тъкани, които така или иначе щяха да бъдат отстранени. Грешките му бяха породени единствено от прибързаност и паника и въпреки че бяха достатъчно сериозни, не бяха причинили истинска вреда.

Миърс работеше кротко и мълчаливо, докато премахвахме последните останки от меки тъкани по трупа на мъжа. Въпреки че скелетът далеч не бе идеално изчистен, вече се виждаше, че върху някои кости има същите жълто-кафяви следи от изгаряне като при жената. Искаше ми се да ги огледам по-отблизо, но сега по-важно беше да ги сложим да киснат, за да може по-късно Миърс да направи обстоен анализ.

Той работеше дразнещо бавно, сега не толкова заради перфекционизма си, колкото от нерви. Въпреки цялата му надутост, самочувствието му бе крехко. За да се съвземе и да бъде от полза за разследването, това трябваше да се промени.

— Изглежда, че е бил едър човек — отбелязах. — Направихте ли изчисления за ръста?

— Сто седемдесет и осем сантиметра — отговори мрачно той.

Значи малко над средния ръст за мъж, но не и великан.

— Някакви идеи за пола?

Определянето дали даден силно разложен труп е на мъж, или на жена не беше очевидно. Ако гениталиите са се разпаднали до неузнаваемост, единственият начин да се определи полът е по костите. Дори тогава обаче невинаги е лесно и затова не можех да упрекна Миърс, ако все още няма отговор на този въпрос.

Но вече достатъчно от меките тъкани бяха отстранени от останките, за да открият някои особености на скелета и освен това не исках окончателно становище. Той въздъхна, сякаш всичко това му идва в повече.

— Ами очевидно на този етап не мога да кажа със сигурност. Но надочните дъги са ясно изразени, а мастоидният израстък е голям и ясно изпъкнал. Като се имат предвид общият ръст и плътността на костите, с голяма доза сигурност може да се каже, че е мъж.

Звучеше като окончателно становище. Това можеше да е опасно, макар че бях склонен да се съглася с него. Надочните дъги и мастоидният издатък под ухото обикновено са надеждни полови белези. Макар и невинаги, нещата често са точно такива, каквито изглеждат. Вече знаехме, че по-дребната жертва, измъчвана и зазидана зад фалшивата стена, е била жена. С голяма доза увереност можеше да се каже, че човекът, който е умрял с нея, е бил мъж.

Забелязах, че Миърс започваше да работи по-гладко — с по-голяма увереност боравеше със скалпела и трионите. Резкият маниер и самоувереността също се завръщаха, но това беше поносимо. Бих предпочел да е дразнещ, но да действа ефективно, отколкото да се държи учтиво и да спъва работата.

Започнах да разрязвам съединителната тъкан около лявото бедро.

— А възрастта?

Той вяло сви рамене.

— Между трийсет и пет и петдесет, съдейки по износването на зъбите.

— В какво състояние са те?

— Защо не погледнете сам? — язвително отвърна той.

— Защото не искам да си губя времето с нещо, което вече е направено — отговорих, без да откъсвам поглед от това, което правех в момента. — Предполагам, че сте го направили, нали?

— Разбира се! Има петна, които показват, че е бил пушач и е пиел кафе, и достатъчно пломби, навеждащи на мисълта, че не се е грижил особено за зъбите си, но поне е ходил на зъболекар. Сега, ако нямате нищо против, ще се опитам да се концентрирам.

Усмихнах се под маската.

Самочувствието на Миърс вече се завръщаше. Извършваше физическите аспекти на работата с хирургическа прецизност и вече разбирах защо е получил толкова блестяща препоръка. Не след дълго вече се държеше така, сякаш никога не е получавал панически пристъп. Вроденото му чувство за превъзходство се завърна.

— Киснете костите при по-висока температура, отколкото ми харесва — изсумтя, когато поставихме разделените кости във вани с топъл почистващ разтвор.

— Няма проблем, когато има достатъчно време. Но невинаги можете да си позволите такъв лукс в хода на разследване.

— Аха — измърмори той. — Е, всеки си има предпочитания.

Казах си да не му се връзвам, включих аспиратора и оставих шума на въздушния поток да заглуши мърморенето му.

Но след като възвърна самообладанието си, Миърс още веднъж прояви характера си. Бяхме в съблекалнята и костите на втората жертва вече киснеха в почистващия разтвор. Трябваше да се изплакнат и огледат до обяд на следващия ден. По-скоро днешния, поправих се, като погледнах часовника.

Преоблякох се с цивилните си дрехи и хвърлих работния гащеризон в коша за пране, преди да си тръгна. Откакто бяхме излезли от лабораторията, никой от нас не беше продумал и се чудех дали Миърс ще поиска помощ за сглобяването на скелета. Сега задачата беше достатъчно проста, но ако имах възможност, ми се искаше да огледам по-внимателно следите от изгаряния по костите на жертвите.

Миърс обаче не даваше никакви признаци, че смята да ме покани. Мълчанието между нас се проточи. Съдебният тафоном дори не поглеждаше към мен, докато прибираше нещата си в куфарчето, сякаш като ме пренебрегваше, можеше да изтрие унижението си. Едва когато си обличах палтото, най-накрая проговори:

— Е, благодаря за съдействието, Хънтър. — Стоеше с гръб към мен и ми говореше, без да се обръща: — Ще уведомя старши инспектор Уорд за помощта ви. Кажете ми, когато имате нужда да ви върна услугата.

Погледнах го смаяно. Благодаря за съдействието? Миърс все още не поглеждаше към мен, зает да си връзва обувките. Изчаках още малко, но това очевидно беше всичко, което възнамеряваше да каже. Невероятно, помислих си, като оставих вратата да се затръшне зад мен, когато излязох.

Минаваше два след полунощ и нощните улици бяха пусти. Качих се вбесен в колата. Трябваше да оставя Миърс сам да се измъква от собствената си каша, помислих си, ядно сменяйки предавките. Не исках благодарност, но и не очаквах толкова скоро да прояви предишното си противно поведение. Той вече измисляше своя версия за случилото се, изопачаваше събитията така, както му изнасяше. Когато кажеше на Уорд — а аз щях да се погрижа със сигурност да ѝ каже, — щеше да представи всичко така, сякаш той ми е направил услуга, а не аз на него.

Все още вбесен, завих по задънената улица на „Балард Корт“ и видях насреща мигащи сини светлини. Пред жилищната сграда имаше спряла пожарна кола и масивното ѝ присъствие изглеждаше не на място в спокойната обстановка. Самата сграда изглеждаше съвсем нормално: нямаше огън и много от прозорците все още светеха. В двора се бяха събрали няколко души, някои по нощници и халати, но вече се прибираха вътре.

Никой не се опита да ме спре, докато минавах през портала, и това беше добър знак. Не видях никой познат, затова спрях до бариерата на подземния паркинг и слязох от колата. Хладният нощен въздух бе наситен с миризма на изгоряла пластмаса. Отидох до големия червен камион, където се бяха събрали пожарникарите. Двама от тях навиваха маркуча, очевидно без да бързат, а колегите им стояха отстрани и разговаряха.

— Какво става? — попитах една жена, чиято къдрава коса се показваше под каската.

Тя ме погледна предпазливо.

— Тук ли живеете?

— На петия етаж.

— Сигурен ли сте?

— Ако искате, мога да ви покажа ключовете си. Бях на работа.

— Луд умора няма, а? — коментира тя, като видимо се успокои. — Извинявайте, нищо лично, но вече се наложи да изведем насила една от съседките ви, която проявяваше прекалено любопитство. Пожарите привличат всякакви откачалки.

Много благодаря.

— Какво е станало?

Тя посочи блока.

— Някакъв идиот се опитал да запали кофите за боклук. Няма много щети, но димът навлязъл в шахтите. Пръскачките не са се задействали, но алармата се е включила.

На всеки етаж на „Балард Корт“ имаше скрити шахти за боклук, през които обитателите можеха да изхвърлят торбите си с отпадъци в контейнерите долу. В този случай явно бяха послужили като комини и бяха издигнали дима до жилищните етажи.

— Кой го е направил?

— Вероятно деца. Голяма глупост, който и да е бил. Добре, че блокът има адекватна защита, но в наши дни очаквах, че хората ще имат повече здрав разум.

Можеше и да очаква, но такъв се проявяваше рядко. Все пак „Балард Корт“ беше достатъчно добре защитен. Освен охранителната система, която включваше електрически врати и 24-часов портиер, тук имаше и съвременна система за пожарна безопасност. Не всеки жилищен блок можеше да се похвали с това.

— Може ли да вляза? — попитах аз.

— Няма причина да не можете. Огънят е потушен, но ще останем още малко. И след като вече сте буден, дали ще можете да направите нещо за нас?

— Какво?

Тя се усмихна.

— Да сложите чайника?

18

Жената беше като сянка, заобиколена от слънчева светлина. Във въздуха около нея плуваха прашинки, почти неподвижни частици светлина. Видях само силуета ѝ на вратата, но знаех коя е. Това знание смрази кръвта ми. Докато се приближаваше, лицето ѝ постепенно придоби форма и черти. Дълга катраненочерна коса. Тъмни вежди над безжизнените очи и кожа, бяла като кост. Красотата ѝ беше ужасяваща. Исках да закрещя, да избягам.

Но не можех да помръдна.

Пълните ѝ устни бяха леко раздалечени в усмивка. Наведе се към мен. Подуших миризмата ѝ — фин, остър мускус. Дъхът ѝ погали кожата ми, когато приближи устни до ухото ми.

— Здравей, Дейвид.

Погледът ѝ беше толкова празен, че изгаряше. Знаейки какво ще се случи, гледах безпомощно как изважда ножа. Острието му блесна на слънцето.

— Остави ме на мира — каза Грейс и заби ножа в корема ми…

Събудих се с крясък. Призрачната миризма на мускус и подправки сякаш остана за момент, но после изчезна, когато се опитах да я локализирам. Задъхан и с разтуптяно сърце, се взирах из сенките в спалнята. Навън все още беше тъмно, но светлината от улицата бе достатъчна, за да видя, че стаята е празна. Отпуснах се в леглото и си отдъхнах.

Боже мой! Какво, по дяволите, бе предизвикало този кошмар? Светещите цифри на часовника до леглото показваха, че е малко след пет. С ясното съзнание, че повече няма да мога да заспя, отметнах завивките и станах. Потта изстина по кожата ми. Отидох бос до прозореца, за да погледна навън. Пожарната кола я нямаше, но във въздуха все още се усещаше слаба миризма на дим.

Вероятно тя бе причината за кошмара.

От няколко дни не бях сънувал този сън и вече си мислех, че съм се отървал от него. Потърках лицето си с ръка, разтреперана от адреналина. Не след дълго щеше да се зазори. Докато стоях на прозореца, на едно от дърветата отвън запя птица. След няколко секунди към нея се присъединиха и други и хорът на природата възвести настъпването на новия ден.

Краката ми потънаха в дебелия мек килим, когато пресякох стаята, за да отида в банята. Пуснах душа. Останах под врялата струя, докато и последните остатъци от съня бяха отмити; после пуснах студената вода за няколко секунди.

Вече разсънен, включих радиото, докато приготвях закуска. Бъркани яйца с препечени филийки и кафе. Помислих си дали да не положа усилие и да разгадая как се включва космическата кафемашина, но бързо се отказах, не ми пречеше да пия нес.

Отново си спомних с раздразнение случилото се с Миърс снощи, но вече не се ядосвах толкова. Все пак го бях направил повече за разследването — и за Уорд, — отколкото за него. Дори и при това положение обаче не мислех да има втори път. Ако пак се издъни, нека се оправя сам.

Дъждът забарабани по прозореца, докато се хранех на гранитния остров в кухнята. Все още имах онова неприятно замаяно усещане, когато не си си доспал, но ми стана по-добре, след като хапнах. Настроението ми се подобри още повече, когато в сутрешните новини не чух нищо за „Сейнт Джуд“. Историята явно беше станала безинтересна, което не бе лошо.

Докато миех чиниите след закуската, мрачният ден навън вече започваше. Направих си още едно кафе, чудейки се с какво да се заема. Все още беше твърде рано да се каже кога ще се възобнови операцията по издирването, но едва ли щеше да се случи тази сутрин. Може би нямаше да е дори и следващата седмица. Всичко зависеше от това колко азбест има и колко бързо може да бъде обезвреден, за да можем да се върнем в болницата. Надявах се да не отнеме твърде дълго, Джесъп не беше единственият, който се ядосваше заради забавянето.

Бих могъл да мина през университета по-късно, но тъй като имах неочаквано свободна сутрин, можех да я използвам за друго. Ситуацията с Лола и сина ѝ не ми излизаше от ума от последното ми посещение там. Очевидно имаха нужда някой да им помогне, но все още не бях решил как да го направя. Лола нямаше да приветства никаква намеса от мен или от някой друг, а не исках просто да подам сигнал в социалните служби. Но тя очевидно изнемогваше да се грижи сама за болния си син и предвид възрастта ѝ положението само щеше да се влошава.

Освен това си спомнях казаното от съседката. Колкото повече мислех за тази история, толкова по-малко правдоподобна изглеждаше, но нещо друго все още не ми даваше мира. Трябваше да отида пак, преди да реша дали да кажа на Уорд.

Ако Лола ме пусне да вляза.

В облачната утрин улицата със занемарени еднотипни къщи изглеждаше още по-мрачна. Не валеше, но въздухът бе влажен, а плътните облаци превръщаха деня в сив здрач. Спрях пред къщата на Лола. През процепите на щорите прозираше светлина, значи си беше вкъщи. Можеше да е оставила лампата включена заради сина си и да е излязла, но не го беше направила в дъждовната вечер, когато я бях закарал у тях. Вероятно го смяташе за излишно хабене на електричество.

Слязох и хвърлих поглед към къщата на съседката. Не светеше и нямаше признаци на живот, което беше жалко. Исках да говоря и с нея.

Приближих се до дома на Лола и почуках на лъскавата входна врата, като в същото време наблюдавах щорите. И наистина, след няколко секунди пластинките се размърдаха и някой надникна навън. Вдигнах кафявата хартиена торбичка, която носех, надявайки се, че любопитството ще надделее над желанието да ме остави да вися навън.

Пластинките на щорите се събраха, но не се случи нищо друго. Погледнах в двете посоки на занемарената улица и се замислих колко глупаво изглеждам. Вдигнах ръка, за да почукам още веднъж, и в този момент чух изщракване на ключалката. Входната врата се открехна на няколко сантиметра, все още закачена с веригата, и през процепа се показа недружелюбното лице на Лола.

— Какво искаш?

— Донесох ти това.

Отново ѝ показах кафявата хартиена торбичка. Тя погледна през вратата, намръщи се.

— Какво е това?

Отворих чантата, не толкова за да види, колкото да помирише съдържанието ѝ.

— Печено пиле.

Бях минал през един доста луксозен гастроном близо до „Балард Корт“. Цените бяха повече по джоба на богатите жители на квартала, отколкото на съдебен антрополог, преместил се наскоро там, но на няколко пъти бях ходил да пазарувам с Рейчъл. Освен домашни сирена и пушени филета имаше грил със стъклена преграда, на който бавно се въртяха и се обливаха със сос пресни пилета. Ароматът изпълваше улицата и ми хрумна, че почти всички покупки на Лола бяха полуфабрикати или консерви. И със сигурност сред тях нямаше нищо подобно на още топлото пиле, което тя подушваше сега.

Видях как ноздрите ѝ потрепнаха, когато апетитният аромат на печено месо стигна до тях. Не се гордеех, че се опитвам да манипулирам старицата, но си казах, че го правя за добра кауза. Разбира се, тя можеше просто да вземе пилето и да затръшне вратата пред носа ми. В такъв случай поне щях да знам, че със сина ѝ имат прилична храна.

Тя пак погледна хартиената торбичка. После вратата се затвори и чух тракането на веригата. Отново се отвори, този път по-широко, и Лола посегна към плика.

— Може ли да вляза? — попитах, без да го пускам.

Тя се намръщи, но погледът ѝ все още беше прикован към пликчето.

— Защо?

Едва се сдържах да не се усмихна.

— Не бих отказал чаша чай.

Очаквах вратата да се затръшне. Но не. Лола ме изгледа подозрително, после ми обърна гръб и влезе, като остави вратата отворена. Влязох бързо, докато не е размислила.

Лъхна ме воня на нечистотии и некъпан човек. От древен CD-плейър на бюфета свиреше музика — нещо като псевдокласическо пиано, което по изнервящ ефект си съперничеше с бавното тиктакане на стенния часовник. Къщата беше мрачна и разхвърляна като миналия път, а голата крушка на тавана излъчваше бледа светлина, която някак внушаваше усещането за студ в задушната и гореща стая.

Мъжът на леглото ме гледаше. Лицето му беше сковано, но очите му бяха живи. Между космите на брадата му имаше трохи, а върху смачканите чаршафи бе оставена празна пластмасова бебешка чашка с капак и чучур против разплискване. На шкафче до краката му се мъдреше рамкирана снимка на момчето, което някога е бил, като преждевременно подготвена за погребение.

— Здравей, Гари — поздравих го. — Донесох още нещо за хапване.

Лола изтръгна плика от ръцете ми. Постави го на масата до препълнената мивка и почна да рови вътре. До нея загряващата се електрическа кана леко засъска.

— Вътре има и други неща — казах, когато старицата извади пилето.

— Виждам — сопна се тя.

Поспря, за да подуши мазното фолио, преди да остави пилето на масата. Едва сдържах усмивката си, докато гледах как рови в кафявата хартиена торбичка, съсредоточено като дете на Коледа. Варена сьомга, парче домашен чедър и пай със свинско месо — всичко това се присъедини към пилето на масата. Това не беше храна, която някой диетолог би одобрил или която бих препоръчал, докато работех като общопрактикуващ лекар. Но Лола и синът ѝ имаха нужда малко да се поглезят. Понякога не само тялото, но и душата има нужда от храна.

Лола разгърна топлото пиле и откъсна парченце кожа с пръсти. Когато го лапна, тихо изстена от удоволствие и дори затвори очи за секунда, докато дъвчеше. Погледнах сина ѝ и се почудих дали и той ще може да се наслади на гощавката. Може би не беше в състояние да поема твърди храни, а не виждах нищо, с което храната му може да бъде смляна, кухненски робот например. Може би това беше следващото нещо, за което трябваше да се погрижа.

Каната забълбука на кухненския плот и милостиво заглуши дрънкането на пианото. Лола хапна още едно парченце месо и пак уви пилето. Облиза мазните си пръсти, избърса ги в жилетката си и ме погледна.

— Какво искаш?

Моля, няма защо.

— Нищо не искам.

— На глупава ли ти приличам? Не си донесъл всичко това без причина. Ако бях по-млада, щях да си помисля, че се опитваш да ми бръкнеш в гащите.

— Нямам такова намерение.

Запазих невъзмутимо изражение, като се питах какво разбира синът ѝ от този разговор. Лола издаде дрезгав звук, сякаш прочистваше гърдите си. Разбрах, че се смее.

— Не се безпокой, не съм и сляпа. — Смехът секна като изключен с копче. — Вече ти казах, че нямам нужда от подаяния.

— Това не са подаяния. Просто си помислих, че на теб и на сина ти ще ви хареса.

Неизвестно защо, това явно се оказа неподходяща забележка. Изражението ѝ стана по-сурово. Зад гърба ѝ каната се изключи. Лола ме погледна за миг, после пак се обърна към каната.

— Хайде, като си тук, можеш да седнеш. Мляко и захар?

— Само мляко — отговорих, изненадан.

Приближих се до малката кухненска маса. Дрънкането на пианото и тиктакането на часовника отново се бореха за надмощие. Усетих, че Гари не ме изпуска от поглед, когато дръпнах стол и седнах.

— Ще ходиш ли пак днес? — попита Лола, като сипваше вряла вода в две чаши.

Отначало не разбрах.

— Къде да ходя?

— Къде мислиш? В „Сейнт Джуд“, разбира се. — Погледна ме лукаво. — Казах ти, че не съм глупава. Личи си, че не си местен, а няма друга причина да се мотаеш тук.

По-рано, когато я бях видял при разрушената църква, бях отбягнал въпросите ѝ. Но сега не виждах смисъл да не ѝ отговоря.

— Не, днес няма да ходя.

— Обаче не си от полицията.

Изрече го с такъв тон, сякаш очакваше да потвърдя.

— Не съм.

— Какъв си тогава? От ония криминалистите? Патолог, нещо такова ли?

— Нещо такова.

Тя кимна доволно.

— Така си и мислех. Личи ти.

Не ми стана ясно по какво ми личи, но не попитах.

— Ами вие?

— Какво аз?

Подозрителността ѝ се върна.

— Събирахте боклуци в гората. Редовно ли го правите?

— Не и в такова време. Ишиасът ме мъчи достатъчно. — Изстиска чаените пакетчета с лъжичката в стените на чашите. — Но там ми харесва. Смяна на обстановката. Все едно съм на километри оттук.

Разбирах я. Заобиколени от гъста гора, руините на древната църква изглеждаха много далеч от тези разнебитени улици.

— Колко време сте работили като медицинска сестра? — попитах с надеждата да насоча разговора към една от причините, поради които бях дошъл.

— Достатъчно дълго.

— Къде сте работили? Казахте, че не е било „Сейнт Джуд“.

Тя ме погледна гневно.

— Защо толкова се интересуваш?

— За да поддържам разговора.

Лола ми хвърли мрачен поглед, после изсипа с лъжичката три натрупани една върху друга бучки захар в едната чаша.

— Работила съм на много места. Женен ли си? Рязкото сменяне на темата ме изненада.

— Не.

— Трябва да се ожениш… на тази възраст. Нещо не ти е наред ли?

Не исках да се бърка в личния ми живот, но и аз разпитвах Лола за нейния.

— Вдовец съм.

Това изречение може да предизвика всякаква реакция — от смущение до съчувствие. Лола не се впечатли.

— Как умря тя?

Тонът ѝ беше толкова безразличен, колкото когато ме попита дали искам мляко в чая. Но поне можех да отговоря, без да се притеснявам, че ще бъде неудобно.

— В автомобилна катастрофа. — Дори сега не ми се вярваше, че се е случило. — Ами вие? Омъжена ли сте?

— Бях. И все още съм, предполагам. — Тя сви презрително рамене. — Мъжът ми се чупи преди години. Прав му път. Работеше в търговския флот, тъй че рядко се вясваше така или иначе, а когато все пак се появеше, беше мъртво пиян. Шибаняк. Тормозеше Гари и когато беше трезвен, но напиеше ли се, ставаше непоносим. Беше ни по-добре без него.

Това беше най-дългото словоизлияние, което чувах от нея. Когато тръгна да вади млякото от хладилника, в движенията ѝ имаше някаква скованост, сякаш съжали, че се е разприказвала толкова.

— Имаш ли деца? — попита, докато сипваше мляко.

— Имахме дъщеря. Но беше в колата с жена ми.

Лола се обърна и ме погледна, като още държеше кутията. После я остави на масата и почна да разбърква чая.

— Тогава знаеш какво е. Влагаш целия си живот и душа в тях. Правиш всичко възможно, опитваш се да ги предпазваш. После нещо се случва и край. Дотам.

Хвърли пакетчетата от чая и те се пльоснаха с мокър звук в мивката. Погледнах сина ѝ. Чувствах се неудобно, че водим този разговор в негово присъствие. Устните му потрепваха леко, докато ни гледаше. В този момент не можех да кажа дали ми е жал повече за него, или за майка му.

— Не му обръщай внимание. Не казвам нищо, което да не знае — каза Лола. Обърна се към него. — Той знае какво става. Нали?

Мъжът я гледаше втренчено.

— Кога получи инсулта? — попитах, насочвайки въпроса и към двамата. Лола донесе чая.

— Трябва да е било… не, чакай. — Намръщи се и остави чашите на масата. Ръбът на моята беше отчупен и покрит с кафяви петна от стар танин, а на повърхността на чая блестеше тънък слой мазнина. — Трябва да е било преди година и половина. Дойде като гръм от ясно небе. Без никакво предупреждение. Беше си добре и после изведнъж…

Отиде до бюфета и взе най-голямата от снимките там. На нея тя и синът ѝ стояха на морския бряг, брулен от вятъра, косите им се развяваха настрани, а палтата им бяха закопчани до шията.

— Тази ми е любимата. Беше на петнайсет, когато е правена. Саутенд — каза тя, като ми я подаде. — Гледай какъв мъжага. Беше силен като бик моят Гари. Винаги е обичал физическата работа. Можеше да измайстори всичко. Сам направи цялата тази кухня. Водопровода, дървенията, всичко.

Разглеждах снимката, за да скрия реакцията си на думите ѝ. Синът ѝ стоеше със сведени очи, висок, пълен тийнейджър с криви зъби. Срамежливата му усмивка изглеждаше дори малко виновно. До него майка му гледаше към обектива гордо, почти предизвикателно.

— Така ли си изкарваше прехраната? — попитах, като погледнах мъжа в леглото. Хлътналите му очи бяха насочени към мен; устата му зееше като мокра дупка насред брадата. Контрастът между непохватния тийнейджър на снимката и развалината, в която се беше превърнал, беше шокиращ.

— Не получаваше пари за майсторенето, ако това имаш предвид. Заради проклетите чужденци, които крадат всяка работа. — Лола сложи снимката на мястото ѝ. — Можеше да си намери работа, ако беше по-пробивен. Но никога не е бил. Прекалено мекушав, това му беше проблемът. Говорех му, че трябва да отстоява своето, да не позволява на хората… Та така. Това беше между другото.

Звучеше като обикновено старческо мрънкане, но вече бях забелязал нещо друго. Разгледах останалите снимки, този път по-внимателно. На една синът ѝ беше някъде около двайсетгодишен. Стоеше до камината в същата стая, в която бяхме сега, и носеше тъмносиня куртка и черен панталон. Това беше вариант на униформата, която виждах всеки ден, преди да премина от медицината към криминалистиката.

Кимнах към снимката.

— Да не би Гари да е бил санитар?

— Работил е на много места — сопна се Лола. — Това какво те засяга?

— Нищо, само…

— Хайде, тръгвай си вече. — Изправи се, лицето ѝ беше сурово. — Трябва да го почистя.

Отиде до вратата. Станах. Осъзнах, че съм отишъл твърде далеч. Тя отвори и се отдръпна, като държеше вратата, за да мина. Спрях на входа. Не исках да се разделяме с лоши чувства.

— Благодаря за чая. Мога да купя още неща…

— Не искам нищо.

Вече затваряше вратата и ме принуди да сляза на тротоара. Синът ѝ издаде тих стон.

— А ти не почвай пак… — чух я да казва, преди вратата да се затръшне пред носа ми.

Огледах се. Кльощавата котка ме гледаше безразлично от същия перваз, както преди, но иначе улицата беше пуста. Докато вървях към колата, в главата ми беше пълна каша. Имах чувството, че съм направил нещо необратимо, но дали добро или лошо, нямах представа. Потеглих, отдалечих се на няколко пресечки и пак спрях. Бях отишъл при Лола, защото се тревожех за възрастната жена и за нейния парализиран син и се надявах да получа опровержение на слуха, че е отговорна за смъртта на пациент. Вместо това научих, че Гари Ленъкс е бил санитар в болница и е умеел да майстори всичко.

Запитах се дали уменията му не включваха и изграждането на допълнителни стени?

Казах си да не се увличам. Можеше изобщо да не е работил в „Сейнт Джуд“ и всичко да е съвпадение. Майка му ми каза, че е получил удара преди година и половина. Това изключваше участие в убийството на Кристин Горски, която бе изчезнала само петнайсет месеца, преди да намерим трупа ѝ.

Не знаехме обаче точно кога са умрели двете зазидани жертви. Вече не можех да държа това в тайна от Уорд с оправданието, че ще ѝ загубя времето — тя трябваше да знае.

Тъкмо взех телефона, за да ѝ се обадя, и той звънна, което ме накара да подскоча. Беше Уилън.

— Връщаме се — каза той.

19

Илюзиите ми, че Уорд ще остане доволна, когато чуе за Гари Ленъкс, скоро се разсеяха. След като накратко разказах за случващото се на Уилън, той тихо изруга.

— Тя ще иска да говори с теб — измърмори.

От дома на Лола до болницата не беше далеч, но поради разположението на улиците трябваше да мина по обиколен път. Уилън не каза почти нищо — само, че търсенето с кучето се възобновява. Случваше се по-рано, отколкото очаквах, което означаваше, че проблемът с азбеста или беше фалшива тревога, или не беше толкова сериозен, колкото от полицията мислеха отначало. Тълпата журналисти пред „Сейнт Джуд“ се бе стопила до символично присъствие, след като разследването слезе от водещите заглавия. Нямаше много движение, но когато стигнах до главната порта, срещу мен се зададе автобус. На автобусната спирка чакаше човек, но не махна, за да спре превозното средство. Едва когато видях качулката, докато завивах по алеята към болницата, го познах.

Беше същият тип, който почти се хвърли пред колата ми миналия ден, толкова вглъбен в случващото се около „Сейнт Джуд“, че не гледаше къде върви.

Бях го виждал на автобусната спирка и преди, дадох си сметка сега. Не че имаше нещо лошо в това, само дето току-що бе изпуснал автобуса. Ставаш параноик. След случилото се с Лола, сигурно бях малко изнервен. Спрях и свалих стъклото, когато една служителка на реда излезе да ме посрещне. Беше същата млада жена с кръгло лице, която бе там и предните пъти.

— Пак ли вие? — каза весело. — Добре, влизайте.

Усмихнах се, но не продължих.

— Знаете ли колко автобуса спират тук?

Тя се усмихна смутено.

— Само един, мисля. На всеки час. Защо?

Не се занимавай. Почуках с пръсти по волана, като гледах в огледалото за обратно виждане. Автобусната спирка и единственият чакащ пътник не се виждаха.

— Може би не е важно, но съм виждал онзи мъж отсреща и преди. Млад, около двайсетте. Току-що изпусна автобуса.

— Може би просто няма какво да прави. Ако си безработен, не ти остава друго, освен да се мотаеш по улиците.

Кимнах. Съжалих, че изобщо си отворих устата. Полицайката обаче погледна към отсрещния тротоар и дори направи няколко крачки назад, за да види по-добре.

— Нищо не виждам оттук. — Обърна се към колегата си на портала. Изглеждаше стар за униформен полицай, дебел и наближаващ пенсионна възраст. — Карл, би ли наглеждал тук за минутка? Ще отида да проверя някакъв тип отсреща.

— Искаш ли аз да отида?

Тя се усмихна.

— Не мисля, че ще се справиш с толкова много ходене.

Слязох от колата и се преместих така, че да виждам улицата. Младата полицайка тръгна да пресича, но мъжът с качулката на автобусната спирка се отдалечи веднага щом я видя да се приближава. Тя погледна след него, после се обърна и се върна.

— Не пожела да ми каже здрасти. — Сви рамене. — Може да е някой наркоман, който чака да се махнем. Ще бъдем нащрек, ако се върне.

— Надали — каза по-възрастният полицай. — След като го изплаши, няма да го видим повече.

— Добре, че не видя тебе. Щеше да хукне презглава.

Шеговитият тон издаваше лекота, непринудеността на хора, свикнали да прекарват дълги часове заедно. Поне наруших еднообразието на службата им, помислих си, докато се отдалечавах от портата.

Уорд беше в караваната, където се провеждаха инструктажите. С нея бяха Уилън, Джаксън, експертът по претърсване и още няколко полицаи, които не познавах.

— Влез, приключихме — каза тя, като ми махна, докато се колебаех на вратата.

Джаксън ми кимна, докато излизаше, а Уилън ме погледна особено. Уорд седеше до масата, около която имаше неравномерно поставени пластмасови столове. Не бяха проектирани за удобство дори при нормални обстоятелства, а сега с този голям корем сигурно ѝ беше още по-трудно да седи на тях. Изглеждаше измъчена и тромава, но не мислех, че това е причината за лошото ѝ настроение.

— Седни.

Гласът ѝ беше уморен и раздразнен, лицето ѝ бе подпухнало, а под очите ѝ имаше тъмни кръгове. На масата пред нея бе оставена чаша за еднократна употреба, миришеща на ментов чай, а конецът на пакетчето още висеше отстрани. Тя ме изчака да седна.

— Джак ми каза, че си имал странични занимания — отбеляза. Разказах ѝ за Лола и за сина ѝ — от случайната среща в гората зад „Сейнт Джуд“ до случилото се тази сутрин. Уорд гледаше втренчено чая си, докато говорех. Едва след като свърших, ме погледна.

— Тогава защо за първи път чувам за това?

— Досега не ми се струваше важно.

— Откога е твоя работа да решаваш кое е важно и кое — не?

— Това са непотвърдени слухове. Разбрах за Гари Ленъкс преди около час и щях да ти кажа веднага, ако Уилън не се беше обадил първи.

— Изобщо не трябваше да ходиш у тях. Какво си мислеше, че правиш?

Никога не я бях виждала толкова ядосана, но и аз не ѝ останах длъжен.

— Просто исках да помогна на една старица и сина ѝ, които едва свързват двата края. Ако знаех всичко по-рано, щях да постъпя по друг начин, но не знаех. По-добре ли щеше да е, ако не се бях занимавал с тях?

— Точно сега, да! И дано това да не е някакъв таен начин да принудиш социалните служби да им помогнат. — Тя вдигна ръка, за да ме спре, когато понечих да възразя. — Добре, не е честно. Но не трябва да говориш с потенциални свидетели, камо ли пък с потенциални заподозрени, зад гърба ми. С Одуя беше достатъчно зле, но след този случай започвам да съжалявам, че не оставих Миърс…

Не довърши, но и не беше необходимо.

— Да оставиш Миърс какво? Да направи огледа и на Кристин Горски?

Успех в това начинание, помислих си гневно. След кашата, която бе забъркал с двете жертви, един бог знае какво би направил, ако му бяха поверили и трите.

Ако кажех това, само щях да влоша нещата. Уорд, изглежда, също съжали, че си изпусна нервите. Направи видимо усилие да се овладее.

— Добре, нека и двамата да се успокоим. Знам, че си го направил с добри намерения. И съм ти благодарна, че си предложил на Миърс да му помогнеш.

Помислих, че не съм чул правилно.

— Моля? Би ли повторила?

— Не ме разбирай погрешно, знам, че си го направил от най-добри подбуди. Но Миърс е голямо момче и няма нужда от помощ. В бъдеще се придържай към собствените си отговорности.

Боже мой!

— Какво точно ти каза той?

— Само, че си минал през моргата и си му предложил помощта си. Не се е оплакал или нещо такова. Даже беше много любезен.

Бях сигурен, че е било така. Опитах се да се овладея.

— Наистина ли мислиш, че ще се отбия ей така в моргата в единайсет часа през нощта?

Уорд ме изгледа изпитателно.

— Добре де, вероятно не. Но каквото и да става между вас двамата, или се разберете, или го запазете помежду си. Имаме достатъчно проблеми и без двамата да си мерите достойнствата.

Не бях сигурен, че ще отговоря достатъчно спокойно, затова замълчах. Проклетият Миърс.

— Все още ли искаш да участвам в претърсването с кучето?

— Ако не исках, нямаше да си тук. Просто искам да прекратиш всички тези извънработни дейности, които постоянно си намираш.

— Не съм ги търсил специално.

— Може би не, но явно те те намират. — Тя въздъхна. — Виж какво, под наблюдение сме. Аз съм под наблюдение. Ейнсли все още е ядосан за вчера след случката с Джесъп и припадъка на Люк Горски.

Бях доволен, че сменихме темата с по-малко спорна.

— Как е той?

— Ако имаш предвид брата, просто му е прилошало. И е нормално да е напрегнат, след като видя мястото, където е била убита сестра му. Искам да кажа, че вече станаха достатъчно фалове, някои от тях по наша вина, някои — не. Не искам да има повече, ясно?

Останах с впечатлението, че има нещо около Люк Горски, което Уорд не ми казва. Намекът ѝ обаче беше ясен: позицията ми вече бе достатъчно несигурна.

— Какво стана с азбеста?

Уорд разтри тила си, докато отговаряше:

— В мазето има стар сервизен тунел, който е свързвал болницата с моргата. Моргата е разрушена, но тунелът е останал и се оказва, че таванът е изолиран с азбест. Трябвало е да бъде премахнат преди началото на всякакви дейности по събарянето, но изглежда, че е само в тунела. Засега можем да го изолираме и ако всички носят маски и предпазни средства, не би трябвало да е проблем.

Бях видял развалините на моргата на „Сейнт Джуд“ зад основната сграда. Сега от нея беше останала само купчина тухли и бетон, обрасла с плевели. Тунелът бе служел за прекарване на починалите пациенти от болницата, далеч от любопитни погледи.

— Джесъп знаел ли е?

Уорд се усмихна мрачно.

— Твърди, че не, но изобщо не му вярвам. Открихме, че е изгубил лиценза си за отстраняване на азбест преди шест месеца. Причината са някакви бюрократични формалности, защото не е попълнил правилните формуляри или нещо такова, което не ме изненадва. Но това означава, че е трябвало да извика друга компания, която да премахне азбеста, и е можело да изгуби договора. Най-малкото щеше да предизвика забавяне, а той не е можел да си го позволи. Свел е разходите си до минимум, за да спечели търга, и дори е заложил къщата си, за да купи ново оборудване. Това е щяло да го разори.

— Въпреки това е имало забавяне — напомних аз.

— Това е негов проблем — каза Уорд без никакво съчувствие. — Повече ме притеснява как ще се отрази на разследването. И в тази връзка се питам какво друго би могъл да направи.

— Какво имаш предвид?

Тя поклати глава.

— Няма значение. Сега трябва да действаме.

Изправи се тежко на крака, намръщи се и потърка кръста си.

— Как си? — попитах, като също станах.

— Това ли имаш предвид? — Уорд сложи ръка на корема си. — Идеално. Гърбът ме боли, пикочният ми мехур си прави каквото си иска и трябва да се занимавам с един съдебен консултант, който е като трън в задника и все не слуша какво му се казва. Иначе всичко е наред.

— Значи както обикновено.

— Може да се каже. — Усмивката ѝ посърна. Напрежението между нас бе намаляло малко, но не беше изчезнало напълно. — Сериозно, не можем да си позволим повече фалове. Аз не мога да си позволя повече. Нека се съсредоточим, става ли?

Нямах желание да споря.

— Може ли поне да попитам какво ще стане с Лола и сина ѝ? — попитах все пак, когато излизах от караваната.

— Ще проверим какъв е случаят там — отговори с категоричен тон Уорд, но после спря и попита: — Тази Ленъкс и синът ѝ имат ли куче?

— Не видях да имат.

Понечих да попитам защо, но после се досетих. Върху найлона, с който беше увит трупът на Кристин Горски, имаше кучешка козина.

— Добре, само проверявам — каза Уорд. Отдалечи се със замислено изражение.

Когато се върнах в „Сейнт Джуд“, имах чувството, че никога не съм излизал от сградата. Изолирана от външния свят, старата болница сякаш съществуваше в собствена вселена. Вътрешността ѝ не беше виждала нито свеж въздух, нито слънчева светлина от години, а влагата сякаш се бе просмукала в камъните. Дори лабрадорът не беше безразличен към потискащата атмосфера. Животното започна да скимти по-често и да поглежда треньорката си за кураж, преди да отиде в поредния тъмен ъгъл. Дори добре надъвканата топка за тенис, с която го възнаграждаваха, сякаш изгуби своята привлекателност.

Но поне напредвахме по-бързо. До края на деня приключихме с претърсването на останалата част от горния етаж и започнахме средния. Тук имаше по-малко фалшиви аларми, може би защото този етаж беше по-малко достъпен за птици и гризачи от тавана. Въоръжен с акумулаторна бормашина и ендоскоп, друг криминалист бе заменил Джесъп, в случай че се наложи проверка на подозрителни стени. Досега не намерихме такива.

Бяхме в болничния параклис, когато Уилън получи обаждане.

— Намерили са нещо в мазето — каза той, след като затвори. — Няма нужда от куче, само ще сляза с доктор Хънтър да видим какво става.

— Не искат ли и кучето да провери? — попитах, докато слизахме по стълбите.

— Този път не. Трудно е да стигнат до находката, но я виждат.

— Каква находка?

— Мислят, че е ръка.

Болничните подземия са отделен свят. Те са биещото сърце на сградата, дом на невидими котли и помпи, които я поддържат жива. Въпреки че „Сейнт Джуд“ беше труп от години, този подземен свят оставаше непокътнат. Подобно на вкаменените органи на някакво отдавна умряло животно, механизмите, които са поддържали топлината и дишането на болницата, бяха запазени.

За първи път слизах долу и разликата можеше да се усети веднага. Миризмата на влага и мухъл ставаше все по-силна, докато слизахме по стълбите. Ако мислех, че на горните етажи е лошо, тук беше още по-ужасно. Горе беше публичното лице на болницата, където през годините са правени козметични опити да се прикрият остарелите корени на сградата. Тук долу, далеч от очите на пациентите, не е имало нужда от такова усилие. В мазето на „Сейнт Джуд“ личеше истинската ѝ възраст.

Нямаше дълги широки коридори. Вместо това стълбището опираше в лабиринт от тесни тухлени проходи с въздуховоди и тръби, които висяха по стените като ъглести черва. Колкото и студено и влажно да беше на горните етажи, там поне имаше някаква вентилация. Заобиколено от всички страни с пръст, неотоплявано от години и затворено с капаци, мазето се бе превърнало във водна екосистема. Водата капеше от тавана и се събираше в локви на пода, процеждаше се и се стичаше по стените като лепкави сълзи.

— Прекрасно, нали? — каза Уилън.

Следвахме линията от разпръснати прожектори, поставени в един от коридорите, като джапахме в локвите, отразяващи блясъка им. От време на време трябваше да се навеждаме, за да се проврем под някоя ниска тръба или кабел. Някога това място буквално е бръмчало от бойлери, помпи и вентилатори с фоновия ритъм на болничния пулс. Сега не се чуваше друг шум освен стъпките ни.

След няколко минути стигнахме до сервизния асансьор, металните му врати бяха избутани назад и разкриваха вътрешност, пълна с боклуци. Малко по-нататък се виждаше правоъгълен проход, усоен и неосветен. Той беше преграден с диагонален кръст от жълта лента, на която висеше знак, предупреждаващ: „Опасност! Влизането забранено!“.

— Там ли намерихте азбеста? — попитах.

Уорд ми беше казала, че е в сервизния тунел, свързващ болницата с моргата.

— Не се притеснявай, в далечния край е. Част от тавана се е срутила, когато са събаряли моргата. Тунелът е затрупан с отломки, тъй че вече не може да се стигне до моргата. Поне не до тази.

Не разбрах какво има предвид, но после той се приближи до двойна врата встрани от входа на коридора. Над нея висеше табела, която изглеждаше стара, колкото самата болница.

Пишеше една-единствена дума, толкова избледняла, че едва се четеше: „Морга“.

— Имало е две морги? — изненадах се, като погледнах назад към преградения вход.

Той кимна.

— Тази е оригиналната. Тунелът води до по-голяма, строена през 60-те години на миналия век. Не е било рентабилно да демонтират всички стари тръби и кабели и затова просто са оставили старата, както е била. Далеч от очите, далеч от сърцето.

Това можеше да е девизът на „Сейнт Джуд“. Уилън бутна вратата и зад нея се откри сцена като от исторически филм. Осветена от полицейски прожектори, древната морга приличаше на мръсен музеен експонат, непроменен от половин век или дори повече. По средата една до друга имаше три керамични маси за аутопсия, покрити с прах и мръсотия. Над всяка от тях висяха огромни осветителни тела, конични метални абажури, от които се подаваха стари усукани жици. Над сухи, напукани мивки стърчаха ръждиви кранове, а в другия край тежките врати на шкафа за съхранение на труповете бяха отворени като на гигантски хладилник с празни рафтове.

Цялата морга беше реликва от миналото. Болничните власти просто я бяха затворили и забравили, оставяйки тази капсула на времето и смъртта тихо да събира прах. Минах покрай напуканите керамични маси, осеяни с изсъхнали мъртви паяци с извити крака, и отидох да видя какво е намерил екипът за претърсване.

Бяха се събрали в малък кабинет в дъното на помещението, като призраци, целите в бяло. Вътре имаше метална маса, а зад нея — счупен стол. Всички стояха около огромен ръждясал шкаф за съхранение на документи, който беше подпрян под ъгъл на стената. В един от хората разпознах Джаксън, полицейския съветник по претърсвания.

— На пода зад шкафа е — каза той. — Това нещо тежи цял тон и е закрепено за стената. Искахме да видите находката, преди да се опитаме да го преместим.

— Да видим. — Уилън коленичи и като светна с фенерче в тесния процеп между стената и шкафа, се опита да погледне отзад. — Това е ръка, със сигурност. Доктор Хънтър, искате ли да погледнете?

Изправи се и се отдръпна, за да ми направи място. Огледах останалата част от стаята и се ослушах за нещо, което очаквах да чуя там. Не го чух. После се приближих и клекнах до шкафа.

През тесния процеп беше трудно да се погледне. Зад шкафа бяха нападали книжа и отначало не успях да различа какво друго има там. После фенерчето ми освети нещо бледо. Покритата с мръсотия ръка лежеше с дланта надолу и полуогънати пръсти, а тънката китка и предмишницата се подаваха изпод шкафа.

— Няма следи от кръв и обезцветяване — отбелязах, като опрях лице в стената, за да видя по-ясно. — Няма и много признаци на разлагане.

— Значи е там отскоро — каза един от търсачите.

— Е, трябва да е поне от седмица — отбеляза Уилън. — Откакто дойдохме, никой не е могъл да влезе. Но тук е доста студено. Може ли това да я е запазило?

— Не до такава степен.

Притиснах лице към процепа и подуших. Маската ми пречеше, но не усетих по-особена миризма.

— Може би е балсамирана — предположи друг член на екипа. — Или пък да е макет и просто да са я забравили.

— Кой, по дяволите, забравя ръка? — раздразнено попита Уилън. — Освен това в този случай щеше да е тук от години.

— Мисля, че е така — отговорих аз.

Отначало аз също си помислих за балсамиране, но не подуших дори следа от миризмата на балсамираща течност или формалдехид.

Изправих се на крака, отидох от другата страна на шкафа и се опитах да погледна по-добре. Оттам едва успях да различа ръката, скрита отдолу и с вид на обикновена тръба. Свършваше под лакътя. Чист, равен пререз без наръфани ръбове или разкъсана кожа.

— Някой видял ли е мухи? — попитах.

Никой не беше забелязал. Прясно отрязана ръка би привлякла цели рояци, дори тук. За разлика от стаята на горния етаж, тук нямаше фалшива стена, която да ги спре, но въпреки това старата морга беше благословено свободна от бръмчащи насекоми.

Бръкнах в процепа между шкафа и стената и леко докоснах горната част на ръката.

— Не трябва ли да извикаме доктор Парек да погледне? — неловко попита Уилън.

— Няма нужда.

Протегнах се още, хванах я за китката и я дръпнах силно.

— Хей! — изкрещя Уилън.

Ръката се измъкна изпод шкафа сред дъжд от частици ръжда. Разгледах тъпия край, където предмишницата завършваше под лакътя, след което почуках с нея върху шкафа. Той издаде глухо думкане.

— Това е гипс — обясних, като я вдигнах така, че да се уверят сами. — Дори не мисля, че е медицински реквизит. По-скоро е от стар манекен за дрехи.

Уилън взе манекенската ръка и я завъртя, сякаш все още не можеше да повярва.

— Тежък случай на трупно вкочаняване — коментира един от членовете на екипа.

Уилън му хвърли гневен поглед и го тупна с гипсовата ръка в гърдите.

— Много смешно — измърмори. — Следващия път, когато ни извикаш напразно, ще ти я завра в задника.

Тръгна назад през старата морга, без да ме изчака.

20

Следващият ден започна доста обещаващо. Наспах се добре, без повече обаждания от Миърс, които да смущават съня ми. Освен това още вечерта си легнах в добро настроение, след като получих неочаквано обаждане от Рейчъл. Изследователският кораб бе направил непланирана спирка на някакъв остров поради лошото време. Нямаше мобилна връзка, затова се обаждаше от градски телефон.

Настроението ми се подобри веднага щом чух гласа ѝ. Чуваше се глухо и с леко закъснение.

— Как е там? — попитах.

— Ами вчера маркирахме стадо бутилконоси делфини и прекарахме нощта на котва на необитаем остров. Днес имаше ужасна гръмотевична буря и затова прекарахме по-голямата част от вечерта в таверната.

— Звучи ужасно.

— Истински кошмар. А ти как си?

— О, както обикновено.

— Както обикновено — повтори тя. — Тук няма интернет, но днес Дмитрий намери броя на „Таймс“ отпреди два дни. Четох, че са намерили още трупове в старата болница. По този случай работиш в момента, нали?

— Вижда му се краят. — Не исках да говоря за „Сейнт Джуд“. Кой беше този Дмитрий? — Знаеш ли колко още ще сте в открито море?

— Поне още три седмици, преди да се върнем на континента. Но ще спираме на няколко големи острова, така че ще се обаждам. Честно казано, трябва да те доведа някой път. Не мога да ти опиша колко синьо е морето…

И все пак се опита. Слушах с наслада гласа ѝ. Скоро обаче чух някой да я вика на заден фон.

— Да, идвам — каза тя на човека, който и да беше. — Трябва да тръгвам. Ще ти се обадя след ден-два. Пази се, чу ли?

— Ти си тази, която плава с кораб из Егейско море. Аз съм в Лондон.

— Знам, но… Нека някой друг рискува този път, става ли?

Знаех, че има предвид случилото се преди няколко месеца, когато сестра ѝ беше убита, а Рейчъл и другите ѝ оцелели близки едва се бяха разминали със смъртта. Нямаше съвземане от такава травма, колкото и синьо да беше морето.

— Обграден съм от полиция. Единственият риск е да настина, докато се мотая навън цял ден — успокоих я.

Последва пауза. Представих си скептичното V между очите ѝ.

— Добре, но все пак…

Същият глас като преди извика нещо на заден фон. Не можах да разбера какво точно, но гласът беше мъжки, дълбок и със силен акцент.

— Ако това е Дмитрий, кажи му да потрае още малко — казах.

Рейчъл се засмя и мрачното настроение от преди минута премина.

— Не, това е Ален.

— При теб има Ален и Дмитрий?

— Какво да ти кажа? Това е международен екип — каза тя през смях. — И има още хора, които чакат за телефона, така че наистина трябва да затварям. Скоро пак ще се чуем.

Окуражен от разговора с нея, отпразнувах събитието с бърбън, за да наваксам пропусната чаша от снощи. Сгрян от телефонното обаждане и от алкохола, дори успях да повярвам, че това, което казах на Рейчъл, е вярно и че разследването в „Сейнт Джуд“ е към края си. При щателното претърсване не бяха открити следи от още жертви и от мазето не беше останало още много за проверяване. Въпреки че претърсването с кучето на целия лабиринт от тесни проходи с кабели и тръби щеше да отнеме повече време, за още два дни трябваше да сме приключили. Когато си лягах, дори си позволих да мисля, че няма да намерим нищо друго и старата болница вече е разкрила всичките си тайни.

Сякаш за потвърждение на това усещане, на другата сутрин слънцето отново се показа. Беше бледо и не топлеше, типично за есента, много различно от лятната жега преди малко повече от седмица, но все пак бе приятна промяна след сивите облаци и дъжда през последните дни. Тръгнах към „Сейнт Джуд“ в оптимистично настроение. Когато стигнах до кордона на портала, видях, че автобусната спирка отсреща е празна. Приех това като знак, че от този момент нататък всичко ще върви по-гладко и когато паркирах пред болницата, дори гледката на мрачни стени и закованите прозорци не успя да развали настроението ми.

Не задълго.

Когато пристигнах, Уилън ме чакаше.

— Не си прави труда да се преобличаш. Главният инспектор иска да те види.

Сега пък какво бях направил?

— Защо, случило ли се е нещо?

— Нека тя сама ти каже.

Още не ми беше простил, че го направих за смях с ръката от манекен. Болницата хвърляше дълги сенки на асфалта. Приближих се до същата каравана, където говорих с Уорд предишния ден. Брифингът току-що беше приключил. Членовете на екипа тъкмо излизаха заедно с няколко цивилни, които очевидно не бяха полицаи. Спрях отвън и изчаках Уорд. Тя излезе с делови вид, с развяващ се шлифер и куфарче с презрамка през рамото. Видя ме и ми даде знак да я последвам.

— Радвам се, че се появи навреме. Може да се возиш при мен.

— Къде ще ходим? — попитах с недоумение.

Тя продължи със стегната крачка към паркираните полицейски коли.

— Джак не ти ли каза? Ще арестуваме Гари Ленъкс.

Уорд ми обясни подробностите в колата. След разговора ни накарала екипа си да проучи миналото на сина на Лола.

— Ти беше прав за Ленъкс — каза ми, когато потеглихме. — Работил е като санитар в „Сейнт Джуд“ от осемнайсетгодишен. Бил е уволнен година преди болницата да затвори, но е познавал разположението вътре като петте си пръста. Преди това е карал курс за квалификация в строителството. Бил е много зле с теорията и не е завършил, но е получавал високи оценки в практическите занятия. Той със сигурност има уменията да построи и да измаже стена от бетонни тухли.

Спомних си, че Лола гордо ми каза как синът ѝ можел да измайстори всичко. Може би повече неща, отколкото тя подозираше.

— Защо са го уволнили?

— Не е съвсем ясно, но е свързано с липсващи медикаменти от болничната аптека. Болкоуспокояващи, транквиланти, стероиди, всичко, за което има пазар. Не е подаден сигнал за криминално деяние, но се е вдигнал достатъчно шум, за да го уволнят. Това е в съответствие с теорията, че може убийствата да са свързани с наркотици. Може би е продавал крадени лекарства от „Сейнт Джуд“, а след затварянето на болницата е използвал старата си територия, за да отвори собствен бизнес. Това са само косвени доказателства, но както и да го погледнеш, Ленъкс е подозрителен по много параграфи.

Това беше вярно, но работата все още изглеждаше съмнителна.

— Как ще го разпитваш, като не може да говори?

— Ще направим медицински преглед и тогава ще решим. Ако намерим достатъчно доказателства, за да го обвиним, може да проверим дали отпечатъците му съвпадат с тези по кутиите с боя и по мазилката. Ако съвпадат, няма значение дали може да говори, или не. Ще го свържем с двете убийства, а опитът му в строителството го свързва косвено с найлоновото платнище, в което бе увито тялото на Кристин Горски. Ако ДНК-то му съвпада с космите, които намерихме там, значи е виновен и за нейното убийство. — Уорд ме погледна въпросително. — Какво има? Не изглеждаш доволен.

Не знаех как се чувствам. Въпреки че аз бях привлякъл вниманието на Уорд към Гари Ленъкс, не вярвах, че той има връзка с убийствата. Макар да исках виновникът за жестокостите в изоставената болница да бъде хванат, не ми харесваше мисълта, че ще причиня още неприятности на Лола и на сина ѝ.

— Не очаквах всичко да се случи толкова бързо — признах.

— Аз също, но ще го преглътна. И още не съм ти казала най-интересното. — Уорд се опитваше да не го показва, но видимо се вълнуваше. — Имаме положителен резултат от отпечатъците, които Миърс взе от трупа на мъжа. Жертвата се казва Дарън Кросли. На трийсет и шест години. Когато е бил на осемнайсет, е бил съден за притежание на марихуана, но иначе досието му е чисто. Той също е бил санитар в „Сейнт Джуд“ до самото ѝ затваряне. Трябва да е познавал Гари Ленъкс.

Боже мой! Замълчах, докато се опитвах да осмисля чутото. Когато казах на Уорд за Ленъкс, се бях опасявал, че ѝ губя времето. Не очаквах това.

— Е, кажи нещо — подкани ме тя. — Не очаквах да закрещиш „ура“, но си мислех, че ще бъдеш по-ентусиазиран.

— Ами жената, която е била зазидана с него? — попитах.

— Все още няма нищо за нея. Не намерихме съвпадение с отпечатъците ѝ, значи вероятно не е имала криминално досие. Все още чакаме резултатите от ДНК и от зъбите, но сега, след като идентифицирахме Кросли, можем да започнем да търсим сред приятелките и гаджетата му. Да видим дали жертвата е негова позната.

— Кога е изчезнал?

Уорд се подвоуми.

— Сигналът е подаден преди тринайсет месеца.

Погледнах я.

— Лола ми каза, че синът ѝ е получил инсулт преди година и половина. Това е пет месеца преди Дарън Кросли да изчезне.

— Казах ти, че тогава е подаден сигналът за изчезването му — каза Уорд с леко раздразнение. — Кросли няма близки и е бил безработен след затварянето на „Сейнт Джуд“, така че не можем да кажем колко време е липсвал. Научихме за това само защото е имал иск за обезщетение, а хазаинът му е подал сигнал, че бави наема. Но мислим, че е изчезнал преди около петнайсет месеца, тоест по същото време, когато Кристин Горски е била видяна за последен път. И освен това имаме само твърденията на майката на Ленъкс за времето, когато синът ѝ е получил инсулт.

— Мислиш ли, че го прикрива?

Уорд сви рамене.

— Подадохме искане в съда за достъп до медицинското му досие, така че скоро ще видим. Но предвид всичко останало не искахме да чакаме. Майките са готови на всичко, за да предпазят децата си, а и нейното досие не е безупречно. Проверихме това, което ти е казала съседката за смъртта на пациента. Лола Ленъкс е работила в старата Кралска болница в Южен Лондон. Но преди двайсет и две години едно четиринайсетгодишно момче е починало от свръхдоза инсулин в нейното дежурство.

— Значи е истина?

Въпреки че се чувствах задължен да кажа на Уорд, така и не бях повярвал на твърденията на съседката.

— В общи линии, да. Вътрешното разследване в болницата установило, че е нещастен случай, но Лола била уволнена и никога повече не е работила като медицинска сестра. Уволнението от болници, изглежда, е част от семейната традиция.

След тези думи Уорд замълча и скоро колата зави по улицата на Лола. Докато все още се опитвах да осмисля новините, сърцето ми се сви при мисълта за това, което предстоеше.

— Не ми каза защо и аз съм тук — отбелязах.

— Освен че всичко тръгна от теб ли? — Тя се усмихна сухо. — Не се притеснявай, това не е наказание. Майката на Ленъкс те познава и затова реших, че ще е добре да имам познато лице до себе си.

— Не мисля, че това ще промени нещо.

— Може би не, но е по-добре от къща, пълна с непознати. Тя явно ти има доверие.

Няма да е задълго, помислих си.

Спряхме пред къщата до няколко други полицейски коли и линейка. Гари Ленъкс може и да беше заподозрян, но освен това беше човек в риск. Заедно с полицаите имаше представители на социалните служби, както и парамедици, за да проверят физическото състояние на Ленъкс и да го отведат в болница. Слязох от колата с бремето на отговорността на раменете си. Исках да помогна на Лола и на сина ѝ. Не бях очаквал такова развитие на нещата.

Чу се затръшване на врати и служителите на реда заслизаха на тротоара. Привлечени от суматохата, на прозорците на близките къщи, които не бяха заковани с дъски, започнаха да се появяват лица. Няколко души излязоха на улицата да гледат — с нескрито любопитство — неочакваното забавление.

Уилън слезе от една от другите коли. Приближи се до входната врата и почука. Наблюдавах щорите на прозореца за движение, което да издаде присъствието на Лола. Нищо не помръдваше. Уилън изчака няколко секунди и почука отново, този път по-силно.

— Излезе.

Това беше същата съседка, с която бях говорил. Стоеше на вратата и гледаше какво се случва, увита в халат и с цигара в ръка. Изглеждаше така, сякаш току-що е станала от леглото, и без плътния грим лицето ѝ беше по-старо и някак незавършено.

— Знаете ли къде е? — попита Уилън.

Тя сви рамене.

— Откъде да знам?

— Знаете ли от колко време я няма?

— Не знам. Час и половина. — Тя дръпна от цигарата и ме погледна с тънка подигравателна усмивка. — Доведе си подкрепление, а?

Уилън се обърна към Уорд:

— Как мислите, госпожо? Дали да…

— Господин инспектор.

Един униформен полицай гледаше надолу по улицата. Към нас по тротоара се влачеше самотна жена. Носеше пазарски торби в двете си ръце, накуцваше и вървеше със сведена глава. Съсредоточена в движението, отначало не ни забеляза, но след малко усети нещо. Вдигна очи и замръзна, когато видя полицаите пред къщата си. За секунда-две не помръдна. Очите ѝ за миг спряха върху мен. После решително стисна устни, вдигна чантите и пак тръгна към нас със същата спокойна стъпка.

Уорд я пресрещна.

— Лола Ленъкс? Аз съм главен инспектор Шарън Уорд. Тук сме за Гари.

Лола подмина и нея, и всички останали, сякаш не съществувахме.

— Чухте ли ме, госпожо Ленъкс? Казах, че бихме искали да говорим с вас за…

— Чух. Можеш да се разкараш.

— Госпожо Ленъкс, имаме заповед за ареста на сина ви.

— Заври си я в задника.

Без да оставя пазарските чанти на земята — забелязах още няколко пакета памперси за възрастни, Лола извади ключа си и започна да отключва входната врата.

Уорд пробва пак, като полагаше усилия да се владее.

— Не искаме да ви причиняваме повече безпокойство, отколкото трябва, но е във ваш интерес и в интерес на сина ви да ни сътрудничите.

Все едно говореше на стената. Все още с чантите в ръце, Лола продължи да се бори с ключа и лицето ѝ почервеня от усилието.

Уилън се притече на помощ.

— Чакайте, дайте аз…

— Махни си ръцете от мен! — изръмжа Лола, като се наежи срещу него.

— Добре, нека всички да се успокоят — каза Уорд, когато Уилън се отдръпна, като вдигна успокояващо ръце. Кимна към мен. — Мисля, че познавате доктор Хънтър…

— Дръж подлото копеле далеч от мен.

Дотук беше ползата от това, че я познавах. Поех си дъх.

— Съжалявам, Лола, не исках… — започнах.

— Майната ти!

Успя да вмъкне ключа в ключалката, въпреки че торбите с покупки ѝ пречеха, и сега се опитваше да го завърти. На улицата бяха излезли още любопитни.

— Засрамете се! — извика една жена от другия тротоар. — Оставете я на мира! Не виждате ли, че е възрастна жена?

Видях колебание на лицето на Уорд. Последното, което ѝ трябваше, бе да бъде обвинена в полицейски произвол, особено към възрастна майка на болен човек. Но колкото по-дълго продължаваше да се колебае, толкова по-голяма беше опасността да изгуби авторитета си.

Чу се изщракване и входната врата внезапно се отвори. Лола се опита да се промъкне през пролуката, като препречи пътя с торбите си.

— Не можете да влезете! — извика, като се опитваше да затвори вратата. — Това е моята къща, нямате право!

Но те го направиха. Лола се отказа от опитите да ги задържи навън и бързо влезе, като остави вратата отворена. Изчаках полицаите и социалните да влязат първи. Уилън леко се стъписа, когато го лъхна миризмата на болнична стая.

— По дяволите — промърмори под носа си.

Лола бе застанала пред леглото, сякаш бранеше сина си.

— Не ви искам тук! Махайте се!

Една жена от парамедиците се приближи до леглото, като се усмихна успокояващо.

— Всичко е наред, искаме само да видим сина ви.

— Не го докосвай!

Лола замахна към парамедичката с пакет памперси, но Уилън се изпречи пред нея и ѝ ги взе. Докато всичко това се случваше, Гари Ленъкс местеше поглед от един човек към друг — единственият външен признак за вълнението му. Парамедичката му се усмихна.

— Добре, Гари. Как си? Аз съм Калинда, парамедик. Искам само да ти направя някои изследвания…

— Не! — изкрещя Лола, като се опитваше да се изкопчи от Уилън и един униформен полицай, които се бореха да я задържат. — Не може! Не позволявам!

Опитах отново.

— Лола, защо не дойдеш с мен…?

— Майната ти! — изкрещя тя и малките ѝ очи засвяткаха от ярост. — Проклет Юда, ти си виновен!

— Не се меси, само влошаваш нещата — каза ми Уилън, застанал между нас.

Беше прав. Отдръпнах се, за да пропусна един от социалните работници. В този момент навън настана суматоха. От улицата се чуха гласове и видях как един униформен полицай се опитва да препречи пътя на някого, който настояваше да влезе.

Беше Адам Одуя.

— Идвам да видя Лола и Гари Ленъкс — каза активистът със спокоен глас. — Пуснете ме да говоря с тях.

— Ох, само този липсваше — въздъхна Уорд. — Джак, разкарай го оттук.

Уилън остави Лола на униформените полицаи и отиде до вратата.

— Това не е ваша работа. Отдръпнете се.

— Всичко, свързано с тази общност, е моя работа — отвърна Одуя. — Защо тормозите една старица в собствената ѝ къща?

— Не тормозим никого. Това е полицейска операция. С нас има хора от социалните служби и…

— Твърдите, че това не е тормоз? Да нахълтате със сила в дома на възрастна жена и сина ѝ? Те имат права.

— Помолих ви да се отдръпнете и няма да повтарям…

— Госпожо Ленъкс? — извика Одуя, като се опитваше да надникне зад Уилън. — Лола Ленъкс! Аз съм адвокат, мога да ви помогна!

— Разкарай го оттук — изръмжа Уилън на един униформен полицай.

Но виковете привлякоха вниманието на Лола.

— Кой е този? — попита тя, като погледна към вратата точно когато униформеният се опитваше да изкара Одуя навън.

— Казвам се Адам Одуя — извика активистът. — Ако полицията е тук против волята ви, мога да ви помогна. Само им кажете, че ви представлявам и искате да говорите с мен!

На лицето на старицата се изписа пресметливо изражение. Тя се обърна към Уилън.

— Чу го.

— Госпожо Ленъкс, няма нужда…

— Искам да говоря с него!

Уилън хвърли безпомощен поглед към Уорд. Тя кимна с отвращение.

— Добре, пуснете го.

Уилън и полицаят неохотно се отдръпнаха. Одуя се забави за момент, за да оправи сакото си, преди да влезе. Не изглеждаше изненадан, че ме вижда.

— Здравейте, доктор Хънтър… — започна, но спря, когато видя мъжа, лежащ в мизерната стая.

— Все още ли мислиш, че нарушаваме нечии права? — попита Уилън.

Активистът бързо възвърна самообладанието си. Приближи се до Лола и ѝ подаде ръка.

— Благодаря, че ме поканихте в дома си, госпожо Ленъкс.

Тя пренебрегна ръката му и само го изгледа с отвращение.

Осъзнах, че само го беше чула отвън, но не го бе видяла.

— Ти си един от тях.

— Да, аз съм адвокат — отговори Одуя, като с плавно движение извади визитна картичка от джоба на сакото си. — Казвам се Адам Одуя и ако ми позволите, бих искал да представлявам вас и сина ви.

— Няма да ти плащам.

— Не е нужно да го правите. Работя за неправителствена организация. Предлагаме безплатна помощ на членовете на общността, които се нуждаят от правен съвет и представителство.

— Тя няма нужда никой да я представя — раздразнено каза Уилън.

— Но синът ѝ има. Или му отказвате адвокат, защото е инвалид?

Уорд излезе напред.

— Господин Одуя, основната ни грижа е здравето на Гари Ленъкс. Щяхме да му предложим юридическо представителство веднага щом сметнем за необходимо, но сега, след като вие сте тук, това очевидно не се налага. И след като заговорихме за това, защо сте тук? Само не ме убеждавайте, че случайно сте минавали през квартала.

Той се усмихна лъчезарно, за да ѝ покаже, че много добре разбира намека ѝ.

— Както веднъж вече ви казах, имам си източници. Бързам да добавя, че в момента никой от тях не е тук.

Това беше добре за мен. И не само аз го разбрах — забелязах, че Уилън ме гледа подозрително.

— Добре, какво стоиш? — изръмжа Лола на Одуя. — Това е моята къща. Ако си адвокат, кажи им да се пръждосват!

Почудих се колко време ще мине, преди активистът да съжали, че е предложил услугите си.

— Ще направя всичко по силите си, но първо трябва…

— Трябва да го заведем в болница — гласът на парамедичката заглуши всички други в стаята.

Докато течеше спорът, тя мълчаливо бе прегледала Гари Ленъкс. Очите му бяха широко отворени и се стрелкаха уплашено във всички посоки. Дишането му бе плитко и учестено, достатъчно силно, за да се чуе сега, когато в стаята настъпи тишина.

— Жизнените му показатели са много зле — продължи парамедичката. Шумно отлепи велкрото на апарата за измерване на кръвно налягане от съсухрената ръка на мъжа. — Нивото на кислорода е ниско, кръвното и пулсът са…

— Не! — ужасено изкрещя Лола. — Само не в болница! Аз мога да се грижа за него!

Парамедичката бързо сгъна маншета.

— Съжалявам, но не може да остане тук. Изглежда изтощен и дехидратиран и се опасявам, че има проблеми с черния дроб и бъбреците. Нуждае се от медицинска помощ.

— Нямате право! Няма да ви позволя!

— Госпожо Ленъкс, мисля, че трябва да слушате специалистката — каза Одуя с разумен и успокояващ тон. — Ще дойда с вас в болницата…

— Не! Моля ви! — Лола вече не изглеждаше агресивна, само отчаяна. И уплашена. — Не вземайте и него! Той е единственото, което ми остана!

Заплака с глас, докато слагаха кислородна маска на лицето на сина ѝ, без да слуша нито Одуя, нито социалните работници. Стаята беше претъпкана и аз само пречех. Незабелязано излязох на улицата. От линейката тъкмо изкарваха носилка на колелца.

— Кажете на старши инспектор Уорд, че се връщам в „Сейнт Джуд“ — казах на един от полицаите, които стояха на входната врата.

Минах през малката тълпа от зяпачи и се отправих към болницата.

Все още чувах писъците на Лола зад мен.

21

Докато ме нямаше, претърсването с обученото куче бе напреднало доста. Вече нямаше фалшиви аларми, а средният етаж се състоеше предимно от общи спални помещения, които бяха по-големи и по-лесни за претърсване от кучето, отколкото стаичките и потайните кътчета на горния.

Присъединих се към екипа следобед. Пътят до „Сейнт Джуд“ отне повече време, отколкото очаквах, пък и не бързах. Екипът по претърсване щеше да се обади, ако намереше нещо, а след случилото се с Лола имах нужда от време, за да се съвзема. Бях шофирал по част от този маршрут по-рано, но никога не го бях ходил пеша и макар да знаех, че има кратък път през гората, намирането му не беше никак проста работа. Всички улици изглеждаха еднакви — занемарени типови къщи със заковани прозорци и драсканици по стените. Вече си мислех, че съм се изгубил, но когато завих зад следващия ъгъл, видях дърветата в края на улицата — тъмнозелена граница сред печалните тухли и бетон.

От тази страна гората беше оградена с изпочупени метални парапети. В тях имаше пролука, а зад нея тръгваше кална пътека, покрита с паднали листа и обрасла с трънки. Минах през дупката и се озовах заобиколен от разкривени стволове и клони. Можех да видя само на няколко метра напред по пътеката. Спрях за момент, за да се насладя на аромата на пръст и гниещи листа. Не виждах накъде води пътечката, виеща се между дърветата, но се досещах. Затова не се изненадах, когато се озовах на поляната с ударения от мълния дъб, насред развалините на древната църква.

Спрях на края на гората. Дадох си сметка, че съм минал по същия маршрут като Лола, когато я бях видял първия път. Самотна черна врана излетя от обраслите с бръшлян зидове, но иначе поляната беше пуста. През последните дни дъждът бе съборил повечето листа от дърветата. На фона на почти голите клони порутеният фронтон на сградата изглеждаше още по-зловещо.

Отидох до същата паднала колона както миналия път и седнах. Споменът от грозната сцена в дома на Лола не ми даваше мира. Уорд беше права. Косвените доказателства срещу Гари Ленъкс бяха неоспорими. Той вероятно познаваше поне една от двете зазидани жертви, умееше да строи стени и бе загубил работата си като санитар в болница „Сейнт Джуд“ заради подозрения в кражба на медикаменти. Но всичко това нямаше да има значение, ако е бил парализиран от инсулт през последната година и половина. Това би изключило участието му не само в убийството на Дарън Кросли и неизвестната жена, но и в смъртта на Кристин Горски. Ленъкс не би могъл да е виновен за нито едно от тях, ако по това време е бил прикован на легло.

Освен ако майка му не беше излъгала.

Датите можеха лесно да се проверят, след като полицията получи съдебно разрешение за преглед на болничните и терапевтичните му картони. В такъв случай може би беше по-добре Уорд да изчака, но разбирах защо бързаше. Достъпът до поверителна медицинска информация невинаги е лесен, а главната инспекторка бе подложена на нарастващ натиск за резултати. Вината на Ленъкс можеше да се установи бързо, ако отпечатъците му съвпадаха с тези от местопрестъплението. Ако това се потвърдеше, би било голям плюс за Уорд при първата ѝ изява като главен следовател.

Ако не съвпаднеха, щеше да прекрати разследването срещу Гари Ленъкс, без значение от колко време е бил болен. И щеше да се окаже, че напразно съм докарал цялото това ново страдание върху Лола и сина ѝ.

Повтарях си, че нямах избор, но това не ме накара да се почувствам по-добре. Не ми помагаше и фактът, че Гари Ленъкс очевидно се нуждаеше от адекватна медицинска помощ. Можеше да я получи и без полицейска акция.

Реших, че няма смисъл повече да мисля за това. Станах, изтърсих дрехите си и отново навлязох в гората. Полицаят, който патрулираше зад болницата, не искаше да ме пусне. Погледна ме враждебно и се обади по радиостанцията, за да се увери, че всичко е наред. Докато минавах през руините на разрушените постройки зад „Сейнт Джуд“, в небето започнаха да се събират облаци. Спрях до купчината отломки от бившата морга. Новата морга, уточних мислено, като си спомних потъналия в паяжини оригинал в мазето. Купчината разбит бетон и тухли се издигаше над главата ми, но когато спрях да я огледам, от небето закапаха едри дъждовни капки. Край на почивката.

Бързо оставих развалините на моргата зад гърба си и отидох да се преоблека.

Уилън се появи в късния следобед. Кучето търсач вече беше слязло на първия етаж, където отворените главни врати пропускаха вътре поне малко чист въздух и дневна светлина. Въпреки че лабрадорът тепърва трябваше да претърси мазето, там имаше твърде много кабели и тръби, които лесно биха издали наличието на фалшиви прегради. Изглеждаше, че приближаваме към края и „Сейнт Джуд“ е изчерпала запасите си от лоши изненади.

Не трябваше да бързам да се радвам.

Бяхме в рентгенов кабинет, цялото оборудване от който беше изнесено. По стените висяха скъсани предупреждения да се изключат мобилните телефони, а вратите на празните съблекални зееха отворени като разграбени саркофази.

— Доктор Хънтър?

Огледах се и видях Уилън на вратата. Дори през маската забелязах, че не е доволен.

— Трябваш ми в мазето — каза той, обърна се и без да чака отговор, тръгна по коридора.

Когато го настигнах, вече беше стигнал до стълбите, водещи към подземието.

— Откриха ли нещо? — попитах.

— Намерили са парче обгорена кост в котелното, но не могат да кажат дали е човешка, или не. — Бях зад него на стълбите, но той говореше, без да поглежда назад. — Всички се чудехме къде се дяна по-рано.

— Не ти ли предадоха съобщението ми?

— Не е в това въпросът. Трябваше да ни кажеш, преди да си тръгнеш.

— Бяхте заети и само се пречках — казах раздразнено. — Реших, че мога да правя нещо по-полезно.

— Следващия път първо ни попитай.

Ако зависеше от мен, нямаше да има следващ път. Но знаех, че не само аз съм причина за лошото настроение на инспектора.

— Какво стана, след като си тръгнах?

Въздишката му беше достатъчно красноречив отговор.

— Одуя създава проблеми. Посъветва майката на Ленъкс да не дава съгласието си за снемане на пръстови отпечатъци на сина ѝ. И на нейните също. Каза, че ако искаме да им снемем отпечатъци, първо трябва да им предявим обвинения.

Това беше удар за Уорд. Ако не са дадени доброволно, полицията има право да снема пръстови отпечатъци на заподозрения едва след повдигането на обвинения. Гари Ленъкс не беше в състояние да даде съгласието си, затова майка му трябваше да разреши. Ако тя откажеше, нямаше да могат да сравнят отпечатъците на сина ѝ с тези от „Сейнт Джуд“. Разследването щеше да влезе в задънена улица.

— Какво печели Одуя от това? — попитах, когато слязохме в мазето.

— Нищо. Само ни спъва. — Уилън тръгна по един от коридорите. Покрай стените и тавана преминаваха тръби и кабели. На пода бяха поставени малки лампи, показващи пътя. — Освен това се опитва да ни попречи да видим медицинския картон на Ленъкс. Казва, че ако имаме доказателства, трябва да ги представим. В противен случай да престанем да тормозим болния човек.

— Но ако Ленъкс е невинен, в негов интерес е да разсее подозренията по-скоро.

— Опитай се да го обясниш на приятеля си.

Не ми е приятел, възразих мислено. Все пак не обвинявах инспектора, че е ядосан. Ако пръстовите отпечатъци на Ленъкс бяха на местопрестъплението, оставени върху кутиите с боя и по мазилката на самата стена, това би потвърдило вината му. Спъването на работата им в тази насока с чисто юридически методи със сигурност беше дразнещо.

В същото време обаче разбирах и Одуя. Гари Ленъкс не можеше да се защити сам и затова активистът се беше наел да го представлява. Той щеше да защитава този човек колкото можеше, дори ако трябваше да забави полицейското разследване. Въпреки цялата му самореклама, започвах да осъзнавам, че активистът наистина прави това, което смята за правилно, а не търси само слава и известност.

Със сегашните си действия нямаше да си спечели популярност.

— Нямате ли достатъчно доказателства срещу Ленъкс, за да го обвините? — попитах.

Уилън поклати глава.

— За да го арестуваме, да. За да го обвиним — не. Без отпечатъци всички доказателства са косвени.

— Нищо ли не открихте в къщата?

Когато арестуваха Гари, със сигурност бяха търсили улики.

— Нищо, което да помогне. Куп стари комикси и списания за наблюдение на птици. Толкова. Ленъкс е бил затворен, не е имал приятели. Не е имал дори компютър и мобилен телефон.

Колкото повече слушах, толкова по-гадно се чувствах.

— Как е той?

— Не е добре. В болницата му направиха вливания, дадоха му антибиотици и бог знае какво още, докато му направят пълни изследвания, но състоянието му е лошо. Виновен или не, само му направихме услуга, като го измъкнахме оттам. Ако така се грижи за сина си, не бих искал майка му да се грижи за мен, ако ще да е медицинска сестра.

— Тя каза ли нещо?

— Предимно ругатни. Има доста лош език. Само да беше чул какво изговори по твой адрес. — За Уилън поне това беше забавно. — Мисля, че вече не си в списъка ѝ за коледни картички.

Зави по друг коридор. От ниския таван капеше вода, а стените бяха покрити с капки кондензирана влага. Котелното помещение беше в края на коридора, скрито зад тежки метални врати. Вътре имаше сложна колекция от резервоари, тръби и клапани, които изчезваха в сенките. През годините, когато болницата е функционирала, тук трябва да е било горещо като в пещ, с пламъци и пара като в машинното отделение на стар параход. Сега огромните машини бяха студени и мъртви. В миризмата на корозия се долавяше слаб мирис на старо машинно масло. Но колкото по-навътре влизахме, толкова повече се засилваше друга миризма. На сажди и студена пепел. Нещо беше горяло тук. Не много скоро, но и не много отдавна.

Екипът по претърсването чакаше до котела. Ръждясал и с пръстен от стърчащи нитове, огромният метален цилиндър беше с диаметър два-три метра. Приличаше на гигантска консервена кутия, легнала настрани. В единия край имаше отворен кръгъл люк, разположен ниско над пода. Около него бяха поставени прожектори, осветяващи призрачни бели фигури, които изглеждаха като хора, сгушени около лагерен огън.

— Покажете — каза Уилън.

Една от фигурите, едва разпознаваема като жена под гащеризона и маската, излезе напред.

— Това беше в пепелта в котела — каза. — Сигурна съм, че е кост, но не мога да кажа дали е човешка.

Подаде на Уилън найлонова торбичка, в която имаше нещо малко и тъмно. Уилън го огледа на светлината на фенера, после ми го подаде.

— Как мислиш?

Предметът приличаше на изгоряла черупка от фъстъци. Имаше форма на тръбичка, не повече от сантиметър-два на дължина, с леко издути краища. Повърхността беше почерняла, с няколко овъглени ивици мека тъкан, все още закрепени за нея.

— Това е междинна фаланга — казах аз. — Кост от пръстите на ръката.

— Значи човешка?

— Освен ако в Северен Лондон няма популация от шимпанзета или кафяви мечки, да, човешка е.

Уилън ме погледна кисело, но не му се подигравах. Фалангите на кафявите мечки и някои маймуни много приличат на нашите и вече бях работил по случаи, при които животински кости погрешно бяха приети за човешки. И все пак нямах никакви съмнения относно това, което намерихме тук.

— В болниците изгарят човешки части, нали? — попита един от екипа. — Може да е от ампутация.

— За целта има специални инсинератори — отговори Уилън, като гледаше металния цилиндър. — Това е стар котел на въглища. Предназначението му е за отопление и подгряване на вода, а не за изгаряне на хирургически отпадъци.

— Не е станало, когато котелното е било в експлоатация — отбелязах аз. — Въглищата горят при висока температура. Тук би било горещо като в крематориум и всяка кост би се калцирала. Щеше да е бяла, а не черна, както е сега. Това е признак, че е горяла при по-ниска температура.

Когато са изложени на огън, костите претърпяват предсказуеми промени. Отначало потъмняват и преминават от обичайния си мръснокремав цвят през кафяво до черно. После, ако огънят е с достатъчно висока температура, костта посивява и след това става бяла като тебешир. Накрая, след като естествените мазнини изгорят и останат само калциевите кристали, е лека като пемза.

Уилън погледна към люка.

— Има ли нещо друго?

— Все още не знаем — отговори полицайката. — Оттеглихме се веднага щом намерихме костта. Няма видими части от тяло, но вътре е пълно с пепел и сгурия. Невъзможно е да се каже какво друго има отдолу.

Уилън разгледа пода пред котела, където върху мръсния бетон се виждаха бледи сиви петна.

— Тук има разпиляна пепел. Това от теб ли е?

— Не, вече беше тук — засегнато отговори полицайката.

— Люкът отворен ли беше, или затворен?

— Затворен.

Уилън го погледна за момент, после се наведе, за да надникне вътре.

— Почти нищо не виждам — избоботи гласът му в котела. — Дайте ми фенерче.

Някой пристъпи напред и му подаде. Уилън се наведе още по-ниско и горната част на тялото му изчезна в кръглия люк.

— Трудно е да се каже какво е горяло тук. Има много пепел, но може да е останала от времето преди закриването на болницата.

Измъкна се тромаво навън и се изправи. Държеше черно въгленче върху дланта си.

— Това не е кост — казах му.

— Не, но не е и сгурия от въглища. Прилича на въглен. Има много такива. Някой е горил дърва.

— Може ли да погледна?

Уилън ми подаде фенерчето и се отдръпна. Наведох се и погледнах през отвора на котела. Миризмата на метал и сажди проникна през маската ми. Главата и раменете ми хвърляха сянка, която затъмняваше светлината на прожекторите, но лъчът на фенерчето освети купчина пепел и въглени, като черни острови в сиво море. Уилън беше прав: имаше много останки от горене на дърва, част от които се бяха карбонизирали в дървени въглени. Може би сред тях имаше и други кости, но нямаше нищо, което от пръв поглед да разпозная като човешки останки. Започнах да се измъквам назад, но спрях, когато лъчът на фенерчето ми се плъзна по задната стена на котела.

— Има още нещо.

Беше едва забележимо, частично заровено в пепелта. Виждаше се само върхът, плосък и приблизително с триъгълна форма. На пръв поглед можеше да е друго овъглено парче дърво.

— Мисля, че това е лопатка — казах аз.

Отдръпнах се, докато един криминалист направи снимки, и после отново се наведох през люка. Протегнах се към заровения предмет и облият ръб на отвора се вряза в мен. Внимателно вдигнах костта от пепелта и с триъгълната си форма тя ми заприлича на перка на акула. Леко я разклатих, за да изтръскам залепналата пепел, измъкнах се от котела и се обърнах, за да покажа находката на Уилън.

— Това е лопатка. Човешка — добавих, преди да попита.

Повърхността на лопатката беше почерняла, но също като фалангата, все още имаше плътност и тежеше. Огънят е бил с достатъчно висока температура, за да изгори повечето меки тъкани, но не достатъчно, за да калцира костта. Уилън я огледа.

— Вече е сигурно, че не става дума за хирургични отпадъци. Бих допуснал, че отрязан пръст може по случайност да попадне тук, но не и нещо толкова голямо. Въпросът е, къде са останалите части на трупа? Освен ако не са го разчленили и не са изгорили само една част в котела.

Това беше една възможност. Нямаше да е първото убийство, при което жертвата е била нарязана на парчета и те са унищожени или изхвърлени на различни места. Но не мислех, че се е случило това.

Взех почернялата лопатка от Уилън.

— Рязането на рамо е съвсем различно от рязането на ръка, крак или дори глава. За целта би трябвало да се пререже торсът, което е трудна и мръсна работа, а не виждам следи от рязане тук. Няма как трупът да е изгорял напълно. Дървата не развиват достатъчно висока температура, дори ако се използва ускорител на горенето.

— А какво ще кажете за ефекта на фитила? — попита криминалистът, който бе направил снимките. — Когато телесните мазнини се запалят и горят като свещ, докато не остане нищо. Чувал съм за такива случаи.

Аз също бях чувал: веднъж дори се бях натъкнал на този ужасен феномен. При определени условия, когато тялото гори, подкожната мазнина може да се стопи и да се просмуче в дрехите. После платът буквално действа като фитил на свещ и поддържа бавното изгаряне на тялото, докато не остане почти нищо друго освен пепел.

Но това беше адски рядко явление и се съмнявах, че може да обясни случилото се тук.

— Необходимо е много телесна мазнина и дори тогава не всичко изгаря. Някои от големите кости и крайниците обикновено оцеляват.

— Може да са скрити под пепелта — предположи криминалистът.

— Не и цялото тяло. Ако беше така, щяхме да видим повече кости.

Можехме да изключим и намесата на плъхове. Гризачите нямаше как да влязат в котела, ако люкът е бил затворен, пък и се съмнявах, че изобщо биха се опитали. Дори ако по-голямо животно — като лисица, се беше престрашило да навлезе толкова навътре в подземието, костите биха били твърде обгорели, за да го привлекат.

Уилън клекна, за да огледа пепелта, разпръсната на пода под люка на котела.

— Значи казваш, че някой е изгорил трупа тук и после се е върнал да вземе останките.

— Явно не всички — отговорих и пъхнах лопатката в един найлонов плик за съхранение.

22

Претърсването с кучето продължи без мен. Останах в мазето, за да прегледам студената пепел от котела. Ако им потрябвам, щяха да ме повикат. Тук долу бях по-полезен, за да помогна на криминалистите да пресеят пепелта през ситно сито. Голяма част от това, което открихме, бяха въглени, недоизгорели в огъня, но имаше и други находки. Под пепелта бяха скрити още няколко фаланги, както от ръцете, така и от краката, а също и известен брой малко по-големи кости. Всичките бяха напукани и деформирани от топлината. Имаше две парчета от счупени ребра с остри нацепени краища, а нещо, което приличаше на закръглено парче сгур, се оказа главата на десния пищял, останалата част от дългата кост бе заровена в пепелта. Наблизо, макар и доста по-далеч от реалното ѝ разположение в тялото, открих заоблената триъгълна патела. Капачката, както е по-широко известна, беше от левия крак, а не от десния.

Докато работехме, започнахме да си съставяме по-ясна картина за случилото се. Както бе отбелязал Уилън, пепелта отгоре беше предимно от изгорели дърва, примесена с недогорели въглени. Отдолу имаше по-стар слой пепел и сгурия, останали от времето, когато котелът е работил на въглища за отопление на болницата. Това показваше, че тялото е било поставено вътре, около и върху него са били натрупани дърва и после е било запалено. Макар и да не е развил толкова висока температура, колкото при горенето на въглища, котелът е задържал и усилил достатъчно топлината, за да изгори меките и съединителни тъкани, докато накрая не е останал само овъгленият скелет.

След като огънят е угаснал и костите са изстинали достатъчно, някой бе дошъл и ги беше взел.

Криминалистите откриха гребло и лопата, нацапани с пепел, които вероятно са били използвани от персонала на котелното, когато болницата все още е функционирала. Освен това бяха използвани и по-наскоро. Обгорените останки биха се разпаднали при опит за изваждане, защото оцелелите връзки и сухожилия биха били твърде крехки, за да запазят целостта на скелета. Съдейки по следите в пепелта, инструментите са били използвани непохватно за придърпване на останките към люка. В този процес костите са се разбъркали и някои бяха останали под пепелта.

И не само кости. Имаше и други, неорганични находки. Метална катарама от колан, машинка от цип и кръгли капси от обувки — всичките овъглени, но достатъчно доказателство, че изгореният труп е бил облечен.

Парек бе слязла в мазето за началото на изваждането, но не остана. Нямаше какво друго да направи, освен да потвърди, че костите са човешки, и когато ѝ се обадиха за несвързан със „Сейнт Джуд“ смъртен случай в другия край на града, тя ни остави да се справяме без нея. Уорд също дойде, с издут от корема ѝ гащеризон и бледо, напрегнато лице.

— С един набор от останки ли имаме работа, или с няколко? — попита, като гледаше кутиите с веществени доказателства.

— Все още не мога да кажа със сигурност — отговорих аз. — Не видях повтарящи се кости, но…

— Само ми кажи дали са един, или двама.

Острият ѝ тон издаваше напрежение. Вълнението, което бе показала по-рано — на път към ареста на Гари Ленъкс, беше изчезнало. Не само, че намесата на Одуя попари надеждите ѝ да установи вината на Ленъкс по отпечатъците, но сега очевидно бяхме открили четвърта жертва.

Денят не беше минал гладко, както се беше надявала.

— Един. Досега — добавих.

Ако намерехме дубликати на някоя от костите — да речем, две десни тибии, — това би означавало, че имаме работа със смесени останки от двама или повече души. Засега още не бях намерил нищо, което да потвърди такъв вариант.

— Какво друго можеш да ми кажеш?

— Костите, които открихме, са големи и тежки въпреки свиването в огъня. Бих казал, че са на мъж, но това е само първоначална преценка.

— Ръст? Възраст?

— Знаеш, че не мога…

— Ще докладвам на Ейнсли, а после ще се явя пред тълпа репортери. Само ми дай нещо.

Исках да кажа, че е твърде рано да се правят изводи за възрастта и височината на жертвата, докато все още копаехме в пепел и сгурия, но после забелязах напрегнатите бръчки около очите на Уорд.

— Съдейки по това, което видях, вероятно е възрастен мъж — казах ѝ. — Здрав, висок между 184 и 188 сантиметра, ако съдим по дължината на пищяла. Ще мога да дам по-точна оценка, когато направя всички изчисления. Засега това е само предположение.

Наблегнах на последната дума, за да дам да се разбере, че дори това не ми харесва.

— На каква възраст?

— Трудно е да се каже.

— Дай ми най-доброто си предположение.

— Току-що го дадох.

Разбирах нетърпението на Уорд, но по няколко изгорени кости можех да преценя само толкова.

— Хубаво. Ако не можеш да се справиш, ще повикам Миърс — сопна се тя.

Обърна се и излезе. Погледнах след нея и лицето ми пламна. Криминалистите избягваха погледа ми. Вдигнах ситото, но после отново го оставих на земята.

— Ще направя почивка — обявих.

Излязох от котелното сам. Кипях от гняв. С Уорд контактувахме само по работа, но винаги сме се разбирали. В миналото, когато бяхме работили заедно, никога не сме имали търкания и тя бе проявила искрена загриженост по време на паниката заради Грейс Страчън по-рано тази година. Очевидно беше подложена на напрежение, но това не ме успокояваше, след като така публично ме беше унижила. Обхванат от чувство за несправедливост, вървях по слабо осветен коридор. Стъпките ми кънтяха между влажните стени и ехото се връщаше към мен обратно като контрапункт в стакато. Едва когато завих зад следващия ъгъл и установих, че осветлението изведнъж свършва, осъзнах, че съм завил в грешна посока.

Точно пред мен коридорът изчезваше в тъмното. Сега, когато спрях, единственият звук бе дишането ми. Отпред се виждаше черната паст на по-широк проход и когато видях кръстосаната лента, разбрах, че това е блокираният тунел, водещ към разрушената морга. Срещу него, неосветен и едва различим в сенките, беше входът на старата морга.

Дъхът ми излизаше като пара в студения въздух на подземието и изведнъж осъзнах колко съм сам. Казах си, че е нелепо. В котелното, от което току-що бях излязъл, имаше криминалисти и цялата сграда беше пълна с полицаи. И все пак тук, в тъмния коридор, се чувствах, сякаш бях единственият човек в цялата болница.

Глупак. Сега се плашиш сам. Бях минавал оттук, когато за първи път слязох с Уилън, и макар да бяха махнали прожекторите, имах фенерче на телефона. Може би щях да намеря пътя към стълбите, ако продължа.

Но не го направих. Преодолях импулса да се озъртам назад, завъртях се и тръгнах обратно към мястото, откъдето бях дошъл. Макар че не исках да го призная, звукът от шляпането на подметките ми в локвите на пода беше добре дошло облекчение след тягостната тишина. Ускорих темпото, като се убеждавах, че не искам да губя повече време, и след като завих зад ъгъла, почти се блъснах в Уилън.

— Боже мой, не прави така повече! — каза той, като постави ръка на гърдите си. — Какво търсиш тук?

— Направих грешен завой.

Сърцето ми биеше бясно, но усещането, което имах в старата морга, вече беше изчезнало. Тръгнахме заедно по коридора.

— В котелното помещение казаха, че си се качил нагоре, но не те срещнах по пътя и затова реших, че си се изгубил — каза Уилън.

— Исках да подишам чист въздух.

Той забави крачка.

— Слушай. Чух какво е станало. Шефката… тя е под голямо напрежение. Не го приемай лично.

Това беше друга изненада. Уилън почти се извиняваше от името на Уорд.

— Сериозно ли мисли да повика Миърс?

— Само е изпускала парата. Тази сутрин мислехме, че ще направим пробив с Ленъкс. Сега ударихме на камък заради проклетите пръстови отпечатъци и на всичкото отгоре намерихме още една жертва. — Тонът на инспектора се промени. — Повярвай ми, тя няма да допусне Миърс до този случай.

Стигнахме до разклонението на коридора, където се бях объркал. От едната страна прожекторите отиваха към котелното помещение, а от другата — към стълбището. Обърнах се към Уилън, питайки се какво имаше предвид с това последно изявление.

Но той смени темата.

— Излез да пиеш един чай и после ела да приключим тук. Беше дълъг ден.

С тези думи той ме остави и се отдалечи по коридора.

Отне ми още няколко часа, докато пресея останалата пепел от котела. Когато приключихме, на металното дъно останаха само бледи петна като прах от тебешир. Костите, които намерихме, бяха изпратени в моргата. На следващата сутрин Парек трябваше да ги анализира. Ако имах късмет, аз също щях да имам възможност да ги разгледам.

Ако Уилън беше прав и Уорд не помоли Миърс да го направи вместо мен.

От това, което бях видял, не очаквах костите да разкрият много. Но бяхме намерили един предмет, който можеше да помогне. Въпреки че нямаше череп, открихме разтопена протеза, заровена в пепелта. Представляваше частично зъбно небце, усукано парче почерняла пластмаса и метал, към които все още бяха прикрепени отломки от счупени порцеланови зъби. Самите зъби ги нямаше и макар че можеше да се смята за потенциално важна находка, без челюст, с която да я сравним, нямаше как да сме сигурни, че е принадлежала на жертвата. Можеше да е попаднала в котела, след като е била изгубена или изхвърлена от друг собственик.

Аз обаче не мислех така. Подобно на костите, протезата не беше повредена достатъчно, за да предполагаме, че е била в котела, докато е работил на въглища. По-високата температура би изпарила пластмасата и би пръснала порцелана. Протезата изглеждаше по-скоро счупена, отколкото пръсната, и въпреки че небцето бе силно деформирано, личеше, че не е било изложено на толкова висока температура. Това показваше, че вероятно е принадлежала на жертвата, което би могло да е важен признак за установяване на самоличността ѝ.

Приключихме късно вечерта. Уилън имаше право — беше дълъг ден. Когато влязох през електрическата порта на „Балард Корт“, се двоумях дали да си направя късна вечеря, или да се огранича с едно питие и да си легна по-рано. В „Сейнт Джуд“ бях изял един фабрично опакован сандвич — тъжна комбинация от увехнала маруля и безвкусен кашкавал, която рекламираха като „селска закуска“, — и затова везните клоняха повече към бърбън и сън. Когато вкарвах колата, забелязах един от съседите ми да се суети около своята.

Само апартаментите от горните етажи имаха места в подземния гараж. Живеещите на партера паркираха в двора. Не знаех името на съседа, въпреки че един-два пъти се бяхме поздравявали. Оглеждаше нещо откъм шофьорската страна на автомобила си — много по-нов и по-усъвършенстван модел на моето 4x4.

— Наред ли е всичко? — попитах, като намалих и свалих стъклото.

— Някаква свиня е надраскала колата ми с пирон. — Гласът му трепереше от гняв. — И двете врати, чак до ламарината!

— Деца? — попитах, като си спомних какво ми каза пожарникарката, когато някой бе подпалил кофите за боклук.

— Или някой, който живее тук. Откакто разрешиха апартаментите да се пренаемат, това място постоянно запада. Ако пипна това копеленце…

Казах нещо за съчувствие и продължих. Когато паркирах и се качих в апартамента, въпросът какво да правя се реши от само себе си. След като си сипах чаша бърбън, си казах, че съм преживял достатъчно емоции за днес. Включих аудиоуредбата и се отпуснах в кожения фотьойл.

Едва успях да седна, когато домофонът звънна.

Облегнах глава назад и затворих очи. Ако беше съседът, решил още да се оплаква… Въздъхнах, излязох в антрето и натиснах копчето на домофона. Чух гласа с чуждестранен акцент на нощния пазач:

— Главен инспектор Уорд иска да ви види.

Това със сигурност щеше да предизвика недоволството на съседите, помислих си, като погледнах часовника. Беше почти полунощ и нямах представа защо Уорд идва толкова късно. Казах на портиера да я изпрати горе, отворих входната врата и зачаках, като внимателно наблюдавах асансьора в дъното на коридора. Бях приписал думите ѝ, че ще извика Миърс, на напрежението, но сега започнах да се чудя дали наистина е така.

Асансьорът звънна и двойната му врата се отвори. Уорд слезе, с разкопчан шлифер и чанта, небрежно преметната през рамото. Изглеждаше изтощена.

— Може ли да вляза, или ще ме държиш отвън?

Дръпнах се, за да я пусна. Тя събу обувките си в коридора.

— Боже, бях забравила колко дебел е този килим. По-мек е от леглото ми — каза, като размърда пръстите на краката си.

Уорд беше идвала в апартамента, когато се преместих, за да одобри мерките за сигурност, когато имаше опасения, че Грейс Страчън може да се върне. Влязохме в обединените кухня и трапезария и аз се почувствах неудобно, когато инспекторката заразглежда луксозната обстановка.

— Нещо за пиене? — попитах.

— Убивам за джин. — Усмихна се уморено. — Шегувам се. Всъщност не съвсем, няма да ти откажа нещо безкофеиново. Плодов чай, лайка. Ако не, може и вода.

— Мисля, че има ментов чай.

Когато се нанасях, в един шкаф бях видял кутия с пакетчета; собственикът едва ли щеше да се разсърди, ако взема едно.

— Идеално. — Тя с въздишка се отпусна на един стол до масата за хранене. — Извинявай за късното посещение. Прибирах се към къщи и реших… Слушай, съжалявам за онази сцена по-рано. Беше непрофесионално и несправедливо, затова искам да ти се извиня.

Включих чайника.

— Не беше необходимо да идваш чак дотук, за да го направиш. Можеше да се обадиш или да изчакаш до утре.

— Исках да ти го кажа лично. За да ми е спокойна съвестта. Едно нещо по-малко, което да смущава съня ми.

Гласът ѝ беше адски уморен.

— Тежка нощ? — попитах аз.

— Тежък ден. И на всичкото отгоре, тъкмо се връщам от разпит на Люк Горски. Разбрахме защо повърна пред „Сейнт Джуд“ онзи ден.

Спрях с пакетчето чай в ръка.

— Само не ми казвай, че е замесен в смъртта на сестра си.

— Не, слава богу. Поне не директно. Но призна, че е дал на Кристин пари за една последна доза, преди да отиде на рехабилитация. Тя му обещала, че това е за последен път, че има нужда от нещо, за да изкара времето, докато отиде в клиниката. И този идиот ѝ повярвал. Поне сега знаем какво е правила в „Сейнт Джуд“.

Мислехме, че може да е отишла да си купи наркотици, и сега имахме потвърждение. Нищо чудно, че брат ѝ изглеждаше толкова разстроен.

— Как го приеха родителите му?

— Както можеше да се очаква. — Тя разтърка очите си с длани. — Случайно да имаш бисквити или шоколад? Ох, остави. Глупав въпрос.

— Мога да ти направя сандвич.

Още щом ѝ предложих обаче, осъзнах колко трудно ще се справя дори с това. Когато пазарувах за Лола, бях пропуснал да напазарувам и за себе си.

— Не, няма нужда. — Уорд спря да търка очи и седна по-изправено, уморен опит да се съвземе. — Утре нали ще прегледаш костите от котелното?

— А претърсването с кучето? Нали още не е приключило? — попитах, като сипвах вряла вода върху пакетчето.

— По-важно е да открием колкото може повече информация за тази нова жертва. Ако потрябваш на място в „Сейнт Джуд“, ще ти се обадим.

Не се стърпях да не направя една последна хаплива забележка:

— Мислех, че ще използваш Миърс.

Уорд се намръщи.

— Добре, заслужавам си го, но тогава просто изпусках парата. Между другото, Миърс си има други проблеми.

Виж ти.

— Какви например?

Тя поклати глава.

— Да сменим темата.

Раздразнението ѝ се завръщаше бавно, но поне този път не беше насочено към мен. Подадох ѝ чая, после донесох бърбъна си от дневната и седнах при нея на масата.

— Ти явно залагаш на силното — отбеляза Уорд, като премести поглед от чашата ми към своята.

— Нямаше да си сипвам, ако знаех, че ще дойдеш. — Отпих и оставих чашата на масата. — Как е Гари Ленъкс?

— Все още се опитват да го стабилизират. Има аритмия, увреждания на черния дроб и бъбреците, течност в белия дроб, недохранване, дехидратация. Лекарите смятат, че е претърпял поне един голям неврологичен „епизод“, както се изразяват, може би и повече, но засега не са сигурни точно какво. Утре ще направят още няколко сканирания, но в картона му има известно объркване.

— Какво объркване?

Уилън беше казал, че Одуя се е опитал да попречи на полицията да види медицинския картон на Ленъкс, но лекарите му би трябвало да имат достъп до него.

— Очевидно има пропуски. Знаем, че Ленъкс е диагностициран с порок на сърцето, когато е бил на деветнайсет, но лекарите не могат да намерят никакви данни за инсулт или нещо подобно. Няма хоспитализация, няма лечение, нищо. Доколкото знаем, през последните три години не е ходил при личния си лекар.

— Това е лудост.

— Така е, особено в това състояние. Все още проверяват, но започваме да мислим, че дори не е бил хоспитализиран. Каквото и да се е случило, изглежда, майка му не е казала на никого. Просто е решила сама да се грижи за него. — Уорд поклати глава и може би несъзнателно сложи ръка на корема си. — Кара те да преосмислиш понятието „майчина любов“, нали?

Боже, помислих си, потресен. Ако беше вярно, Ленъкс беше минал през още по-ужасен ад, отколкото бях предполагал. Знаех колко отчаяно майка му не искаше да се разделя с него, но не си бях представял, че е стигнала толкова далеч. А това означаваше, че няма начин да се провери алибито, което тя даваше за сина си, все още имахме само нейните думи, че е бил на легло, когато Дарън Кросли е изчезнал.

— Тя каза ли нещо? — попитах.

— Нищо, което благоприличието позволява да цитирам. Все още отказва да ни сътрудничи или да даде съгласието си за снемане на пръстови отпечатъци. Неговите или нейните. Може просто да действа нерационално, но започвам да си мисля, че не е само това. Очевидно не е била в състояние физически да построи фалшивата стена, но може би знае повече, отколкото си мислехме. Ако е попречила на сина си да получи жизненоважна медицинска помощ, не искам да си представям на какво друго е способна.

Аз също. Но все пак ми беше трудно да повярвам, че Лола е такава егоистка, че да рискува живота на сина си така.

— Все още си убедена, че Ленъкс е виновен.

Уорд сви рамене.

— Колкото повече научаваме, толкова по-вероятно изглежда. Проверихме познатите на Дарън Кросли и май попаднахме на следа за жената, с която е бил зазидан. Имал е постоянна приятелка на име Мария де Соуза, която, изглежда, също е в неизвестност. Не е подаден сигнал за изчезването ѝ, но тя е била без работа и живеела ту с един, ту с друг мъж, така че може да е поредният случай, който никой не е забелязал. Знаем, че понякога е оставала при Кросли, а при последния потвърден случай, когато са ги видели, са били заедно. Затова е напълно възможно да са изчезнали по едно и също време. Тя няма криминално досие, което обяснява защо не намерихме отпечатъци, съвпадащи с тези на жената от зазиданата стая.

— Ако е била само случайна приятелка на Кросли, дали Ленъкс може да я е познавал?

Уорд се усмихна уморено.

— Извинявай, май пропуснах тази подробност? Де Соуза е била чистачка в „Сейнт Джуд“. Работила е там през последните пет години преди закриването на болницата. Ако успеем да потвърдим, че това е жената, която намерихме с Кросли, Ленъкс вероятно е познавал и двете жертви. Добави към това уволнението му заради липсващите лекарства и осъждането на Дарън Кросли за притежание на марихуана и се очертава доста интересна картинка.

Отново „Сейнт Джуд“. Някак всичко се въртеше около това място.

— Мислиш ли, че тримата са били съучастници и са се скарали?

— Мисля, че „скарване“ е меко казано в този случай, но да. И може би Кристин Горски е отишла да си купи наркотици и е попаднала в разгара на спречкването. Освен ако…

— Освен ако? — подканих я аз.

Тя разтревожено поклати глава.

— Не знам. Ленъкс просто не изглежда способен на такова нещо. Така де, колко дилъри на трийсет живеят с майка си?

— И четат само комикси и списания за птици? — добавих аз.

— Джак явно ти е казал за това. — Уорд се усмихна, но усмивката ѝ бързо помръкна. — Добре, може Ленъкс да е имал друго скривалище или склад, за които не знаем. Дори съм склонна да приема, че някак е успял да остане извън полезрението ни през цялото това време. Но това не се връзва. Освен уволнението му не открихме нищо, което да сочи, че е бил наркодилър, да не говорим за садистичен изверг. Социалните имат досие за него като малък. Там го определят като едро дете, но неуверено и с леки умствени проблеми. Тормозили са го в училище и за малко не са го изпратили в дом заради подозрения за насилие от страна на баща му.

— Лола каза нещо подобно. Не за социалните, а за съпруга си.

Изразните средства на старицата обаче бяха доста по-цветисти. Шибаняк. Тормозеше Гари и когато беше трезвен, но напиеше ли се, ставаше непоносим.

— Явно за това не е излъгала — продължи Уорд. — Очевидно Патрик Ленъкс е бил долен изверг. Работил е на контейнеровози, плаващи до Южна Америка, и не се е прибирал често. Но когато си е бил вкъщи, се е напивал до безпаметност и е раздавал юмруци. Особено срещу сина си. Това продължило, докато не ги изоставил, когато Гари бил на шестнайсет.

Това също съвпадаше с казаното от Лола.

— Къде е той сега?

— Мислим, че е в чужбина. Не успяхме да го проследим, но не вярвам да има нещо общо с убийствата. Освен може би от гледна точка на влиянието върху сина си.

— В смисъл че жертвите на насилие сами стават насилници?

Уорд сви рамене.

— Знаем, че понякога се случва. Хората се променят и това, че преди двайсет години Ленъкс е бил тормозен, не означава, че самият той не може да прояви същото поведение. Може да му е повлияло.

— Сега кой се изразява меко? — пошегувах се.

— Знаеш какво имам предвид. Както и да е, трябва да се прибирам. — Тя допи чая и с усилие се изправи на крака. — Благодаря за чая. Ако пак предлагаш, първо проверявай какви пакетчета има в кутията.

— Не беше ли мента?

Тя се усмихна.

— Каквото и да беше, беше много хубаво.

— Какво ще стане сега с Лола? — попитах, когато излязохме в коридора и Уорд започна да се обува.

— Рано е да се каже. Може да бъде обвинена в престъпно пренебрегване, ако се окаже, че е попречила синът ѝ да получи медицинска помощ. Но много зависи от това, което ще се случи с пръстовите отпечатъци.

— Имате ли достатъчно доказателства, за да обвините Гари Ленъкс?

— Не, но има начин да заобиколим процедурата — загадъчно отговори тя. — Другата алтернатива беше да помоля приятеля ти Одуя да убеди Лола, че е в техен интерес да се съгласят. За да докажат невинността си и така нататък. Но това явно няма как да се случи.

— Той не ми е приятел — промърморих недоволно. После се хванах за последните ѝ думи. — Защо няма как?

— Защото вече не е приятел на Лола — каза Уорд, докато отключвах входната врата. — Тя го уволни днес следобед.

23

На другата сутрин, след като се показа за кратко, слънцето отново се отказа да се бори с облаците. Докато карах към моргата, мрачните мокри улици проблясваха на светлината на фаровете много след като би трябвало да се е зазорило. Отидох по-рано от необходимото. По-късно щях да се срещна с Парек за огледа на костите, извадени от котелното, но преди това трябваше да свърша една друга задача.

Малките кости на бебето на Кристин Горски бяха киснали във вода няколко дни. Всяка сутрин се отбивах през моргата, за да проверявам как са и да сменям водата. От самото начало по тях нямаше много мека тъкан и сега дори и тя беше опадала. Нищо не ми пречеше да ги огледам, но знаех, че Уорд иска първо доклада за обгорените останки от котела. Скелетът на бебето трябваше да почака.

Крехките миниатюрни кости ме натъжиха, докато внимателно ги изваждах от водата. Някои бяха толкова малки, че можех да ги вдигна само с пинсети. Фрактурите, открити на рентгеновите снимки върху двете миниатюрни предмишници, бяха твърде тънки, за да се видят с невъоръжено око. Въпреки това се опитах да ги различа. Те вероятно бяха причинени от плъховете или — което беше по-вероятно, като се имаше предвид деликатността им, — когато мумифицираното тяло на майката е било преместено по-навътре в таванското помещение.

Но бяха твърде малки, за да се видят, тънки като косъмчета линии на фона на белите костици. Отново накиснах останките в чиста вода и излязох.

Огледът на овъглените кости от котела не отне много време. При наличие само на левия голям пищял, дясната капачка и няколко фаланги от ръцете и краката, за съдебния патолог нямаше много работа и Парек явно бе настроена за бързо приключване, когато нахълта в залата за брифинги с бодрото:

— Добро утро, добро утро, хайде да действаме!

Самият инструктаж беше чисто формален и когато излязохме, Парек се приближи до мен.

— Да си виждал наскоро колегата си? — попита.

Отначало не разбрах кого има предвид.

— Кого да съм виждал?

— Очевидно не говоря за кучето, което търси останки. Имам предвид нашия изтъкнат съдебен тафоном Даниел Миърс.

Последния път, когато го видях, беше в нощта, когато ми се беше обадил да ме моли за помощ. Предполагах, че вече е приключил, макар че, след като Уорд заплаши да го повика да направи огледа на изгорените кости вместо мен, очевидно все още беше тук.

— Напоследък не съм. Защо?

— Само питам. — Проницателните ѝ очи се задържаха за момент върху моите. — След като си тук, си помислих, че може да се отбиеш да видиш как се справя.

Тя бутна вратата и се отдалечи, като ме остави да се чудя какво имаше предвид. Уорд също бе доста загадъчна миналата вечер, когато спомена, че Миърс има проблеми. Предположих, че е свързано с търсенето на потвърждение, че жената, открита с Кросли, е Мария де Соуза, вероятно по зъбен профил или медицинско досие.

Но не би трябвало да се нуждае от помощта ми за това. Пък дори и да ме беше помолил за помощ, нямах намерение да повтарям грешката си, след като вече се бях опарил. Парек не знаеше за този случай, но не смятах да повтарям. Каквито и неприятности да имаше Миърс, нека този път да се оправя сам.

Огледът беше рутинен, както и очаквах. Рентгеновите снимки не показаха стари фрактури, които биха могли да помогнат за идентифицирането, а всичко друго просто потвърждаваше това, което бях видял, докато прибирах костите от местопрестъплението. Големият им размер, например на лопатката, показваше човек с висок ръст, което означаваше вероятно — макар и не със сигурност — мъж. По измерванията на пищяла прецизирах предварителната си оценка за височината на около сто осемдесет и пет сантиметра. Но това не беше окончателно, въпреки че тибията е добър показател за ръста, в идеалния случай оценката трябва да се основава на дължината и на другите дълги кости.

Все пак това беше най-доброто, което можех да направя. И нито Парек, нито аз можехме дори да предполагаме вероятната причина за смъртта. Въпреки че следите от счупвания на двете ребра, които бяхме намерили, очевидно бяха причинени от удар с тъп предмет, нямаше как да кажем със сигурност дали са една от причините за смъртта. И двете ребра бяха счупени диагонално, така наречените прости фрактури. Обикновено при падане костта се счупва надве, при което се образува назъбен, остър ръб. Такава рана лесно може да се окаже смъртоносна, ако острата кост прониже сърцето или белия дроб или прекъсне артерия.

Проблемът беше, че не можех да кажа какво се е случило. Нараняванията можеха да са нанесени и след смъртта. Единственото, което можех да твърдя със сигурност, беше, че ребрата вече са били счупени, когато тялото е хвърлено за изгаряне. Повърхностите на местата на фрактурите бяха почернели и овъглени колкото и останалите кости, сигурен знак, че са били изложени на огъня. Ако са били повредени след това — например когато крехките останки са били вадени от котела, — тогава голата вътрешна повърхност щеше да е бледа като слонова кост.

Все пак открихме някои интересни факти. След като костите бяха внимателно почистени от сажди, видях, че главата на дясната тибия и вътрешната повърхност на капачката са леко износени. Фалангите изглеждаха по сходен начин. Това беше възрастен човек, живял достатъчно дълго, за да получи ранни дегенеративни промени в ставите, но не чак толкова, че да предполагаме дълбока старост.

— Въз основа на това бих казал някъде между трийсет и четиресет години — съобщих на Уилън.

Уорд беше тръгнала веднага след огледа, повикана на поредния инструктаж при Ейнсли. Заместникът ѝ имаше замъгления поглед на човек, който цяла нощ не е спал.

— Колко си сигурен за ръста?

— Щях да съм по-доволен, ако можех да се опра на няколко кости, но дължината на пищяла обикновено е доста надежден показател. Защо? Да не би да имаш предположение кой може да е жертвата?

— Може би. — Уилън като че ли се поколеба дали да ми каже, но после сви рамене. — Все още търсим лица, свързани с Дарън Кросли, особено ако са работили в „Сейнт Джуд“. Освен Мария де Соуза, намерихме и друг, чието описание повече или по-малко съвпада с това, което каза за останките от котела. Казва се Уейн Буут и е бил санитар като Кросли. Четиресет и пет годишен, ерген, висок около метър и осемдесет и добре сложен.

Това не беше много далеч от моята оценка за възрастта и височината, но не толкова близо, колкото бих искал.

— Четиресет и пет е горната граница на вероятната възраст, но е възможно да е той. Все пак очаквах да е някой по-висок. Кога е изчезнал?

— Преди единайсет месеца.

Това беше седем месеца, след като по думите на Лола синът ѝ е получил инсулт, и значително по-скоро от петнайсетте месеца, когато Дарън Кросли, Мария де Соуза и Кристин Горски бяха видени за последен път живи. Уилън беше предвидил възраженията ми.

— За периода, откакто Ленъкс е болен, имаме само думите на майка му и като вземем предвид това, което знаем за нея, съм склонен да ѝ вярвам колкото на пръдня по време на гръмотевична буря. А и ти сам каза, че възрастта и височината са само приблизителни оценки. Не се обиждай, но колко можеш да определиш по пищяла и капачката на коляното?

Това беше основателна забележка. Обичах да си мисля, че оценките ми са достатъчно точни, но нямаше да позволя на гордостта ми да вземе връх, ако фактите говорят обратното.

И все пак не бях напълно убеден.

— Какво друго знаеш за него?

Уилън се усмихна.

— Това е най-интересното. След като го уволнили при затварянето на болницата, работил като охрана. Познай къде.

— Шегуваш се. В „Сейнт Джуд“?

— Нощен пазач, ако искаш вярвай. Не се задържал дълго, защото само няколко месеца по-късно решили, че нямат нужда от жива охрана и вместо това поставили бутафорните камери за наблюдение. Но бих казал, че Буут е най-вероятният кандидат за костите от котелното.

— Имал ли е зъбна протеза? — попитах, като си спомних деформираното парче тел и пластмаса с порцеланови зъби, което бяхме изровили от пепелта.

Уилън разочаровано поклати глава.

— В описанието, което имаме, не пише нищо такова. Проверяваме дали е ходил на зъболекар в района, но и да е ходил, още не сме открили при кого.

В това нямаше нищо необичайно. Не съществува национална база данни със стоматологични картони и затова единственият вариант беше полицията да обикаля местните зъболекарски кабинети с надеждата да намери точния специалист. По-рано бях работил по разследвания, при които детективите се принуждаваха да пускат обяви в зъболекарски списания.

Все пак това беше потенциално важна следа. Дарън Кросли вече бе идентифициран като една от зазиданите жертви и беше много вероятно тогавашната му приятелка Мария де Соуза да е жената, която намерихме с него. И въпреки съмненията ми за възрастта и височината му, този изчезнал Уейн Буут — не само бивш санитар в „Сейнт Джуд“, но и нощен пазач след затварянето ѝ — много вероятно беше последната жертва.

Беше изкушаващо да съберем всички тези улики в спретната теория, според която Ленъкс е крал и продавал лекарства от болницата заедно с другите трима, а после ги е убил и е скрил труповете в изоставената сграда. Дори Кристин Горски можеше да се впише в този сценарий — след като бе получила парите за още една доза от брат си, можеше да е отишла в „Сейнт Джуд“ с намерение да си купи наркотици и да е попаднала в ситуация, която е довела и до нейното убийство.

И все пак, колкото и съблазнителна да беше тази теория, тя си оставаше само предположение. И ако вината на Гари Ленъкс не се докажеше, всичко друго рухваше.

Работих до обяд. Уилън замина много преди това, както и Парек. Впрочем можех да свърша и по-рано. Вече бях разгледал добре изгорените кости по време на огледа с патоложката. За разлика от изсъхналите останки, тези бяха твърде крехки, за да рискуваме да ги накиснем, но така или иначе освен леко изчеткване нямаха нужда от почистване. Голяма част от ставните повърхности вече бяха видими и малкото крехки частици плът, които бяха останали, или опадаха заедно със саждите, или бяха твърде малки, за да ми попречат с нещо.

Но все още мислех за това, което Уилън ми каза за Уейн Буут. Бившият санитар и пазач от „Сейнт Джуд“ изглеждаше много подходящ кандидат за собственик на костите от котелното, но ме смущаваха несъответствията на възрастта и височината му с моите оценки. Аз бях първият, готов да признае, че това не е точна наука. Гените и начинът на живот играят своята роля и са фактор за по-ранното или по-късното износване на ставите при различните хора. И не всички крайници са точно пропорционални на останалата част на тялото.

И все пак не ми харесваше преценката ми да се отклонява толкова много от действителността. Затова прекарах няколко безплодни часа в повторно изучаване на костите и проверки на изчисленията си, за да видя дали не съм пропуснал нещо първия път.

Нищо не бях пропуснал.

Накрая, след като приех, че съм сторил всичко, което мога, спрях и отидох да обядвам. Доста късно, забелязах, след като видях колко е станал часът. Костите трябваше да бъдат почистени допълнително, преди да бъдат прибрани в кутии, и още не бях намерил време за оглед на частичната протеза, която бяхме открили. На някой етап трябваше да я прегледа съдебен зъболекар, но исках и аз да я видя.

Можеше да почака, докато обядвам. Тъй като не носех нищо приготвено и в моргата нямаше никакви удобства, излязох да търся къде да ям. Наблизо нямаше магазини, но имаше пъб, в който бях ходил и преди. Беше само на пет минути пеша и се запътих натам.

Времето не се бе подобрило, докато бях вътре. Беше все още тъмно и мократа мъгла прерязваше и те смразяваше до костите. Пъбът се намираше през две улици, декориран в стил „лондонски кич“. Беше пълно с хора и миризмата на мокри палта се смесваше с тази на бира и топла храна. Наблизо имаше съдебни сгради, а клиентелата се състоеше предимно от адвокати. Самоуверените им надути гласове създаваха оживен фон. Поръчах сандвич и кафе на бара и после се огледах за свободна маса. Повечето бяха заети, но в ъгъла имаше празен стол. Внимателно, за да не разлея кафето, пресякох стаята. На масата вече седеше някой, но едва когато приближих, видях кой е.

Миърс.

Съдебният тафоном беше последният човек, с когото исках да обядвам. Но нямаше къде другаде да седна и докато се колебаех, той вдигна глава и ме видя. Съдейки по изражението на лицето му, имаше същото желание да обядва в моята компания, колкото и аз в неговата, но вече нямаше избор.

— Тук седи ли някой? — попитах, като посочих свободното място.

Той се поколеба за секунда, преди да отговори, сякаш се изкушаваше да излъже, но все пак сви рамене.

— Не.

Пред него на масата имаше нахапан сандвич и халба бира. Имаше и още една, празна чаша и когато седнах, той я бутна настрани, сякаш да покаже, че не е негова.

— Как върви работата? — попитах, за да не мълчим.

— Нормално. — Отново сви рамене. — Знаете как е. Добре.

Като че ли се чувстваше неудобно и се взираше в ръцете си, като въртеше халбата на масата. Имах чувството, че съжаляваше, че още не я е изпил. Огледах се, за да се уверя, че никой не може да ни подслуша. Но беше достатъчно шумно и нямаше кой да ни чуе.

— Уорд ви възложи установяването на самоличността, нали? — попитах тихо.

Не казах чия самоличност, но щеше да се досети, че имам предвид Мария де Соуза.

— Кой ви каза?

— Никой. Само предположих.

Боже, той наистина беше изнервен. Надявах се, че сандвичът ми няма да се бави много.

— О. Ясно. Да, аз… ъх… работя по въпроса.

Отпи от бирата, почти я изгълта до дъно. Уорд беше споменала, че има проблеми, и Парек също бе направила тънък намек за това. Като го гледах сега, беше очевидно, че нещо се случва, но проблемите на Миърс не ме засягаха. Не ми беше работа да се грижа за него. Докато си мислех това, погледнах нелепо младото му лице и едва сдържах въздишката си.

— Добре ли сте? — попитах.

— Защо да не съм?

— Исках само да се уверя. Когато се видяхме за последно…?

— Всичко е наред! Просто имам много работа. Може би, ако Уорд беше изчакала да свърша една задача, преди да ми тръсне друга, щях…

Той замълча и бузите му пламнаха в червено. Пак се започва, помислих си примирено.

— Ако имате нужда от второ мнение по някакъв въпрос…? — предложих тихо.

Той прехапа устни, премигна гневно и се втренчи в чашата си.

— Явно не мога да…

— Сандвич с кашкавал?

До масата стоеше млада жена с чиния в ръцете. Погледнах я и се усмихнах бързо.

— Благодаря.

Миърс гледаше гневно към коленете си, докато тя оставяше чинията. Изчаках я да си тръгне.

— Да? — подканих Миърс.

Но бях пропуснал момента.

— Няма значение — промърмори той.

Изправи се, изпи остатъците от бирата си и заобиколи масата, като я разклати и кафето ми се изплиска в чинийката.

— Чакайте малко — извиках, но той вече си проправяше път през тълпата към вратата.

Докато се отдалечаваше, бутна един представителен тип с костюм на тънки райета и той почти разля питието си.

— Ето какво поведение, господа, сме принудени да търпим в наши дни — обяви мъжът, гледайки след него.

Миърс дори не го забеляза.

24

Останах в пъба само за да си доям сандвича. Навън ръмеше и минувачите се влачеха по хлъзгавите тротоари с наведени глави и унило присвити рамене. Въпреки че все още беше ранен следобед, денят сякаш вече бързаше към нощта. Такива дни ме караха да се чудя защо съм избрал да живея в този град. Веднъж вече се бях местил от Лондон — замених задръстените улици и бетона с малко селце в Норфолк, където поне през есента времето приличаше на нормалния цикъл на природата, с последователна смяна на сезоните. Тук беше просто мрачно.

Все пак си давах сметка, че възприятията ми навярно са повлияни от случката с Миърс. Докато стоях на ръба на тротоара и чаках да пресека, отново се запитах какво се случва с него. Малко разследвания вървяха гладко и изненадите бяха част от работата. Младият съдебен тафоном имаше всички необходими умения и дори липсата на опит не би трябвало да го затрудни твърде много. Стига да го признаеше пред себе си и пред всички останали.

Имах чувството, че егото на Миърс може да направи тази задача доста трудна. Заедно със склонността му да се паникьосва, когато е под напрежение, това бе лоша комбинация. Въпросът беше какво да правя с него? Телефонът ми звънна, докато пресичах улицата. Изтичах под навеса на един магазин, за да вдигна, и видях, че номерът е непознат. Но веднага познах гласа, който чух.

— Доктор Хънтър? Обажда се Адам Одуя. Удобно ли е?

Не попитах откъде е взел номера ми. Както вече беше казал, той си имаше източници.

— За нещо свързано с разследването ли се обаждате?

— Не, давам ви думата си. Няма нищо общо.

Ръмежът беше преминал в истински дъжд и от навеса се стичаше вода.

— Добре, казвайте.

— Когато се видяхме онзи ден, споменах, че искам да говоря с вас за нещо. Уверявам ви, че няма нищо общо със „Сейнт Джуд“. Дали ще сте свободен по-късно днес, за да го обсъдим?

Потърках си очите. След срещата с Миърс в пъба не бях в настроение да се занимавам и с Одуя. И все пак не можех да откажа. Дори да не бях съгласен с методите му, не можех да оспорвам мотивите на активиста.

— За какво става дума? — попитах предпазливо.

— Какво мислите за работата про боно?

И преди бях работил на добра воля, но всичко зависеше от конкретния случай. Особено когато ставаше дума за Одуя.

— Ще трябва да ми разкажете повече.

— Опитвам се да обжалвам присъдата на човек, осъден за убийство преди десет години, който по мое дълбоко убеждение е невинен. Мисля, че доказателствата срещу него са сгрешени, особено що се отнася до предполагаемата причина за нараняванията на жертвата. Моля ви да се запознаете с данните и да кажете какво мислите.

Подвоумих се, все още нащрек.

— Разбирам нежеланието ви — продължи Одуя и в гласа му долових тъжна усмивка. — Очевидно не искате да правите нищо, което може да застраши работата ви за полицията. Но ви давам честната си дума, че това няма да се случи. Щях да изчакам нещата около „Сейнт Джуд“ да се уталожат, но клиентът ми вече два пъти се е опитал да се самоубие и близките му се безпокоят, че ще пробва отново. Нямат пари, но ако това ще ви накара да размислите, мога да уредя малък хонорар за покриване на разходите ви.

— Парите не са проблем, но искам да знам повече, преди да поема случая.

— Разбира се. Ето защо предлагам да се срещнем и да обсъдим нещата.

От ръба на навеса започваше да капе във врата ми. Дръпнах се по-навътре и се замислих какво ми остава да свърша в моргата. Не беше много, но все пак исках да огледам изгорената зъбна протеза.

— Следобед не мога — казах му.

— Тогава довечера? Само кажете удобен за вас час и място.

Все още се колебаех, но беше успял да възбуди любопитството ми.

— Може да се видим след работа. Аз съм в моргата на Карлайл Стрийт…

— Близо до съдилищата — завърши той вместо мен. — Знам мястото. Прекарвах много време там, когато бях адвокат. Това е близо до метростанцията и до пъб на име „Перото“. Мога да дойда там. Какво ще кажете за седем?

Това беше пъбът, в който току-що бях видял Миърс. Но беше удобно и така щях да имам повече време. Мислех, че Одуя ще остане доволен, но той още не беше свършил.

— Знаете ли как е Гари Ленъкс? — попита той.

— Мислех, че няма да говорим за „Сейнт Джуд“.

— Няма, но все пак бих искал да знам как е той. Както вероятно сте чули, вече не представлявам Гари и майка му.

— Защо? Какво стана?

Уорд ми беше казала, че Одуя е уволнен, но не обясни защо.

— Лола промени решението си и предпочете служебен адвокат. Реши, че ще се чувства по-комфортно, ако я представлява… е, да речем, някой по-традиционен юрист.

Съдейки по това, което знаех за Лола, това не ме изненада. И не виждах нищо лошо в това да кажа на Одуя за състоянието на сина ѝ.

— Доколкото чух, не е много добре.

— Съжалявам да го чуя. Както и да е, това е тъжна история.

Да, така беше.

— Родителите на Кристин Горски знаят ли?

— Имате предвид, че съм се опитал да помогна на един беззащитен човек и възрастната му майка? — Гласът на Одуя звучеше по-скоро уморено, отколкото ядосано. — Това не е тайна за никого. Аз не представлявах Сандра и Томас официално, затова няма конфликт на интереси.

Отдръпнах се и пуснах група хора да влязат в магазина.

— По-скоро имах предвид намесата ви в опитите на полицията да открие убиеца на дъщеря им — уточних аз.

— Ако имате предвид предложението ми да дам юридически съвет на майката на Гари Ленъкс, това също не е тайна. Каквото и да е направил синът ѝ, той има същите права като вас или мен. Ако полицията има доказателства срещу него, нека да предяви обвинения. Но няма да стоя настрана, когато властите използват безпомощен човек. Виждал съм много злоупотреби със съдебната система.

— А правосъдието за жертвите и техните семейства?

— Това са страни на една и съща монета. И моля ви, не обиждайте нито мен, нито себе си, като морализирате така. Седях до майка, на която току-що бяха съобщили, че бременната ѝ дъщеря е лежала мъртва в изоставена болница повече от година. Повярвайте ми, не по-малко от вас искам виновникът да бъде заловен. Просто имаме различни подходи. — Гласът му отново прозвуча по-бодро. — Както и да е, доктор Хънтър, за човек, който не иска да говори за „Сейнт Джуд“, не се справяте много добре.

Наистина не се справях добре. Не исках да споря за това. След като затворих, прибрах телефона ядосан сам на себе си. Докато полицията не събереше достатъчно доказателства, за да обвини Гари Ленъкс или да го изключи от заподозрените, разследването беше в задънена улица. Но колкото и отговорен да се чувствах за отварянето на тази кутия на Пандора, сега нищо не зависеше от мен. Влизането в спор с Одуя нямаше да помогне.

Едва когато излязох от навеса под дъжда, се запитах дали не беше точно това целта му, когато ме попита за Гари Ленъкс. Докато бързах към моргата, си казах, че трябва много да внимавам, когато се срещна с него довечера.

Частичната протеза беше в окаяно състояние. В резултат от огъня и последвалото грубо боравене с нея, когато останките са били извадени от котела, пластмасата се беше разтопила, а металът — деформирал. И макар че в пламъците температурата не е била достатъчно висока, за да разбие порцелановите зъби, нещо — вероятно удар — ги беше счупило близо до линията на венците. Тъй като не намерихме счупени зъби в пепелта, това явно се беше случило, преди напъхването на трупа в котела. Това означаваше, че дори полицията да намери зъболекаря на Уейн Буут и да установи, че е носил протеза, нямаше да е толкова лесно тя да се сравни с разтопената находка. Не бях сигурен дори, че е възможно.

Съдебният зъболекар би имал повече късмет. Въпреки това протезата ми разкри няколко неща. Силно разтопената пластмасова част беше предназначена за закрепване на нечие небце, което означаваше, че става дума за горна протеза. По формата на счупените зъби личеше, че са били предните четири резеца и десният кучешки зъб. Това беше сериозна празнина в устата на пациента. Липсата на един-два зъба можеше да се обясни с кариес или заболяване на венците, но цяла редица от пет липсващи зъба — включително предните — навеждаше на съвсем друга причина.

Бяха избити.

Това не означаваше непременно побой. Познавах човек, който бе изгубил голяма част от предните си зъби при падане с колело. Той бе предпочел импланти, а не протези, но тъй като изискваше продължителна и скъпа хирургична процедура, този вариант не беше по джоба на всеки.

Очевидно не е бил и по неговия, помислих си. Протезата беше много обикновена — състоеше се от елементарна акрилна пластина, която е покривала истинското небце и се е държала с метални скоби. Макар че вероятно не са се виждали от пръв поглед, те биха били ясно забележими — като сребърни нокътчета, захванати около съседните зъби. Моделът беше често срещан, наблягащ на функционалността, а не върху удобството или естетиката. Това означаваше, че собственикът или не се е интересувал как изглежда, или не е могъл да си позволи нещо по-изискано.

Предположих, че е второто.

Планирах след това да прегледам скелета на бебето, който още киснеше в прясна вода. Но протезата от метал и пластмаса ми отне повече време, отколкото очаквах, а се бях разбрал с Одуя да се видим в седем. Още една нощ киснене нямаше да навреди на малките кости и не беше спешно да се занимая с тях. С виновно чувство на облекчение, че съм си намерил оправдание да отложа тази неприятна задача още малко, реших да ги оставя за сутринта.

Протегнах се и присвих очи, когато ставите ми изпукаха, а после прибрах нещата си. Изгасих осветлението в лабораторията, отидох да се преоблека и се отправих към фоайето. Някой вървеше пред мен по коридора и с вече познатото чувство на досада разпознах Миърс.

Той също отиваше към изхода. Носеше непромокаемо яке и лъскавия си нов куфар. Изглеждаше уморен и прегърбен, а челото му беше смръщено, сякаш бе дълбоко угрижен. Когато ме видя, стрелна поглед настрани, почти крадешком. После вирна брадичка, изпъчи се и ми кимна кратко.

Вече се колебаех дали да не положа едно последно усилие, но когато видях този жест, реших, че няма смисъл. Кимнах му в отговор и мълчаливо изчаках да се запише в книгата за посетителите. Той спря на входната врата, за да си сложи качулката. Не бързах да се запиша, за да не се налага да излезем заедно.

Такива малки моменти променят живота.

Когато Миърс излезе, във фоайето нахлу влажен въздух. Навън беше тъмно и валеше. Миърс се бе присвил срещу вятъра и вече пресичаше улицата, когато аз отворих вратата. Спрях под навеса на входа, за да си закопчая палтото и тогава някой ме извика.

— Доктор Хънтър!

Вдигнах поглед и видях Одуя на отсрещния тротоар. Държеше чадър и идваше от метростанцията. Когато слезе от тротоара, за да дойде срещу мен, видях, че Миърс погледна, за да види кой ме вика. Сега този момент изглежда като замръзнал в съзнанието ми: двама души пресичат мократа улица в противоположни посоки, запечатани от светлината на уличните лампи като от светкавица на фотоапарат.

Чух колата, преди да я видя. От другата страна на улицата изпищя свирене на гуми. Колата летеше право към Одуя и фаровете ѝ го осветиха като в кадър. Той рязко обърна глава натам и в същото време понечи да се хвърли настрани. Но беше късно. С ужасяващ звук колата се блъсна в него, преметна го на капака и после през покрива. Чадърът се строши под колелата, а самият Одуя, като кълбо от преплетени крайници, се строполи на асфалта зад него.

Колата закриволичи, но не забави ход. Хванат по средата на улицата, Миърс се опита да се дръпне. Изпусна куфарчето и скочи настрани, но бронята на колата го закачи. Той падна на земята и видях, че задното колело мина през краката му. За секунда шофьорът сякаш изгуби контрол, блъсна един паркиран микробус, но после, с трясък на ламарини и чупещи се стъкла, отново овладя управлението и се отдалечи с рев.

Всичко свърши за секунди. Преодолях шока и изтичах на улицата. Одуя беше по-близо. Лежеше неподвижен и крайниците му бяха изкривени под неестествени ъгли като на изхвърлена кукла. Около главата му се бе събрала локва кръв, която се смесваше с дъждовната вода и блестеше под уличните лампи. Едното око бе леко отворено и гледаше втренчено неравния асфалт, а когато коленичих до него, видях, че формата на черепа му е деформирана. Лежеше абсолютно неподвижно — крещящ контраст с енергията и харизмата му. По това и по раните му осъзнах, че с нищо не мога да му помогна.

Навън наизскачаха хора и улицата се огласи с викове на ужас. Оставих Одуя и изтичах до Миърс. Целият в кръв, той лежеше до куфара си, чийто някога блестящ метал сега бе очукан и изкривен. Беше жив, но в безсъзнание и дишаше на влажни, плитки вдишвания. Едната му ръка очевидно беше счупена, но долната част на тялото му бе най-тежко засегната. Гумата на автомобила бе минала през десния му крак и през разкъсаната плът и напоения с кръв плат стърчаха парчета бяла кост.

Опитах се да се отърся от вцепеняващия шок и да се съсредоточа. Травмите на Миърс бяха много по-сериозни от тези на Конрад преди няколко дни и се почувствах безпомощен, докато гледах счупения крак. От многобройни рани течеше кръв, твърде силно, за да я спра.

— Дайте да видя. Аз съм медицинска сестра.

Младата жена коленичи до Миърс, като свали спортния сак от рамото си. С напрегнато лице заоглежда раните му.

— Дръж се, момче, линейката идва — започна да го успокоява. Той не показваше признаци, че чува и разбира. Тя ме погледна, докато сваляше тънкия си пъстър шал. — Имате ли химикалка?

Мозъкът ми започваше да функционира. Схванах идеята ѝ. Извадих химикалката от джоба си, а жената умело уви шала си около бедрото на Миърс. Дръпна силно и той изстена, но това беше повече физически рефлекс, отколкото съзнателна реакция. Жената пъхна химикалката под шала и започна да го усуква, като по този начин увеличаваше стягането. Този метод се нарича „турникет“ и е прост, но ефективен начин за кръвоспиране. Бях виждал да го използват и преди, но при съвсем различни обстоятелства.

— Дайте, аз ще се заема с това. Лекар съм — добавих, когато тя ме погледна колебливо. — Пробвайте да спрете кървенето от другите рани.

Хванах химикалката, за да поддържам натиска, а младата жена бръкна в сака си и извади кърпа.

— Чиста е — каза, като започна да превързва раната на другия крак на Миърс. — Тъкмо свърших смяната и отивах към фитнеса. Не видях какво се случи, само чух. Нападение ли беше?

Кимнах. Погледнах към Одуя. Хората се събираха около него; множество телефони излъчваха синкаво сияние. Някой беше покрил главата му с палто и в далечината вече се чуваха сирени.

— Познавате ли го? — попита младата жена, като забеляза накъде гледам.

— Да.

25

— Не знам.

Опитах се да скрия чувството на безсилие в гласа си. От другата страна на износената пластмасова маса, на същите пластмасови столове като моя седяха Уорд и Уилън, с безизразни лица. Намирахме се само на около километър и половина от моргата, в близкия полицейски участък — стара сграда от червени тухли, която изглеждаше специално проектирана така, че да смаже духа на всеки, който мине през вратите ѝ. Седях в тъмната стая от два часа, като първо отговарях на въпросите на непознат сержант, а после чаках Уорд и Уилън да дойдат.

Ако се бях надявал, че нещата ще се оправят след това, скоро се убедих, че жестоко съм се лъгал.

— Опитай се да си спомниш — каза Уилън. Инспекторът изглеждаше уморен, а осветлението над главата му придаваше болезнен оттенък на лицето му. — Никой от другите свидетели не е бил толкова близо, колкото си бил ти. Бил си точно на мястото.

Нямаше нужда да ми напомня. Но целият инцидент започваше да изглежда все по-нереално, а миговете преди и след него бяха твърде травмиращи, за да мисля за тях. С младата медицинска сестра не останахме дълго при Миърс. Полицейските екипи за бързо реагиране пристигнаха за минути — автомобили и микробуси, от които се изсипаха полицаи с тъмни дрехи и бронежилетки. Известно време цареше суматоха и сините светлини мигаха, придавайки на сцената още по-кошмарен вид, докато не се установи, че вече няма опасност. Постепенно се възстанови някакво подобие на ред. Дотичаха хора от „Бърза помощ“ да се погрижат за Миърс и докато със сестрата ни отвеждаха, погледнах назад и видях, че монтират около тялото на Одуя прегради.

Така го видях за последен път.

Разпитаха ме за случилото се, а после ми дадоха хартиени кърпички и антисептичен гел, за да се почистя, преди да ме качат в полицейска кола. По пътя за участъка дъждът, който тропаше по стъклата, превръщаше цветните светлини в призматични петна. Там ме вкараха в стаята за разпити и ми донесоха чай в пластмасова чашка.

Тя още беше пред мен, недокосната, с петна от мазнина на повърхността на течността. Уилън продължи да ме разпитва:

— Каква беше колата?

Отново се опитах да си я спомня.

— Хечбек. Не „Голф“, но нещо с подобен размер.

— Не запомни ли регистрационния номер? Дори част от него?

Поклатих отрицателно глава.

— Всичко стана прекалено бързо.

— А цветът?

— Тъмна, но на уличните лампи беше трудно да се определи.

— Синя, черна, червена?

— Не знам.

— И не си видял шофьора? Или колко души имаше в колата?

— Не, вече ти казах. Беше тъмно, валеше и не виждах нищо от светлините на фаровете. Там сигурно има камери, не можете ли да извадите нещо от тях?

— Благодаря за съвета, но вече се сетихме за това — каза с равен глас Уилън. — Възможно ли е да е било нещастен случай?

— Не. — В това поне бях сигурен. — Шофьорът със сигурност го е видял. Одуя ми извика и веднага щом започна да пресича, колата тръгна право към него.

— Значи са го чакали?

Отново чух свиренето на гуми, когато шофьорът бе форсирал двигателя, и видях как Одуя се обърна, заслепен от фаровете. Опитах се да прогоня този образ.

— Така изглеждаше.

— Някои от другите свидетели казват, че колата е завила, за да избегне сблъсъка с Миърс, след като е блъснала Одуя. Ти така ли го видя?

— Стори ми се, че колата започна да криволичи, когато Миърс се опита да избяга от пътя ѝ — казах, като се опитах да си спомня как се беше случило. — Не знам, може би шофьорът се е опитал да избегне сблъсъка с него. Но нямаше никакъв шанс, поне при скоростта, с която се движеше.

Уорд се размърда. Досега тя мълчеше почти през цялото време.

— Какво правеше Одуя там? — попита.

Очаквах този въпрос.

— Бяхме си уговорили среща.

— Боже — възкликна Уилън с отвращение.

Изражението на Уорд не се промени.

— Защо?

— Обади ми се по-рано днес и ми предложи да работя благотворително по един случай, който той води про боно. Каза, че няма връзка със „Сейнт Джуд“ и затова се съгласих да се срещнем след работа и да го обсъдим.

— В моргата ли?

— Не, в един пъб наблизо. „Перото“. Най-вероятно е дошъл с метрото и тъкмо е отивал натам, защото идваше откъм станцията. По случайност излязох точно когато той минаваше.

— По случайност — измърмори Уилън. — И колата ли го чакаше по случайност?

— Нямам представа. Не бях казал на никого, че ще се виждаме, ако това имаш предвид.

— На нас със сигурност не беше казал.

— Нямаше причина да ви казвам. Срещата нямаше нищо общо с разследването — защитих се аз.

— Добре. — Уорд звучеше твърде уморено, за да се ядоса. — Кой предложи мястото за срещата, ти или Одуя?

Опитах се да си спомня.

— Той предложи. Каза, че знае пъба от годините си като адвокат.

Уилън изсумтя, но не каза нищо. Уорд кимна.

— Одуя нямаше кола, затова всеки, който е знаел къде отива, би могъл да предположи, че ще вземе метрото. Оставало е само да паркира някъде и да чака.

Притиснах очите си с палец и показалец и пак си го представих как слиза от тротоара: Доктор Хънтър! Поклатих глава, сякаш можех физически да прогоня образите, предизвикани от тези думи.

— Имате ли някакво предположение за причината? — попитах.

— Все още не можем напълно да изключим възможността за терористичен акт, но това по-скоро прилича на целенасочена атака срещу Адам Одуя — каза Уорд. — Може и някой да е имал зъб на Даниел Миърс, но засега всичко сочи, че той е невинна жертва. Просто е имал лошия късмет да пресича улицата едновременно с Одуя.

— Ти обаче си извадил късмет — каза Уилън. — Ако беше излязъл пръв от моргата, можеше да си на негово място.

Не се налагаше да ми го напомня.

— Имате ли подозрения кой може да е бил?

Уилън сви рамене.

— Одуя бе приел като лично призвание да настройва хората срещу себе си. Ако търсим кой му има зъб, списъкът ще е дълъг.

Усетих колебанието в гласа му. Погледнах изпитателно двамата.

— Знаете кой го е извършил, нали?

Уилън погледна Уорд. Тя въздъхна.

— Кийт Джесъп е изчезнал. Вчера го търсихме, за да го разпитаме за азбеста и буйстването му пред „Сейнт Джуд“ оня ден. Никой не знае къде е. Жена му го видяла за последно преди три дни, когато се прибрал пиян и агресивен след сцената с Адам Одуя. Опитала се да го изгони и той започнал да троши неща, а после избягал, след като съседите се обадили в полицията. Сигналът е регистриран, проверихме.

Джесъп ли? Облегнах се на стола и се опитах да си представя строителя като част от уравнението. Този тип беше пияница и простак и със сигурност мразеше Одуя. Беше го обвинил, че е забавил разрушаването на „Сейнт Джуд“, и се беше нахвърлил да го бие в присъствието на полицаи.

Но все пак имаше голяма разлика между това да удариш някого и умишлено да го прегазиш.

— Наистина ли мислите, че може да е бил той?

— Мисля, че искам да го разпитам — сухо отговори Уорд. — Знаехме, че забавянето в „Сейнт Джуд“ нанася финансови щети на Джесъп, но положението се оказа много по-лошо, отколкото мислехме. Фалирал е. Банките са наложили запор върху имуществото му и тъй като е заложил къщата си като обезпечение, ще изгуби и нея. Освен това жена му се развежда с него и я разбирам. Той губи всичко.

Беше ми трудно да мисля. Чувствах се изтощен, емоционално и физически изцеден от трагедията пред моргата. И все пак нещо не се връзваше.

— Видях колата на Джесъп пред „Сейнт Джуд“. Беше стар мерцедес. Седан, а не хечбек.

— Може да има втора кола — каза Уилън раздразнено. — Може да е бил със служебната или с крадена. Все още нищо не се знае.

— Освен това знаем, че Джесъп е пияница с буен нрав и мрази Одуя — продължи Уорд. — Само това е достатъчно, за да го разпитаме. Изчезването му също е твърде подозрително. И азбестът не е единственото, за което ни излъга.

Потърках слепоочията си, където вече усещах наченки на главоболие.

— За какво говориш?

Уорд замълча — може би съжали, че се изпусна. Напрежението от последните дни беше отпечатано върху лицето ѝ. Уилън скръсти ръце на гърдите си и се втренчи в коленете си, но тя продължи:

— Но да остане между нас, ясно? Научихме, че Джесъп е получил достъп до „Сейнт Джуд“ по-рано, отколкото твърди. Трябвало е да проучи мястото цяла година, преди да започне разрушаването. Все още проверяваме датите, но това съвпада с изчезването на Кристин Горски и Дарън Кросли.

— Чакай малко — казах аз, като се опитвах да осмисля чутото. — Искаш да кажеш, че той може да е замесен в убийствата им? Не само в катастрофата?

— Още нищо не съм казала. Но днес получихме заповед за обиск на работното място на Джесъп. В двора намерихме найлонови платнища, подобни на това, с което беше увит трупът на Кристин Горски. И преди да го кажеш, да, знам, че половината строители в страната вероятно използват такива платнища. Но Джесъп имаше куче пазач в двора, черно-кафяв ротвайлер. Със същия цвят като кучешката козина, която намерихме по платнището от тавана.

— Не беше голям пазач — отбеляза Уилън. — Тъпо е като галош. Беше останало без храна и вода и просто се зарадва, че някой е дошъл да се погрижи за него.

Почти не го слушах. Едно беше да ми кажат, че Джесъп е заподозрян в убийството на Одуя. Но садистичните убийства, които бяха извършени в „Сейнт Джуд“, бяха нещо съвсем различно.

— Отделно от кучето — продължи Уорд, — повечето платнища бяха покрити с циментов прах, което, разбира се, е напълно очаквано за човек с неговата професия. Но на някои от тях имаше засъхнала боя със същия син цвят, като тази на платнището от тавана. Все още я анализираме, но изглежда същата. Жената на Джесъп ни даде негови дрехи и вече имаме проби от косата му. Ако ДНК-то му съвпада с човешките косми, които намерихме върху платнището, сериозно ще загази.

Облегнах се назад. Главата ми се въртеше от толкова много нова информация.

— Какво означава всичко това за Гари Ленъкс?

Уорд разпери ръце.

— За момента все още е главен заподозрян в разследването на случая „Сейнт Джуд“. Но всичко зависи от това, дали отпечатъците му съвпадат с тези от фалшивата стена. Все още не можем да проверим. Затова междувременно ще търсим Джесъп и…

Телефонът звънна в чантата ѝ. Тя го извади, погледна дисплея и лицето ѝ стана напълно безизразно.

— Трябва да се обадя.

Изправи се и излезе от стаята. След като вратата се затвори след нея, с Уилън останахме в неловко мълчание. Той извади телефона си и почна да скролва по екрана.

— Това няма да е добре за нея, нали? — попитах.

За секунда си помислих, че няма да отговори, но той неохотно свали телефона.

— Да, така е.

— Случилото се днес не е по нейна вина.

— Няма значение. Цялото това разследване е катастрофа за престижа на полицията. Може би нямаше да е толкова сериозно, ако можехме да покажем някакъв напредък, но ние имаме един заподозрян, който на практика е недосегаем и в болница, а сега още един в неизвестност. Не изглежда добре, както и да го погледнеш.

Не, не изглеждаше.

— Мислиш ли, че ще остане главен инспектор?

Уилън отново замълча за момент.

— Зависи какво ще става занапред. Ако постигнем пробив с Джесъп или с Ленъкс през следващите двайсет и четири часа, може да ѝ се размине. Ако не…

Сви рамене.

Ако не, цялата вина щеше да падне върху Уорд, помислих си аз. Неопитна следователка — освен това бременна, — натоварена с разследването на първия случай на убийство в кариерата ѝ, беше удобна изкупителна жертва, независимо дали бе справедливо, или не. Сигурно ѝ се е сторило фантастична възможност, когато са ѝ поверили случая.

Сега това можеше да сложи край на кариерата ѝ.

Вратата се отвори и тя се върна. С Уилън я погледнахме, когато седна пак на мястото си, но изражението ѝ бе непроницаемо.

— Обадиха се от болницата — каза тя. — Даниел Миърс е излязъл от операционната. Наложило се е да ампутират крака му.

Господи, горкият Миърс! Само преди няколко часа го бях видял в пъба замислен и мълчалив. От каквото и да се е притеснявал тогава, сега изглеждаше незначително.

— Поне е жив — отбеляза Уилън.

— И това ли се брои за успех? — сряза го тя. — Само един убит и един осакатен? Боже мой.

Уилън се изчерви и сведе очи към масата. Уорд въздъхна.

— Извинявай, Джак.

Той кимна, въпреки че остана със стиснати зъби. Уорд прокара ръка през косата си, като я разроши още повече от преди.

— Добре, мисля, че приключихме. Трябва да се върна в управлението. Трябва да подготвим изявление за пресата, а Ейнсли ще иска да направим брифинг.

— Трябвам ли ви още? — попитах аз.

Очаквах да каже, че мога да се прибирам. Вместо това тя се замисли за момент.

— Всъщност да — отвърна. — Имаме още един проблем.

26

През нощта не спах добре. Мисълта за катастрофата ме държа буден до малките часове, а ако задремех, се стрясках и отново чувах свиренето на гуми и глухия удар. Станах рано и дълго време стоях под душа, като накрая си пуснах ледена вода. Разтреперих се от студ, разсъних се окончателно, но това не ме направи по-адекватен. Образите на Одуя и Миърс на улицата се редуваха с шокиращите новини, които Уорд ми беше съобщила за Джесъп. Чудовищността на случилото се беше достатъчно трудна за приемане сама по себе си, но осъзнаването, че причината може да е нещо толкова незначително — толкова дяволски банално — влошаваше нещата още повече. Преди изпитвах някакво съжаление към строителя, виждайки, че при всичките си недостатъци той страда.

Вече не.

Рейчъл ми липсваше ужасно. Исках да ѝ се обадя, но беше невъзможно, докато е в открито море. Вместо това се опитах да се държа така, сякаш днес е най-обикновена сутрин, и да се скрия от мрачните мисли зад комфортната рутина. Устоях на изкушението да пусна сутрешните новини, докато не закусих с препечена филия и две чаши нескафе. Очаквах, че катастрофата ще е една от водещите новини и се оказах прав. Беше странно да слушам как говорят за Одуя и Миърс в този контекст по радиото; трудно беше да приема факта, че обаятелното присъствие на активиста вече е в минало време. Състоянието на Миърс бе определено като тежко, но стабилно, а нараняванията му — като животопроменящи, но не и животозастрашаващи. Бил по-добре, отколкото можел да бъде, но все пак доста зле. Споменаха ролята на двамата в случая „Сейнт Джуд“, както и неизбежните спекулации и критики за разследването. После се случи нещо, което не очаквах.

— Столичната полиция издирва петдесет и три годишен мъж, за да го разпита във връзка с инцидента — каза говорителката. — Местонахождението на Кийт Джесъп, специалист по разрушаване на сгради, за когото се смята, че е работил на територията на болницата, понастоящем е неизвестно. Предполага се, че Джесъп е потенциално опасен, и ако бъде забелязан, не бива да бъде приближаван.

Оставих остатъка от изстиналата филия. Внезапно изгубих апетит. Значи така било: Уорд бе избрала подхода на бомбата и бе разкрила името му. Очаквах, че Ейнсли ще я притисне да покаже, че полицията предприема действия, но не подозирах, че ще стане толкова скоро. Имаше нещо необратимо в това — като да направиш крачка със завързани очи с надеждата, че земята ще е там, където вярваш, че е.

След като излях кафето в мивката, си взех палтото и излязох от апартамента. Трябваше да изхвърля боклука и го пуснах в шахтата за отпадъци по пътя към асансьора. Стопените контейнери в мазето бяха сменени и единственият знак за пожара беше дъхът на дим, който ме лъхна, когато отворих люка. Каквото и да мислех за „Балард Корт“, не можех да отрека, че мястото се управлява ефикасно.

Въпреки ранния час, докато карах към моргата, движението вече беше натоварено. Уорд ме беше помолила да мина оттам пак тази сутрин, преди да се включа в претърсването с обученото куче. Искаше да изследвам скелетите на Дарън Кросли и на жената, която смятаха за Мария де Соуза, но чиято самоличност все още не беше официално потвърдена. Това бе „другият проблем“, за който беше споменала. Въпреки цялото си позьорство Миърс не беше показал какво е открил досега нито на Уорд, нито на друг.

— Бог знае какво прави. От няколко дни обещаваше да представи доклад, но винаги намираше причина да не го направи — беше ми казала тя миналата вечер. — Изпратихме му зъбната карта на Де Соуза, за да я сравни със зъбите на трупа, но той и това не направи. Или ако го е направил, не е казал на никого.

— „Биоджен“ нямат ли достъп до файловете му? — попитах.

— Не до тези, които ни трябват. Незнайно защо, не ги е качил на сървъра на компанията, а лаптопът и виртуалният му диск са защитени с парола. Докато не дойде в съзнание, не можем да влезем в тях.

В пъба Миърс бе промърморил, че Уорд не му дава възможност да свърши една задача, преди да му възложи друга. Бях се досетил, че има затруднения, но очаквах да са нещо по-сериозно от това. Вече бе установил самоличността на Кросли и сравняването на зъбите на жертвата със зъбната картина на Мария де Соуза би трябвало да е сравнително лесно.

Въпреки това нещо отново го бе изкарало извън релси.

Исках да огледам двата трупа още от момента, когато ги видях в зазиданата стая. Нямах време за нещо повече от един бърз поглед, когато отидох да помогна на Миърс, и при обичайни обстоятелства щях да се радвам да науча повече. Но не и сега.

Улицата пред моргата все още беше отцепена с полицейска лента. Паркирах на няколко пресечки оттам и докато вървях към сградата, някакво лошо предчувствие стегна стомаха ми. От снощното кръвопролитие нямаше и следа. През нощта дъждът бе измил кръвта от асфалта и дори микробусът, ударен от колата, беше изтеглен. Ако не бяха парчетата пластмаса от счупеното ѝ огледало и треперещите на вятъра найлонови ленти, можех да си помисля, че всичко е било плод на фантазията ми. Хората минаваха по улицата, без дори да погледнат. Някой бе загинал, но светът продължаваше да се върти.

Както винаги.

Заради отцепването на улицата използвах страничната врата на моргата. Едва когато се озовах вътре, ми хрумна, че трупът на Одуя може вече да е там, в някое хладилно чекмедже. Усещането за нереалност на случилото се се засили, когато отидох да се регистрирам и видях името на Миърс, изписано един ред преди моето снощи. Това отново ме върна към действителността. Осъзнах не само какво се бе случило, но и че ролите много лесно можеха да бъдат разменени, ако имената на страницата бяха в обратна последователност.

Записах се и отидох да се преоблека.

Лампите в лабораторията примигнаха и осветиха стаята. Отидох до един от хладилните шкафове и издърпах чекмеджето с почистените кости на убитата жена. Миърс бе прибрал останките на двете жертви, преди да си тръгне, и го бе направил също толкова грижливо, колкото и сглобяването им.

Извадих разчленения скелет на жената от кутията и започнах внимателно да го сглобявам, като поставях всяка кост на масата в правилната анатомична позиция. Трябваше да призная, че не работех толкова прецизно, колкото Миърс онзи път, но и не беше необходимо. В случая търсех информация, а не естетика.

Жълто-кафявите изгаряния на костите изглеждаха като малки петна. Миърс беше изрязал парченца от тях за изследване под микроскоп и аз самият нямах търпение да ги погледна под увеличение. Но имах по-важна задача.

Трябваше да разбера дали това е Мария де Соуза.

Процедурата бе същата като тази, която приложих при Кристин Горски. След като сглобих скелета на жената, направих опис на зъбите ѝ, като отбелязах всички кариеси и дефекти, както и местоположението на пломбите, коронките и другите стоматологични работи. След като приключих с това, взех зъбната картина на Мария де Соуза. Уорд ми беше казала, че са имали късмет да намерят зъболекаря на изчезналата жена от втория опит. Докато преглеждах картона, недоумението ми растеше. Когато попитах Миърс за разпознаването в пъба (изглеждаше невероятно, че се е случило едва вчера), той ме сряза доста грубо. Сега не можех да разбера защо. Сравнението беше по-просто дори от това, което бях направил с Кристин Горски.

Зъбите на тази жена бяха в по-добро състояние от тези на младата наркоманка и това предполагаше, че независимо дали е търгувала с наркотици, или не, не е била жертва на силна зависимост. Нещо повече, всяка пломба и коронка върху почистените челюстни кости съвпадаше с тези в стоматологичното досие на Мария де Соуза.

Беше най-лесното установяване на самоличност, което човек с моята професия можеше да направи. Нямаше как Миърс да не го е видял. Защо тогава се бе забавил толкова?

Отново погледнах зъбите на мъртвата жена. Единствената нова особеност, която открих в сравнение с картона, беше, че няколко от кътниците бяха пукнати. Уврежданията бяха от двете страни, и на горните, и на долните зъби, но нямаше отчупени парченца или разхлабване, които да подскажат удар в лицето. Пукнатините изглеждаха по-скоро причинени от натиск, сякаш жертвата е стискала зъби толкова силно, че да се напукат.

Била е измъчвана и зазидана в изоставена болница, завързана с каиши и оставена да умре в тъмното. И ти би стискал зъби до счупване.

Но нещо започваше да ме гложди. Спомних си нараняванията, които бях видял и на двете жертви, на местата, където каишите са се врязвали в плътта им. Вероятно са се мятали в опитите си да се освободят въпреки нараняванията и болката, които са си причинявали. Били са адски уплашени и това вероятно бе естествена реакция…

Вцепених се. Естествена реакция…

Вдигнах едно от ребрата на жената, на което се виждаше следа от изгаряне. Петното бе със същия мръсножълт цвят като оцветяването от никотин върху пръстите на пушач. Малко и необичайно ограничено за изгаряне. Сърцето ми затуптя по-бързо, докато идеята бавно изкристализираше в съзнанието ми. Господи, възможно ли беше? Това ли бе станало?

Оставих реброто, свалих ръкавиците и извадих нов чифт от автомата. Отидох при друго шкафче и извадих кутията с разчленения скелет на Дарън Кросли. Миърс бе прибрал костите с обичайната си прецизност и това, което търсех, беше в най-горната част. Извадих черепа и долната челюст, поставих ги под голямата лупа на един плот и включих лампата.

Зъбите на Кросли също бяха напукани.

Някой почука на вратата и ме накара да подскоча. Обърнах се, но преди да отговоря, вратата се отвори.

Беше Ейнсли.

— Добро утро, доктор Хънтър. Може ли да вляза?

Тъй като вече беше влязъл, нямаше смисъл да отговарям. Командирът изглеждаше свеж и стегнат и носеше тъмносин костюм, безупречно изгладена бяла риза и светла вратовръзка, а не униформа. Сакото беше скроено така, че да подчертава стройната му физика. Спря близо до мястото, където работех, и вдигна ръце.

— Знам, че не съм се преоблякъл, но няма да пипам нищо. И няма да ви отнема много време.

— Наред ли е всичко?

— Няма повече кризисни ситуации, ако това имате предвид. Исках да видя как се справяте.

Дори от мястото, където стоеше, долавях афтършейва му достатъчно силно, за да заличи всички химически миризми в лабораторията.

— Току-що започнах. — Внимателно прибрах черепа и долната челюст в кутията. По-късно щях да разгледам подробно останките на Дарън Кросли, но засега бях видял достатъчно. — Някакви новини за Даниел Миърс?

Ейнсли гледаше скелета на жената.

— Засега не. Чухте ли, че е изгубил крака си?

— Главен инспектор Уорд ми каза.

— Ужасно. Разбрах, че сте били там?

Кимнах, но не исках отново да навлизам в тези подробности.

— По новините казаха, че търсите Кийт Джесъп.

Не смятах да споменавам, че Уорд вече ми е казала за намерението на полицията да разпита строителя и за другите убийства в „Сейнт Джуд“. Ейнсли стисна устни, може би при спомена за удара, който бе получил от Джесъп.

— Не беше лесно решение да оповестим името му на този етап, но трябва да го задържим. Този човек е опасен за себе си и за околните. Жалко, че никой не се досети по-рано за него.

Под „никой“ явно визираше Уорд. Търсенето на изкупителна жертва беше започнало.

— Чие е това? — попита Ейнсли, като погледна сглобения скелет.

Говореше, сякаш става дума за автомобилни части, а не за човешки останки.

— Това е жената, която бе намерена с Дарън Кросли.

— А, да. Онази, за която подозираме, че е португалската му приятелка. Работите ли по потвърждаване на самоличността?

— Да, разбира се.

Строго погледнато, това не беше лъжа. Стоматологичният картон показваше, че това е Мария де Соуза, но тепърва трябваше да проверя за излекувани фрактури и други признаци, потвърждаващи самоличността. Можех да кажа това на Ейнсли, но не ми хареса завоалираната му критика към Уорд. Въпреки че беше с по-висок чин от нея, тя водеше разследването.

Засега.

Той кимна, без видим интерес към отговора. Така се досетих, че не е дошъл само за да види докъде съм стигнал с работата.

— Между другото, одобрих решението на старши инспектор Уорд да ви помоли да поемете работата на Миърс — каза Ейнсли, като премести поглед от скелета към мен. Сините му очи бяха непроницаеми като на порцеланова кукла. — „Биоджен“ искаха да изпратят друг, но реших, че имаме нужда от последователност. Вече сте запознат със случая и можете направо да се заемете. И без да подценявам доктор Миърс, реших, че е по-добре да натоварим със задачата човек с повече опит.

Като го слушах как говори, можех да си помисля, че идеята е била негова от самото начало.

— Ще се постарая — отговорих неутрално.

— Не се съмнявам. — Ейнсли изтръска от сакото си нещо, което бе прекалено микроскопично, за да го видя. — Сигурен съм, че няма нужда да ви казвам, че това разследване е от голям обществен интерес. Честно казано, проблемите изникват един след друг и не можем да позволим това да продължи. Очевидно никой не можеше да предвиди, че ще се развие точно по този начин, но въпреки цялото си уважение към старши инспектор Уорд, като се замисля сега, изглежда несправедливо да очакваме, че ще се справи с такова ниво на отговорност.

Ето, изплю камъчето. Уилън очакваше вината да падне върху Уорд и Ейнсли не си губеше времето.

— Защото е бременна ли?

Той бързо даде заден ход.

— Не, разбира се, че не. Но това е първият ѝ случай като водещ следовател и затова не е изненадващо, че е… затруднена.

— Мисля, че се справя доста добре.

Не се застъпвах за Уорд само от лоялност. Тя бе подложена на голям стрес и се беше сблъскала с бързо променящи се събития, които никой не можеше да предвиди. А Ейнсли удобно забравяше, че идеята да привлече частна фирма по криминалистика, чиято каша сега аз трябваше да оправям, беше негова.

Той бавно кимна, сякаш претегляше думите ми.

— За съжаление, не съм убеден, че събитията потвърждават това мнение. Особено след снощи.

Не разбирах как Уорд би могла да предвиди нападението на Джесъп, да не говорим да го предотврати. Знаех обаче, че няма смисъл да споря.

— Защо ми казвате всичко това?

Цивилните консултанти не бяха достатъчно високо в йерархията, за да заслужат такова внимание. И със сигурност не беше необходимо командир от Лондонската полиция да ме информира лично, ако е решил да смени Уорд като главен разследващ.

Той ме погледна замислено.

— Знам, че с Шарън Уорд имате добри работни отношения, но не можем да си позволим повече грешки. Без да я обвинявам, мисля, че на нас останалите се пада отговорността да облекчим напрежението, на което е подложена, по всеки възможен начин. Затова искам от сега нататък да ми докладвате лично.

— Искате да заобиколя главен инспектор Уорд?

— В никакъв случай. Тя е водещ разследващ и трябва да продължите да ѝ докладвате както обикновено. Но бих искал да информирате и мен за всичко, което откриете.

Значи нямаше да махнат Уорд. Все още. Само я поставяха на изпитателен срок, като Ейнсли щеше да я надзирава и без съмнение да контролира всичко отстрани.

— Тя знае ли? — попитах.

— Главен инспектор Уорд е реалистка.

Тоест тя не знаеше. Ейнсли извади визитна картичка от портфейла си и я сложи на масата до себе си.

— Разбрахме ли се, доктор Хънтър?

— Мисля, че да.

— Отлично. — Той дръпна маншета на ризата си и погледна ръчния си часовник. — Сега трябва да тръгвам. Аутопсията ще започне скоро.

— На Адам Одуя ли?

Не ми беше хрумнало, че може това да е причината за посещението на Ейнсли.

— Да, насрочена е за десет. Само че не тук, а в моргата на Белмонт Роуд — добави, като забеляза, че поглеждам към стенния часовник. — Стори ни се по-уместно, след като беше убит тук. Реших да се отбия при вас на път за там.

Тръгна към вратата, но спря и пак се обърна.

— Още нещо. Оценявам, че привлякохте вниманието ни към Гари Ленъкс, но не забравяйте, че сте цивилен консултант. Всички оперативни аспекти — и особено свързаните с потенциални заподозрени — е по-добре да бъдат оставени на преценката на следователите. Все пак разбирам защо се е случило и е било обещаваща следа. Жалко, че се оказа задънена улица.

Не можех да разбера дали ми благодареше, или ме упрекваше, затова не схванах добре последното изречение.

— Не ви разбрах.

Съдейки по казаното от Уорд предишната вечер, мислех, че все още чакат да проверят отпечатъците на Ленъкс.

— Мислех, че старши инспектор Уорд ви е съобщила — каза Ейнсли твърде небрежно, за да прозвучи убедително. — Успяхме да вземем отпечатъци и на двамата. На Ленъкс и на майка му. Нито един от тях не съвпада с тези на местопрестъплението, така че цялото това време и усилия бяха напразни. Е, не съвсем. Сега Ленъкс ще получи адекватна грижа, което, предполагам, е добре. Но едно обаждане до социалните служби би свършило същата работа.

Кукленските очи не се отместваха от мен.

— Е, няма да ви задържам повече, доктор Хънтър. Знаете как да се свържете с мен.

27

След като Ейнсли си тръгна, направих почивка. В коридора имаше диспенсър за вода и отидох да си сипя, докато обмислях това, което бял чул.

Посещението на командира ме беше смутило. Добрата новина бе, че Уорд все още е главен следовател, и докато беше, щях да докладвам за всяко свое откритие най-напред на нея. Нямах намерение да действам зад гърба ѝ, както искаше Ейнсли. Но фактът, че ми бе казал да му докладвам пряко, ме притесни. Уорд беше напълно способна да работи сама и не се съмнявах, че разбира в какво деликатно положение се намира. Въпреки това опитът на старши полицейски началник да я подкопава по този начин не предвещаваше нищо добро.

Другите новини на Ейнсли бяха още по-тревожни. Той беше прав за Джесъп: строителят бе опасен за себе си и за околните и колкото по-скоро го арестуваха, толкова по-добре. Но ако полицията не намереше убедителни доказателства за участието му в убийствата в „Сейнт Джуд“, разследването щеше да се върне там, откъдето бе започнало, без никакви следи и заподозрени. Тъкмо бях започнал да вярвам, че е възможно Гари Ленъкс да е виновен и майка му да лъже, за да го защити. Сега се оказа, че отпечатъците от местопрестъплението не са на нито един от тях. Бяхме сгрешили.

И напразно бях причинил толкова мъка на Лола и на сина ѝ. Чувствах се замаян, сякаш земята под краката ми се движеше. Може би част от това бе реакция на инцидента от предишната вечер. Бях станал свидетел как някой умишлено прегази и уби мой познат и тежко рани друг. Ако това се беше случило на друг човек, като бивш лекар бих му препоръчал консултация с психолог или терапия. Но аз имах свой начин да се справя с шока.

Изпих водата, хвърлих чашката в кошчето и се върнах на работа.

Когато вратата на лабораторията бавно се затвори зад мен, почувствах, че започвам да възвръщам предишната си концентрация. Пукнатите зъби на Мария де Соуза и Дарън Кросли ми бяха дали първа представа за това, което може би се е случило. Сега трябваше само да го докажа.

Миърс ми беше казал, че върху скелета на жената има тринайсет белега от изгаряния, оставени върху различни кости, привидно произволно. На пръв преглед виждах само осем. Един беше на костната издатина на мастоидния издатък, точно зад и над дясното ухо. На дясната ключица имаше друг и още два — на седмото и осмото ляво ребро. Върху срамната кост се виждаше петно, което изглеждаше като едно голямо изгаряне, няколко пъти по-голямо от всички останали, а другите три бяха на метатарзалните кости на краката, две отдясно и едно отляво.

С изключение на онзи над ухото на жената — за който вече имах някакво обяснение — всички други жълто-кафяви белези бяха отпред. Това означаваше, че вероятно са били нанесени, докато Мария де Соуза е била вързана за леглото. Отначало се чудех защо Миърс е преброил тринайсет, а не осем, но после се вгледах по-внимателно. Голямото петно върху срамната кост не беше един голям белег, а няколко по-малки, достатъчно близо един до друг, за да се припокриват. Виждайки това, кимнах. Наличието на голямо изгаряне не би се вписало в моята теория, но няколко малки — да.

Не се съмнявах, че са точно това — изгаряния. Тук Миърс беше прав. Въпреки че малките, тютюневожълти петна изглеждаха незначителни, знаех, че болката е била ужасяваща. Но не бях съгласен, че това са белези, оставени от нажежен предмет като поялник. Вярно е, че такъв можеше да причини леки, локализирани изгаряния на костите, наподобяващи тези. Но това би довело до много по-големи увреждания на околните тъкани. Кожата и плътта над костите биха били почти напълно изгорени.

Вдигнах черепа и го завъртях, за да видя белега върху мастоидния издатък. Имаше вероятност това да се е случило, докато жената е лежала с обърната глава, извита в позиция, излагаща ухото. Но аз не мислех така. Осъзнах, че е станало, докато Мария де Соуза е стояла права. И това беше първият белег.

Миърс, къде си гледал? Било е пред очите ти!

Бързо направих опис на останалата част от скелета и не намерих нищо забележително. После го прибрах обратно в кутията. Избърсах повърхността на масата, отново смених ръкавиците и започнах да разопаковам и сглобявам скелета на Дарън Кросли. Неговите кости ми разказаха история, подобна на тази на Мария де Соуза. Многобройни малки изгаряния с цвят на никотинови петна и все върху кости, които са покрити само с тънък слой кожа и подкожна мазнина. При него — ребрата, пищялите, метакарпалните кости на двете ръце и двата крака. Нямаше признаци за изгаряне върху мастоидните издатъци и това за момент ме озадачи. Но имаше един на гръдната кост, в долната част на мечовидния израстък. Когато го видях, започнах да разбирам какво се е случило с него.

Прибрах скелета на бившия санитар и се заех с парченцата изгорена кост, подготвени от Миърс за анализ. Отрязването на проби, достатъчно тънки, за да се видят под микроскоп — особено от крехка изгорена кост, — не е лесна задача. Той беше фиксирал избраните парченца кост в епоксидна смола и после с помощта на микротом — специален режещ инструмент — бе отрязал тънки като косъм срези. За целта се изискваше точно око и твърда ръка, но каквито и да бяха другите му недостатъци, съдебният тафоном работеше изключително прецизно, когато ставаше дума за фини детайли. Секциите, които бе отрязал, бяха безупречни и ми спестиха необходимостта да подготвям собствени.

Поставих под микроскопа едната от тях, взета от реброто на Мария де Соуза, и наклоних главата си към окуляра.

Пред окото ми се появи осветен витраж в сиво, кафяво и бяло. Търсех по-специално цилиндричните образувания, наречени остеони, от които се състои външният ламеларен слой на костта. Остеоните имат централно каналче, през което транспортират кръв, макар че тук по очевидни причини нямаше кръвни клетки. Те бяха обезцветени от изгарянето и ясно видях образувалите се микрофрактури между тях. Периостът — влакнестата мембрана, покриваща външната повърхност на костта, — също беше засегнат.

Това може да се очаква от изгорена кост. За мен интересното тук беше мащабът. От самото начало бях озадачен колко малки са изгарянията и колко ясно фокусирани са петната на обезцветяване. Миърс бе заключил, че вероятно са причинени от нещо малко като поялник, където топлината се концентрира на върха. Беше разумно предположение и всичките му по-нататъшни размисли тръгваха оттам.

Това му беше грешката.

Прегледах останалите проби от костите и всеки път виждах едно и също нещо. Докато ги прибирах, се чудех дали да не се обадя на Уорд, за да ѝ кажа какво съм открил. Преди това обаче трябваше да проверя още нещо.

Нещо, което нямаше да ми е никак приятно.

Слънцето едва се промъкваше иззад облаците, докато пътувах към „Сейнт Джуд“. Когато приближих главния вход, то удържа временна победа и позлати с ярка светлина каменните колони и ръждясалите железни орнаменти на оградата, но вече потъмняваше пред настъплението на тъмните облаци.

Младата полицайка и по-възрастният ѝ колега отново бяха дежурни. Тя ми се усмихна приветливо.

— Пак ли се връщате?

— Надявам се не за дълго.

— А мен питате ли ме?

Махна ми с ръка и като че ли по сигнал точно в този момент слънцето отново се скри зад облаците. Минах покрай купчината развалини и усетих обичайното тягостно чувство при гледката на „Сейнт Джуд“, издигаща се заплашително пред мен. Нито Уорд, нито Уилън бяха вдигнали, когато се бях опитал да се свържа с тях по телефона. Оставих им гласови съобщения, потвърждаващи, че останките на жената са на Мария де Соуза и че трябва да поговорим, но без да споменавам повече подробности. Това, което исках да им кажа, не беше подходящо за съобщение, а така или иначе трябваше да се върна в „Сейнт Джуд“, за да се включа в издирването с кучето. Очаквах, че поне един от двамата ще е там.

Спрях до караваните и полицейските коли, слязох и ги видях на стълбите пред входа на болницата. Говореха с Джаксън, консултанта по претърсването, който носеше мръсен гащеризон, и когато се приближих, няколко други облечени в бяло служители излязоха от мрачния вход на болницата. Издирването явно или беше приключило, или бяха в почивка. Не исках да ги прекъсвам, ако Джаксън докладваше на Уорд за търсенето, и затова изчаках, докато свършат.

Външният вид на Уорд ме потресе. Снощи личеше, че е изтощена. Днес изглеждаше изстискана, с изпито и отпуснато лице. Дори непокорната ѝ коса беше безжизнена. Накрая тя кимна на Джаксън и се обърна. Консултантът тръгна към караваните, а тя и Уилън слязоха при мен.

— Ако си дошъл за претърсването с кучето, закъснял си — каза Уорд, когато се приближих. — Лабрадорът си счупи нокът и треньорката го закара на ветеринар. Не изглежда много зле и сигурно ще можем да продължим утре.

Гласът ѝ беше адски уморен, апатичен и безизразен.

— Получи ли съобщението ми? — попитах.

— За Мария де Соуза ли? Да. Благодаря. Все още издирваме зъболекаря на Уейн Буут, за да разберем дали протезата от котела е негова. Очаквахме някой да е забелязал, ако е носел проклетата протеза, но никой не знае. — Тя като че ли леко се окопити. — Спомена, че искаш да ни кажеш още нещо.

— Разгледах изгарянията на Кросли и Де Соуза. Не са причинени от висока температура.

— Моля? — обади се Уилън.

— Причинени са от електрически ток. Жертвите не са били жигосани. Някой ги е измъчвал с електрически ток, достатъчно силен, за да изгори костите им.

— Сигурен ли си? — умората на Уорд внезапно изчезна.

— По-сигурен не мога да бъда. Визуално изгарянията са сходни, но топлинните са по-големи и по-разсеяни. Ето защо са толкова малки и защо нямаше голямо външно изгаряне. Токът преминава директно през кожата и мускулите. И двата вида изгаряния могат да причинят фрактури, но при електрическите има увреждания и на микрониво. Получават се микроскопични пукнатини в костната структура, каквито открих в този случай. Това обяснява и другите наранявания, като големите фрактури на ръцете. А белезите от врязване на ремъците не са от бой или опити за бягство, а от гърчове. Затова и двете жертви имат спукани зъби — стискали са челюсти твърде силно по време на мускулните спазми.

— Боже мой. — Сега Уорд съвсем се съвзе и трескаво обмисляше току-що наученото. — Какво са използвали върху тях? Някакво електрошоково оръжие?

Поклатих глава.

— Не мисля. Електрошоковите устройства не са достатъчно мощни, за да причинят такива увреждания. Но ако в болницата не е имало ток, трябва да е бил някакъв преносим уред.

— Вътре намерихме автомобилни акумулатори — каза Уилън. — Помислихме, че просто са били изхвърлени, но ако някой е свързал кабели с тях, би ли получил достатъчно напрежение?

— Не знам — признах. — Може би, ако са били няколко.

Това беше неизвестна територия за мен. Нямаше много изследвания за електрическите изгаряния върху кости и бях срещал само няколко публикации за такива. Освен това те отразяваха силни токови удари в резултат на дефектни кабели или трудови злополуки, а в един от случаите — удар от мълния. Нищо сходно с това, което имахме тук.

— Какъвто и да е бил уредът, не мисля, че токът е използван само за изтезание — продължих аз. — Съдейки по местоположението им, повечето изгаряния са нанесени, когато жертвите са лежали. Но Мария де Соуза има един зад ухото, а Дарън — един по средата на гръдната кост. Мисля, че отначало са били зашеметени с електрошок. При него това е станало, докато е гледал напред, а при нея от някой, който се е приближил отзад.

— Може би се е опитала да избяга — предположи Уилън. — Първо нападателят е зашеметил едрия мъж, защото е бил по-опасен, а после приятелката му, когато е хукнала да се спасява.

Уорд кимна.

— Има логика. Но защо, по дяволите, Миърс не е забелязал това?

— Мисля, че го е забелязал. Просто не е искал да го признае — казах аз. — Той започна с предположението, че изгарянията са термични, и после не е могъл да преразгледа тази си идея. Не и след като първоначално е бил убеден и ти е казал за нея. Мисля, че затова се е забавил толкова — не е могъл да приеме, че фактите не пасват на теорията му.

Известно е като когнитивна предубеденост. Познавах доста учени, които са станали нейна жертва и упорито отказват да признаят грешката си въпреки натрупаните доказателства. Случва се и с по-възрастни хора, но при Миърс арогантността беше допълнена от неопитност. Той толкова отчаяно искаше да се докаже в първия си голям случай, че бе изгубил от поглед това, което трябваше да върши.

Сега това беше най-малкият му проблем.

Уорд очевидно си помисли същото.

— Да оставим Даниел Миърс. Сега поне знаем как са били обезвредени и измъчвани жертвите. Това е някакъв напредък. Има ли нещо друго?

Изрече го с тон, сякаш смяташе разговора за приключен.

— Всъщност има — отговорих аз. — Мисля, че същото се е случило и с Кристин Горски.

Това привлече вниманието им.

— Мислех, че тя няма изгаряния — каза Уорд, като се намръщи.

— Не открих по костите. Но може да е имала някъде, където няма как да ги забележим.

Уорд осъзна за какво говоря и лицето ѝ се преобрази.

— Имаш предвид корема ѝ?

— Мисля, че да. Знаем, че не е било голяма рана, защото по дрехите ѝ нямаше кръв. Но е носила къса фланелка с гол пъп, при което коремът ѝ е бил на показ, а изгарянето от токов удар може да пробие кожата, без да причини кървене. Това би било достатъчно, за да привлече мухите, след като е починала, особено ако преди това раната е била инфектирана.

Настъпи мрачно мълчание.

— Но не си сто процента сигурен, нали? — каза Уилън след малко. — Сам каза, че по тялото ѝ няма нищо, което да доказва това.

— Върху нейното, не. — Поех си въздух, но колкото и да ми беше неприятно, трябваше да го кажа: — Но върху плода има.

Отначало си бях помислил, че малките фрактури на крехките кости са се получили, когато тялото на майката е било преместено. Но след като видях нараняванията на Дарън Кросли и Мария де Соуза, отново изследвах скелета на бебето и открих сходни увреждания.

— Мускулните контракции от токов удар могат да доведат до фрактури на костите — казах сега. — Това е станало при Кросли и Де Соуза и мисля, че се е случило и с плода. Матката и амниотичната течност може да са осигурили известна защита, но… не много.

— Господи — промърмори Уилън, като поклати глава.

Но Уорд не беше убедена.

— Ако някой е поразил Кристин Горски с електрошок, защо самата тя няма фрактури?

— Невинаги се получават фрактури. Зародишът е много по-малък и е бил по-близо до източника на ток. Освен това рамото на Кристин Горски беше извадено. Мускулните спазми могат да причинят и това, така че е възможно да се е случило едновременно.

— Водите ѝ са изтекли — напомни Уилън с дрезгав глас. — От това са следите от течност на стълбите към тавана и по пода на таванското помещение. Някой изверг я е ударил с ток и водите ѝ са изтекли.

Бях стигнал до същото заключение. После, когато се е опитала да избяга, този някой я беше последвал до тавана и бе заключил вратата след нея.

Телефонът на Уилън звънна и той въздъхна облекчено. Отдалечи се по стълбите, за да отговори, а Уорд продължи:

— Значи имаме работа с един човек, отговорен и за трите жертви. — Тя стисна носа си и потърка очите си. — Кристин Горски, Кросли и Де Соуза, а вероятно и Уейн Буут, въпреки че за него все още не можем да го докажем.

— По-рано говорих с Ейнсли — отбелязах. — Каза ми, че пръстовите отпечатъци, които сте намерили в „Сейнт Джуд“ не са на Гари Ленъкс. Лола ли размисли и ви позволи да ги снемете?

Уорд отново се умърлуши.

— Не — отговори. — Все още не е дала съгласие. Затова взехме чашата му за хранене и чашата, която тя бе използвала в дома им. Няма да се приеме в съда, но поне ни позволи да сравним отпечатъците им с тези от „Сейнт Джуд“. Нямаше никакво съвпадение.

Значи това беше. След цялата суматоха разследването срещу Гари Ленъкс се оказа загуба на време, както бе казал Ейнсли. Вярно беше, че сега поне получаваше адекватна медицинска грижа, но това едва ли облекчаваше живота на Лола. Браво, Хънтър.

— И сега какво… — започнах, но Уорд вдигна ръка и ме прекъсна.

— Чакай.

Гледаше Уилън. Той все още говореше по телефона. Намръщено слушаше какво му говорят от другата страна на линията.

— Нещо не е наред — каза ѝ той. После пак по телефона: — Я повтори. Нали не казваш…

Намръщи се още повече и в този момент чух шума на приближаващ се автомобил. По алеята към болницата бавно се движеше червен микробус без опознавателни знаци. Отпред, сякаш го ескортираха, вървяха двама униформени полицаи. Разпознах веселата млада полицайка и по-възрастния ѝ колега, които бяха дежурни на портала, но даже когато видях как шофьорът на микробуса извади ръката си през отворения прозорец, държейки нещо, не осъзнах какво се случва.

Все още вдигнал телефона на ухото си, Уилън пребледня.

— По дяволите! — възкликна.

— Какво става, Джак? — попита Уорд.

Другите полицаи наоколо също обръщаха глави към странното шествие.

Нямаше време да ѝ отговори. Изведнъж микробусът ускори и принуди двамата полицаи отпред да хукнат. Младата жена, с която бях говорил по-рано, се спъна и падна, и за една ужасна секунда си помислих, че микробусът ще я прегази. Той обаче спря и шофьорската врата се отвори.

От нея слезе Джесъп.

Строителят носеше спортен сак, преметнат през рамо, издут и увиснал от това, което бе вътре. Все още държеше едната си ръка вдигната и в нея има нещо малко и квадратно. Отначало си помислих, че е мобилен телефон, но после видях жици, водещи към отворения сак.

Устройството в ръката му беше детонатор.

28

Уилън реагира първи.

— Разчистете района! — изкрещя, като заръкомаха и хукна покрай мен. — Всички назад! Бързо!

Полицаите и криминалистите се разбягаха, търсеха укритие зад коли и каравани. Все още държейки детонатора високо над главата си, строителят сграбчи ръката на младата полицайка. Когато прошареният ѝ колега се опита да се намеси, Джесъп размаха детонатора срещу него, с палец върху копчето.

— Хайде, давай! Мислиш ли, че ми пука?

— Прави каквото ти казва! — извика Уилън.

Възрастният полицай се отдръпна неохотно. До мен Уорд бързо говореше по телефона. Гласът ѝ беше тих, но чух, че вика подкрепления. В подножието на стълбището Джесъп смени хватката си на полицайката, дръпна я пред себе си и я притисна с ръка през гърлото. Дрехите му бяха мръсни. Увисналата кожа на бузите му беше обрасла със сива четина като мръсен скреж, а очите му бяха пожълтели и кървясали. Уилън заговори тихо:

— Отдръпни се, Хънтър.

Подобният на мавзолей вход към болницата зад мен беше най-близкото скривалище и единственият вариант, който не налагаше да мина покрай Джесъп. Погледнах тъмната ѝ паст и се поколебах; не исках да ги оставям сами.

— Веднага! — изсъска Уилън.

Гласът на Джесъп ме спря:

— Стой там! Никой никъде няма да ходи!

Все още държейки полицайката за врата, със свободната си ръка той отвори капака на чантата си. От мястото, където стоях, видях, че е пълна с пластмасови пръчки, оплетени с жици. Сред тях имаше бутилка с водка или нещо подобно и течността се плискаше от движенията му.

— Има достатъчно хексоген, за да взривя всички! — изкрещя и вдигна детонатора. — Ако някой се приближи, ще натисна шибаното копче! Сериозно говоря!

— Добре, Кийт, вярваме ти. — Уорд застана до мен и свали телефона. — Сега, след като привлече вниманието ни, ще ни кажеш ли какво искаш?

Говореше спокойно, почти апатично. Това като че ли го разколеба. Докато Джесъп търсеше думи да отговори, младата полицайка, която той държеше за заложник, проговори със сподавен глас:

— Съжалявам, госпожо, но той заплаши, че ако не изпълняваме каквото иска, ще…

Джесъп я стисна по-силно за врата.

— Млък!

— Добре, Кийт — спокойно каза Уорд. — Сега защо не свалиш детонатора…?

— Не ми казвай какво да правя! — Джесъп се втренчи в нея, като мърдаше гневно устни. — Никой не може да ми казва какво да правя. Вече не.

Уорд вдигна ръце.

— Никой не се опитва. Ти командваш, така че защо не ми кажеш какво искаш?

— Какво искам ли? — Джесъп се изсмя мрачно. — Искам да си върна живота! Можете ли да ми дадете това?

— Мога да ти помогна, но трябва…

— На глупак ли ти приличам? — Жълтеникавите му очи сякаш хвърляха искри. — Снимката ми е във всички шибани новини! Всичко пропадна и за какво? Заради една малка глупачка, която не е имала никакво право да идва тук!

— Казва се Кристин Горски. — Гласът на Уорд потрепери. — Тя също е имала право да живее. Имала е семейство. Ти ги видя, не помниш ли?

— И какво от това? Не съм аз виновен, че дъщеря им е станала наркоманка!

— Тя не е заслужавала да умре, Кийт. Нито Адам Одуя или…

— Не ми дреме за тях! — изкрещя Джесъп. — Ами аз? На кого му пука за мен? На никого!

— Това не е вярно, Кийт. Съжалявам, ако…

— Съжаляваш ли? Мислиш ли, че ми пука за извинението ти?

— Тогава говори. Кажи какво искаш.

— Искам да направя това, което трябваше да направя още преди няколко месеца! — Кимна към „Сейнт Джуд“. — Ще взривя това шибано място!

— Това няма да промени нищо, Кийт.

— Може би не, но ще умра щастлив.

— Нима?

Лек ветрец размърда мазната коса на строителя и когато той погледна Уорд, на лицето му вече личеше колебание. Изведнъж наклони глава и се ослуша. Миг по-късно и аз чух бързо усилващия се вой на сирените.

— Това твоите приятели ли са? — усмихна се Джесъп. — Мислеше си, че можеш да ме баламосаш, докато някое копеле дойде да ми пръсне мозъка, а?

— Не, чакай…

Джесъп тръгна нагоре по стълбището, като блъскаше полицайката пред себе си. Уилън направи крачка към тях, но строителят вдигна детонатора.

— Разкарай се от пътя ми.

— Не мога да го направя. Стига, човече, вразуми се.

— Казах, разкарай се! Мислиш, че няма да натисна копчето ли?

Джесъп размаха детонатора; кокалчетата му бяха побелели от стискане. Сирените се приближаваха все повече. По-възрастният полицай от портала пристъпи към нас, но Джесъп рязко се обърна към него.

— Назад!

— Прави каквото иска — бързо каза Уорд и сложи ръка на рамото на Уилън. — Никой да не прави глупости.

— Ще броя до три — изрева Джесъп. — Едно!

— Никой няма да ти попречи да влезеш. Само пусни момичето — призова Уорд. — Погледни я, Кийт. Толкова е млада. Наистина ли искаш да я нараниш?

— Две!

Младата полицайка затвори очи. Беше наполовина колкото Джесъп. Видях, че трепери, но стискаше решително устни. Уорд не знаеше какво друго да каже. Сирените се приближиха още. Джесъп си пое дълбоко дъх и вдигна детонатора.

— Нека аз да дойда — казах аз.

Думите като че ли сами излязоха от устата ми. Гласът ми прозвуча неестествено силно. Уилън и Уорд заговориха едновременно.

— За бога…!

— Не се меси, Дейвид!

Джесъп обаче вече гледаше към мен. Разтворих ръце, за да му покажа, че са празни.

— Ако искаш заложник, вземи мен.

Остана втренчен в мен за секунда, като все още стискаше полицайката за врата. Устата му се изкриви.

— Махай се от пътя ми.

— Пусни я. Аз ще дойда — каза Уорд, преди да успея да реагирам.

Уилън я погледна ужасено.

— Не! Това е…

— След трийсет секунди ще бъдеш под прицела на дузина снайперисти — каза Уорд на Джесъп, без да обръща внимание на заместника си. — Не мога да позволя да вземеш моя служителка вътре, затова ще дойда аз. Или можеш да взривиш всички ни сега, защото както е тръгнал днешният ден, вече не ми дреме. Решавай.

— Госпожо, не го правете — извика Уилън.

Тя не му обърна внимание. Гледаше Джесъп.

— Петнайсет секунди.

Сирените вече се чуваха от портала. Строителят кимна.

— Ако се опиташ да направиш нещо…

— Господи, бременна съм в шестия месец, какво мога да направя? — въпреки цялата показност долових страх в гласа на Уорд.

— Шарън, недей… — започнах аз, но тя вече се беше приближила до Джесъп и младата полицайка.

— Не мога да ти позволя да направиш това — заяви Уилън и направи крачка да я спре.

— Стой настрана, Джак. Това е заповед.

Гласът ѝ потрепери и Уилън спря. Джесъп бързо изблъска младата полицайка и хвана Уорд.

— Вътре. Мърдай! — заповяда и я повлече нагоре по стъпалата.

— За бога, човече, тя е бременна! — отчаяно изкрещя Уилън.

Като Кристин Горски, помислих си безпомощно. Джесъп изблъска Уорд през мрачния вход. Куражът ѝ се бе изпарил и лицето ѝ беше бледо и уплашено.

Джесъп затръшна големите порти зад тях и „Сейнт Джуд“ ги погълна.

Следващият час беше един от най-лошите, които си спомням. След като Джесъп и Уорд изчезнаха в болницата, Уилън започна да крещи заповеди. Докато наоколо кипеше трескава дейност, аз стоях на стъпалата вцепенен и забравен. Тъмни микробуси с мигащи светлини спираха отпред със свирене на гуми и изсипваха въоръжени мъже с бронежилетки. Въздухът трепереше от воя на сирените, все по-силен и по-оглушителен, сякаш привлечени към „Сейнт Джуд“ като към епицентър на стихия.

Уилън ме завлече грубо в подножието на стълбището.

— Какво, по дяволите, те прихвана? — измърмори.

Вдигна ръка, сякаш искаше да ме удари. После мрачно поклати глава, обърна се и се отдалечи.

Изведоха ме далеч от основната сграда зад полицейските микробуси, където един служител с пистолет поиска да се легитимирам. После ми нареди да стоя там. През цялото време пристигаха нови полицейски микробуси и коли и скоро към тях се присъединиха пожарни коли и линейки. Под звуковия съпровод от пращене на радиостанции виждах над близката каравана покрива на старата болница като черен силует на фона на сивото небе.

Джесъп още не я беше взривил.

Като не знаех какво друго да правя, седнах на стълбите на караваната. Погледнах часовника си и с удивление установих, че от идването ми е минал само половин час.

— Как сте?

Младата полицайка от портала, която Уорд бе заменила като заложничка, се приближи и ми подаде бутилка вода.

— Пийнете, ще ви се отрази добре.

По-добре щеше да ми се отрази нещо по-силно, но приех водата с благодарност. Тя се поколеба.

— Исках да ви благодаря. За това, което направихте.

Само кимнах. Чувствах в себе си отвратителна празнота, която като че ли погълна всяка дума, която бих могъл да кажа. Полицайката погледна към болницата.

— Тя и без това щеше да го направи. Ако някой е виновен, това съм аз. Трябваше да го спра.

— Как? Вие направихте всичко, което зависеше от вас — казах.

— Може би, но това не помага да се чувстваме по-добре, нали?

Не, не помагаше. Когато тя се отдалечи, отпих глътка вода. Направих го повече, за да си намеря занимание, отколкото от жажда, но осъзнах, че устата ми е пресъхнала. В момента, в който завинтвах капачката, чух бързи стъпки. Беше Ейнсли. Командирът спря пред мен и ме изгледа хладно, когато се изправих на крака.

— Ще говорим в караваната.

Качи се по стълбите и аз го последвах. Вътре имаше пластмасови столове, наредени около празна маса.

— Някакви новини? — попитах.

Ейнсли като че ли се поколеба дали да отговори.

— Не — каза най-сетне. — Все още се опитваме да установим връзка.

— Вътре има ли още някой?

Претърсването с кучето беше приключило за днес и бях видял един от екипите вън, но можеше в мазето да има други.

Ейнсли издиша шумно и ноздрите му се издуха.

— Освен главния ми инспектор и заподозрян с торба експлозиви? За щастие, не. Търсенето отиваше към приключване и затова болницата бе празна.

Завъртя един стол и седна. Направих същото. Сините му порцеланови очи ме пронизваха, но не извърнах поглед.

— Доктор Хънтър, бихте ли ми обяснили защо сте тук, а не в моргата?

Не очаквах този въпрос.

— Свърших там и дойдох да помогна за претърсването с кучето — отговорих.

Той продължи да ме гледа втренчено. При последния ни разговор ми беше наредил да докладвам не само на Уорд, а и на него. И двамата знаехме, че не го бях направил, но не ми пукаше.

— Разкажете ми какво се случи с Джесъп — каза най-сетне Ейнсли.

Така и направих, като се опитвах да извлека от паметта си всеки детайл. Ейнсли сигурно бе говорил вече с Уилън, но сега слушаше внимателно всички подробности, които можех да добавя.

— Опишете какво видяхте в чантата — прекъсна ме той.

— Правоъгълни блокчета от нещо, приличащо на мръсен бял маджун, и жици, стърчащи от тях. Джесъп го нарече хексоген.

Ейнсли въздъхна.

— Това е експлозив, който се използва при разрушаване на сгради. Можете ли да кажете колко блокчета видяхте?

— Не мога да определя, но чантата беше среден размер и изглеждаше тежка. Наполовина пълна. Имаше и бутилка водка.

Счетох за важно да спомена това, в случай че никой друг не е забелязал — алкохол и експлозиви е много лоша комбинация. Ейнсли кимна, сякаш потвърдих това, което вече беше чул.

— Как бихте описали психическото състояние на Джесъп?

Не бях достатъчно компетентен, за да дам такава оценка, но Ейнсли така или иначе не искаше професионално мнение.

— Ядосан, уязвен. Изпаднал в самосъжаление. Не показа никакво разкаяние за Кристин Горски или Адам Одуя.

— Мислите ли, че заплахите му са блъф?

Устата ми пресъхна.

— Не.

Порцелановите очи ме гледаха изпитателно.

— Спомняте ли си разговора ни тази сутрин за намесата в полицейски операции?

Поех си дълбоко въздух и издишах.

— Да.

— Тогава ще ми обясните ли какво си мислехте, че правите, като се предложихте за заложник на агресивно настроен заподозрян, въоръжен с торба с експлозиви?

Измъчвах се със същия въпрос, като се питах дали Уорд щеше да отиде, ако не го бях направил. Но тогава Джесъп щеше да вземе младата полицайка вместо нея, а аз щях да се упреквам, че не съм предприел нищо. Нямаше лесен отговор.

Отново се втренчих в студените сини очи и попитах:

— Вие какво бихте направили?

Ейнсли стисна устни, но не отговори. Изправи се, като изтръска нещо невидимо от безупречно изгладения си панталон. И преди бях забелязал да го прави — или очите му бяха по-добри от моите, или беше несъзнателен тик.

— Ще изпратя някого да снеме официалните ви показания и после сте свободен — каза. — Ще се погрижа да ви закарат у дома.

Досега не си давах сметка за това, но бях паркирал пред главната сграда на болницата, от вътрешната страна на отцепения в момента район. Колата ми щеше да остане там, докато кризисната ситуация не се реши.

По един или друг начин.

— Сам ще се прибера — отговорих аз.

— Както желаете.

Ейнсли си тръгна. Успях да се сдържа и да не попитам какво ще се случи сега. И без това нямаше да ми каже нищо, пък и аз вече се досещах. Специалист по преговорите с похитители щеше да се опита да говори с Джесъп, най-вероятно по телефона на Уорд, ако този на строителя беше изключен. Щяха да се опитат да го убедят да се предаде и да освободи заложничката си. Ако това се провалеше, трябваше да решат дали е по-рисковано да чакат, или да изпратят въоръжен отряд. В сграда лабиринт с размерите на „Сейнт Джуд“ това би било последна мярка.

Особено като се имаше предвид, че Джесъп може да е заредил експлозиви.

Мина цяла вечност, докато се появи цивилен детектив, който да ми вземе показания. Докато чаках, проигравах в главата си събитията на стълбището на болницата и се терзаех от мъчителни мисли какво ли се случва там вътре, докато аз чакам в празната каравана. Вратът и раменете ме боляха, докато седях и напрегнато се ослушвах за трясък от експлозия.

Но така и не го чух. След като подписах показанията си, ми казаха, че някой ще ме придружи през външния полицейски кордон и после мога да се прибирам. След още петнайсет минути все още никой не идваше. Омръзна ми да зяпам стените на караваната и излязох. Никой не ми обърна внимание, когато отворих вратата и слязох по стъпалата, но във въздуха се усещаше напрежение на очакване. Бях дошъл след обяд и докато съм стоял в караваната, навън беше започнало да се смрачава. Пред „Сейнт Джуд“ имаше поставени прожектори, които осветяваха строгата фасада, сякаш беше гигантска сцена.

Микробусът на Джесъп все още бе в подножието на стълбището, твърде близо до болницата, за да може полицията да се приближи. Вратата зееше отворена точно както я беше оставил — физическо напомняне за случилото се.

— Доктор Хънтър.

Обърнах се и видях Уилън. Подготвих се за ново мъмрене.

Но цялата енергия сякаш го бе напуснала. Инспекторът изглеждаше остарял с пет години за последните няколко часа и осъзнах, че вероятно се чувства почти толкова безполезен, колкото и аз. Сега всичко бе в ръцете на специалния отряд. Той трябваше да стои настрана, докато други действат.

— Не бях сигурен, че все още си тук — каза той. — Чуй, за по-рано… Може би бях…

Земята внезапно потрепери под краката ми и трусът накара сърцето ми да спре. Миг по-късно оглушителен трясък разтърси караваната до нас. Залитнах и се блъснах в Уилън. Цялата фасада на „Сейнт Джуд“ се разлюля и дъските, с които бяха заковани прозорците ѝ, се пръснаха. Парче дърво се стовари върху микробуса на Джесъп, като почти го преобърна, след което автомобилът изчезна в облак прах.

Сред какофонията от автомобилни аларми заваля дъжд от отломки, дрънчащи като градушка върху ламаринен покрив. Навсякъде наоколо хората скочиха на крака и ужасено се втренчиха в болницата.

Уилън отчаяно се облегна на караваната.

— О, не… — промълви.

Повече от половината от „Сейнт Джуд“ изчезна в облак прах.

29

Изнесоха първото тяло малко преди полунощ. Спасителната операция бе започнала още преди облакът прах, който се вдигна над отломките, да се уталожи. С мрачни лица, спасителите се опитваха да разчистят пътя към вътрешността на сградата, като носеха оборудване и апаратура от пожарни коли и микробуси. Монтираха нови прожектори на мястото на разбитите от експлозията, а сините светлини на аварийните автомобили придаваха на сцената леден оттенък. Старата болница беше смъртоносно ранена. Земята пред нея бе осеяна с отломки, стъкло и трески, разпръснати като паднали листа. Едното крило беше сринато, таванското помещение, където бяхме намерили Кристин Горски, и тайната стая под него — напълно унищожени. Другото крило, включително главният вход, все още се крепеше и бе запазило по-голямата част от покрива си. Но само външните стени оставаха непокътнати. Експлозията беше разрушила вътрешните стени и подове, при което голяма част от вътрешността се бе превърнала в огромна купчина натрошени камъни и мазилка. Прозорците бяха избити и на техните места зееха слепи, черни дупки, оградени с назъбени стъкла и счупени дограми.

В рамките на няколко минути след експлозията цареше пълна суматоха. Когато последните трясъци утихнаха, Уилън направи няколко крачки към болницата, но се препъна и спря, докато димът и прахът се разпръснаха и разкриха гледка към отломките.

— О, боже мой… — измърмори.

Ушите ми звъняха, а във въздуха се стелеше остра миризма, която усещах дълбоко в гърлото си.

— Как да помогна? — попитах.

Той ме погледна сякаш бе забравил кой съм.

— Стой тук!

После хукна към група полицаи, като крещеше заповеди. Пренебрегнах заповедта му и се отправих към разрушената болница, докато един полицай с бронежилетка не ме хвана за ръката.

— Ти! Къде отиваш?

— Да помогна — отговорих глупаво.

— Мислиш ли, че някой ще излезе жив оттам? Стой зад караваните!

След тези думи бързо се отдалечи. Беше прав, дадох си сметка, когато друга група униформени полицаи се втурнаха покрай мен. Нищо не можех да направя. Зашеметен, се върнах към караваните.

За разлика от мен, всички други изглеждаха целеустремени. Бързо се установи подобие на ред и скоро в далечината се чуха постепенно приближаващите сирени на пожарните автомобили. Седнах тежко на стълбите на караваната и се загледах с празен поглед към разрушената болница. Пред нея стоеше микробусът на Джесъп — със спукани гуми и покрит с прах и пепел. Вратата му висеше, а предното стъкло бе пробито от парчета шперплат, натрупани върху смачкания преден капак. Започна да ми се гади. Не мислех, че ще го направи. Въпреки всичко смятах, че Джесъп ще се вслуша в думите на Уорд и ще я пусне да си тръгне.

Не и това.

Облакът прах се уталожваше и някакво движение над болницата привлече вниманието ми. Над здравата част на покрива като струйки дим се издигаха тънки черни колони и се разпиляваха като ветрило на фона на тъмнеещото небе. Само да не се запали, помислих си и стомахът ми се сви. Но след като вятърът разпръсна праха, осъзнах, че това не беше дим.

Оцелелите прилепи бягаха от „Сейнт Джуд“.

С настъпването на нощта спасителната операция вървеше неуморно като добре смазана машина. Исках да помогна, но никой не прие услугите ми. Все пак не ми казаха да си тръгвам и затова останах. В един момент видях няколко полицаи и пожарникари да се събират около чертежите на сградата и не след дълго спасителите започнаха да влизат през главния вход. Скоро след това се появи Ейнсли с друг висок мъж с цивилно облекло и двамата влязоха в една каравана. Непознатият беше около четиресетте и вървеше сковано като човек, който преживява кошмар. Въпреки че не се бях срещал със съпруга на Уорд, не беше трудно да се досетя, че е той.

Един поглед към лицето му беше достатъчен.

Около час по-късно на главния вход настъпи оживление. Вратите му бяха разбити и сега той зееше като беззъба уста. Отвътре се чуха викове. Скочих на крака, когато видях санитари с празни носилки да тичат към входа.

Странна тишина обхвана всичко наоколо точно преди да изнесат тялото. Бях твърде далеч, за да видя каквито и да било детайли, но човекът в носилката беше покрит с платнище. Траурната походка на носачите, когато го сваляха по стълбите обаче, беше достатъчно показателна. На ярката светлина на прожекторите и заобиколено от високите каменни колони, шествието изглеждаше почти театрално. Отчаяно исках да разбера кой е. Погледнах назад и видях Уилън, който наблюдаваше мрачно сцената. Не бях виждал инспектора от малко след експлозията. Изглеждаше изтощен и ме погледна безразлично, когато бързо се приближих към него.

— Кой е това? — попитах.

Уилън отговори, без да сваля очи от бавното шествие:

— Джесъп.

Каза го без емоция. Леко си отдъхнах, докато гледах как товарят носилката в чакащата линейка.

— Ами Уорд?

— Все още нищо. По чиста случайност са го намерили. Бил е в мазето, на самия край, където са се сринали половината от горните етажи. Изглежда, че е поставил експлозивите, но не е бил наблизо, когато са се взривили. Нямало е… не са намерили друг наоколо, но ще отнеме няколко дни да разчистят отломките.

Лицето му отразяваше мрачния тон на гласа му. Думите му потвърдиха това, което вече знаех, но не исках да призная. Сега това беше операция за издирване, а не за спасяване.

Когато вратите на линейката се затвориха, Уилън се обърна към мен:

— Не очаквах да си още тук.

— По-добре тук, отколкото да чакам вкъщи.

Той кимна.

— Все пак по-добре си върви. Нищо не можеш да направиш, а ще са нужни часове, преди… преди да получим новини.

— По-добре да остана.

— Както решиш. В такъв случай можеш…

От входа на „Сейнт Джуд“ се чу вик. Сред спасителите, събрани на главния вход, настъпи суматоха, която се разпространи бързо към нас като вълни на повърхността на езеро. Уилън се вцепени и като по команда телефонът му иззвъня.

Той го извади от джоба си и раменете му се напрегнаха, сякаш се подготвяше за лоша новина. Гледах го и сърцето ми се сви.

— Сигурен ли си? — попита той с безизразно лице. — Няма ли…?

Последва дълга пауза. Широките му рамене се свиха. Прибра телефона.

— Намерили са я.

Рейчъл ми се обади в 7:00 сутринта, почти не на себе си от притеснение. Беше чула за експлозията в „Сейнт Джуд“ от Световните служби на Би Би Си. Казали само че има жертви при ситуация с вземане на заложници, но тя не могла да се свърже по сателитния телефон на кораба. Трябвало да изчака, докато стигнат до най-близкото пристанище, преди да успее да говори с мен.

— Сигурен ли си, че си добре? — не спираше да пита.

— Добре съм — уверих я.

Обаждането ѝ ме събуди от съня, в който бях потънал от изтощение, но нямах нищо против. Беше хубаво да чуя гласа ѝ. Не си спомнях как съм се прибрал в апартамента, освен че беше късно. Взех такси, защото колата ми все още бе недостъпна пред „Сейнт Джуд“. Въпреки че не се бях намирал близо до експлозията, бях целият в прах. Но бях твърде уморен, за да се изкъпя. След случилото се исках само да заспя.

Отне няколко часа, за да извадят Уорд. След като ми нареди да стоя на мястото си, Уилън тръгна бързо към сградата, като ме остави сам с мислите ми, втренчен в осветената от прожектори празна черупка на „Сейнт Джуд“. Скоро след това съпругът на Уорд излезе от караваната заедно с Ейнсли. Изглеждаше потресен и не на себе си от емоции, когато тръгна с несигурни крачки към разрушената сграда.

Дълго време след това не се случи нищо. В един момент забелязах внезапно раздвижване пред болницата. Поместих се, за да видя по-добре, като стиснах юмруци толкова силно, че ноктите ми се отбелязаха като бледи полумесеци върху кожата на дланите ми. Иззад разрушената сграда наизлизаха спасители и светлоотразяващите ивици на мръсните им предпазни дрехи блестяха на светлината на прожекторите. Санитарите изкараха носилка и макар че върху нея виждах само очертания на покрит с одеяло човек, разпознах съпруга на Уорд, който вървеше отстрани.

Изведнъж одеялото се размърда и той стисна ръката на жена си.

Уилън се върна при мен, след като линейката замина. Все още изглеждаше изцеден, но сега повече от облекчение, а не от напрежение. Подаде ми бутилка вода.

— Не искам друга такава нощ — каза с дрезгав глас.

И аз не исках. Обаждането, което Уилън бе получил по-рано, беше, за да му съобщят, че спасителите са чули думкане под отломките. Когато и те почукали, думкането се повторило в същия ритъм. Незнайно как, Уорд беше оцеляла от експлозията и срутването на сградата. След като проверили чертежите, предоставени, по ирония, от самия Джесъп, осъзнали, че тя е в подземния тунел, свързващ мазето с вече разрушената морга зад „Сейнт Джуд“.

Нямало начин да стигнат до нея през болницата. Входът на тунела беше погребан под стотици тонове отломки, а всеки опит за разкопаването им би могъл да доведе до срутване на останалата част от сградата. Вместо това взели решение да освободят Уорд от другия край на тунела, като разчистят пътя до нея през по-безопасните развалини на моргата.

Спасяването изглеждаше безкрайно, а за Уорд и съпруга ѝ сигурно е било още по-мъчително. Тъй като телефонът ѝ не работел толкова дълбоко под земята, никой нямал представа за състоянието ѝ, докато спасителите не стигнали до нея.

— В доста добро състояние е за тези обстоятелства — каза ми Уилън, докато отпиваше вода. — В шок е и може да има спукано тъпанче от експлозията, но освен няколко порязвания и драскотини, излезе невредима.

— Ами бебето?

— Ще я прегледат в болницата, но засега всичко изглежда наред. Корава мацка е нашата шефка. По-корава, отколкото мнозина подозират.

В гласа му звучеше привързаност и гордост. Погледнах разрушената черупка на „Сейнт Джуд“ и си спомних силата на експлозията, която я бе сринала. Дори сега ми беше трудно да повярвам, че някой е могъл да оцелее там.

— Как е избягала от Джесъп?

— Не е бягала. Той я е пуснал. — Уилън отново напълни чашата си с вода. — Според това, което успя да ни каже, пиел водка, докато залагал експлозивите. Успяла да го накара да говори и когато слезли в мазето, вече доста се бил разчувствал. Опитала се да го убеди да се предаде, но той се ядосал и ѝ извикал да бяга, докато още не е размислил. Успяла да се добере до тунела, преди той да задейства зарядите и хукнала вътре, щом чула, че сградата рухва.

Спомних си тъмния вход на тунела, кръстосан със забранителна лента, и предупредителните знаци за азбеста. Затрупана сама под земята, сигурно е било адско преживяване.

— Според нея наистина ли е искал да го направи?

— Кой знае. Бил е пиян и не е разсъждавал разумно. Но той направи това, което заплашваше да направи, и ако някой заслужаваше тази сграда да се срути върху главата му, това е той — копелето убиец.

Не смятах да споря. Но въпреки умората и облекчението, нещо не беше наред.

— Защо я е пуснал? — попитах пак.

— Тя не каза. Може би защото е бременна.

— Това не е помогнало на Кристин Горски — изтъкнах, като си спомних, че младата жена е била зашеметена с електрошок и оставена да умре на тавана на болницата.

Степента на жестокост, очевидна в смъртта на Дарън Кросли и Мария де Соуза, дори жестокото убийство на Адам Одуя и безсърдечното пренебрежение към Миърс някак не се връзваха с факта, че Уорд бе оставена да избяга.

Уилън сви рамене, явно раздразнен.

— Може би съвестта му се е събудила, не знам. Направил го е, това е важното.

Прав беше. И сега не бе моментът да се съмнявам в този неочакван късмет. Скоро след това Уилън тръгна към болницата за по-официален разпит на Уорд. Тъй като колата ми все още беше в забранената зона, поръчах такси, което да ме вземе на портала, и тръгнах по дългата неосветена алея към главната улица. По средата спрях и се огледах. Прожекторите обливаха разрушената болница в бяло сияние, рязко очертаващо се на фона на черното небе. Подобно на руините на църквата в гората, по някакъв начин гледката изглеждаше естествена, сякаш „Сейнт Джуд“ винаги е била обречена на такъв край.

Обърнах ѝ гръб и си тръгнах за последен път.

Улицата зад полицейския кордон беше пълна с чакащи новинарски микробуси, камери и зяпачи. Минах с наведена глава покрай тях, пренебрегвайки гръмките въпроси, докато не видях таксито. Една упорита журналистка ме последва, но затръшнах вратата пред носа ѝ и казах на шофьора да тръгва. Без да обръщам внимание на гневния вик на жената, се облегнах на задната седалка. Исках само едно нещо — да се просна в леглото и да заспя.

Така и направих, докато Рейчъл не ме събуди. Накрая, след като се увери, че не съм ранен, тя насочи вниманието си към Уорд.

— Чудо е, че е жива. Бебето добре ли е?

— Доколкото знам, да.

Чух Рейчъл да си поема дълбоко дъх.

— Боже, когато чух по новините… Нали каза, че не е опасно?

— Така си мислех. Просто събитията се… развиват.

— Развиват? Господи, Дейвид, можеше да те убият!

— Просто бях свидетел, това е всичко. Уорд беше в болницата, не аз.

— А какво ще кажеш за опита за прегазване? В репортажа казаха, че е пострадал и участник в разследването. Можеше да си ти.

Не ѝ казах, че за малко не бе станало точно така, реших, че сега не е моментът да говорим за това.

— Добре съм. Наистина. Ако беше тук, сама щеше да се увериш.

— Какво искаш да кажеш?

— Нищо — отвърнах объркано. — Исках само да кажа… че няма за какво да се притесняваш.

— Наистина ли? Разбирам от новините, че може да си загинал в експлозия, а после трябва да чакам няколко часа, за да се уверя, че си добре? И мислиш, че няма за какво да се притеснявам?

Разтрих тила си, удивен колко бързо разговорът ни премина в скандал.

— Слушай, съжалявам, че си се притеснила. Но не можех да направя нищо.

Това прозвуча неубедително дори за мен. Чух дъха на Рейчъл от другата страна на линията. Мълчанието се проточи, но не можех да измисля какво да кажа, без да влоша нещата.

— Не исках да се караме — каза тя по-тихо. — Това просто не е… Ще ти се обадя по-късно, става ли?

Връзката прекъсна.

След това и дума не можеше да става за сън. Когато погледнах през прозореца към дърветата в парка долу, небето вече просветляваше. Оттук се виждаше колко добре е защитено мястото, изолирано от съседите с високата ограда и електрическата врата. В този момент реших да се преместя обратно в стария си апартамент веднага щом успея да го уредя. Беше грешка да идвам тук и нямаше смисъл да оставам повече.

Беше ми писнало да се крия от призраци.

Горещият душ и закуската ми помогнаха да се почувствам по-човешки, въпреки че разговорът с Рейчъл все още не ми излизаше от главата. Нервното ми настроение се засилваше от недоспиването и от чувството, че съм в застой. Бях очаквал да продължа претърсването за трупове с обученото куче в „Сейнт Джуд“ още ден-два, но очевидно сега това нямаше да се случи. Нямах никакви планове и нямаше какво да правя. Не умеех да си запълвам времето с безсмислени занимания и въпреки че винаги имаше какво да правя в университета, този път не ми се ходеше там.

Спешно се нуждаех от промяна.

Пиех второ кафе, когато телефонът звънна. Този път бе Уилън и първата ми мисъл беше, че нещо се е случило с Уорд или с бебето.

Не трябваше да се притеснявам.

— Те са добре — каза ми инспекторът. — Ще я изпишат още днес. Както ти казах, тя е корава.

Звучеше по обичайния си делови начин и емоциите, които му се бяха изплъзнали снощи, отново бяха надеждно скрити.

— Ще дойдеш ли по-късно? — попита той.

— Бих могъл — отговорих, като се опитах да не издавам нетърпението си. — Защо?

— Искам да те питам нещо. Може би не е важно. Просто шефката каза нещо, което ме накара да се замисля.

Това ме заинтригува.

— Във връзка с какво?

— Ще ти кажа по-късно. Има няколко неща, които искам да проверя преди това. Да кажем, в два пред „Сейнт Джуд“? Не се регистрирай, ще се видим на главната порта.

— Искаш да се срещнем пред болницата?

Не успях да скрия недоумението в гласа си. Мислех, че съм видял това място за последен път, и не намирах причина да се връщам там сега, когато бе разрушено.

Но Уилън не издаде нищо.

— Ще ти обясня по-късно. Направи ми услуга, не споменавай на никого. Както казах, може да не е важно.

Докато прибирах телефона си, унинието ми изчезна. След като Джесъп беше мъртъв, а местопрестъплението бе заровено под тонове отломки, очаквах, че разследването ще приключи. Не можех да разбера защо Уилън иска да се върне в „Сейнт Джуд“. И защо трябва да се срещнем там.

Погледнах часовника си — изгарях от нетърпение да разбера. Трябваше да убия още няколко часа, но сега ми хрумна как мога да запълня това време по полезен начин.

Имаше още нещо, което трябваше да свърша.

30

Един камион за боклук беше задръстил улицата. Казах на таксиметровия шофьор да ме остави на ъгъла, платих, слязох и извървях останалата част от пътя пеша. Времето беше променливо, както винаги, отново слънчево след сутрешния дъжд. Разкопчах якето си и се насладих на слабата слънчева топлина върху лицето си. Телефонният разговор с Рейчъл все още помрачаваше настроението ми, но си казах, че е нормално, когато хората са уморени, стресирани и в различни часови зони.

Сега обаче, след невероятното спасение на Уорд снощи, беше трудно да не съм оптимист на дневна светлина и на чист въздух. Е, не толкова чист. Съпътстваше ме сладникавата миризма на боклукчийския камион, бавно пуфтящ и дрънкащ по улицата пред мен.

Дръжките на кафявата хартиена чанта се врязваха в дланите ми, докато вървях към къщата на Лола. Нямаше признаци на живот. Капаците на прозорците все още бяха затворени, мръсотията и паяжините образуваха сивкав слой върху стъклата. Дори новата боя на входната врата изглеждаше избледняла. Все още не знаех каква полза ще има от идването ми тук, освен че щеше да успокои съвестта ми. Нямах никакви илюзии за чувствата на Лола след това, което бях причинил в живота ѝ. Благодарение на мен бе разпитвана от полицията и стана свидетел как синът ѝ инвалид е третиран като заподозрян в убийство.

Въпреки че пръстовите отпечатъци от местопрестъплението бяха свалили подозренията от него, той все още бе отнет от попечителството ѝ, а не мислех, че тя е от хората, които прощават лесно.

Сега обаче, след като всичко свърши, трябваше да проверя как е. Почуках на вратата. Не последва отговор. Камионът спря след няколко къщи, хидравликата му изстена и той погълна следващата порция боклук. Почуках отново, но започвах да мисля, че си губя времето. Дори Лола да беше вкъщи, аз бях последният човек, когото би искала да види. Един от боклукчиите изкрещя и издумка по страната на камиона. Когато машината пак потегли, мярнах движение зад щорите на прозореца на Лола. Е, поне беше тук. Вдигнах хартиената торбичка, за да я види.

— Лола, ще отвориш ли вратата?

Нищо. Свалих торбичката. Почувствах се глупаво от този евтин жест. Знаех, че ще е необходимо повече от едно печено пиле, за да ѝ се реванширам, но се надявах, че това ще я убеди поне да говори с мен. Спирачките на боклукчийския камион изсъскаха, когато той спря зад гърба ми и закри слънцето. Чух още думкане, докато работниците изпразваха кофите на къщите отсреща. Сложих хартиената торбичка на прага и се обърнах да си ходя.

Вратата се отвори. Лола ме гледаше с ледено изражение. Погледът ѝ се стрелна към камиона за боклук зад мен. После тя се дръпна от вратата.

— Влез.

Оказа се по-лесно, отколкото бях очаквал. Взех торбичката и влязох. Боклукчийският камион още повече затъмняваше затворения прозорец. В полумрака видях, че лекарствата, с които по-рано беше пълна стаята, вече ги няма. Леглото обаче бе на старото си място и въпреки че чаршафите бяха свалени от мръсния матрак, миризмата на изпражнения и урина все още се усещаше.

Когато Лола затвори вратата и се обърна към мен, шумът от камиона за боклук постепенно се отдалечи.

— Какво искаш?

— Дойдох да видя как сте.

— Защо?

Не можех да я виня, че е враждебно настроена. Бюфетът, напомнящ олтар, със снимките на младия Гари Ленъкс, стоеше срещу празното легло, въпреки че там вече не лежеше никой.

— Исках да видя дали мога да помогна с нещо…

— Не направи ли достатъчно? Взе всичко, което ми беше останало. Какво още искаш?

Все още държах пакета с печеното пиле. Сега то изглеждаше като жалко предложение за мир.

— Съжалявам, знам, че ви…

— Съжаляваш? О, значи всичко е наред! Досаждаш, държиш се, сякаш лайната ти не смърдят, и през цялото време планираш това — тя махна с ръка към празното легло. — Сега доволен ли си?

Лола се втренчи в мен; гърдите ѝ се издигаха и отпускаха гневно. Идването ми тук беше грешка, осъзнах сега и се питах как изобщо съм могъл да си помисля, че ще е другояче. Отвън се чу съскане; боклукчийският камион се отдалечи от прозореца и отново пропусна дневната светлина в стаята. Тъкмо мислех да тръгвам, когато нещо в хлътналите ѝ очи се промени. Протегна ръка.

— Я дай това.

Дръпна торбичката от ръцете ми, спря за миг, за да подуши аромата, идващ от нея, после я хвърли до умивалника.

— След като си тук, предполагам, че ще пиеш един чай.

Това беше последното, което очаквах, но тя вече сипваше вода в каната. Кимна рязко към очуканата маса за хранене.

— Можеш да седнеш.

Все още изненадан, издърпах един стол и седнах. Погледнах бюфета със старите снимки на сина ѝ като малък.

— Как е Гари? — попитах.

Тя стовари каната с трясък върху масата.

— Не произнасяй името му!

Внезапното избухване ме изненада; не очаквах да видя такава злоба в очите ѝ.

— Извинявайте, исках само да разбера как е.

Лола положи видимо усилие да се овладее. Отново се обърна.

— Попитай лекарите, като толкова те интересува.

Атмосферата в стаичката изведнъж стана ледена. Съжалих, че не отказах поканата ѝ за чай, но сега не можех да си тръгна. Лола също изглеждаше изнервена. Взе една чаша и я обърна безцелно с дъното нагоре; отвори хартиената торбичка с пилето и пак я затвори.

— Колко ти дължа?

— Нищо, това…

— Вече ти казах, че нямам нужда от подаяния! — заяви, като ме изгледа със зле прикрито презрение. Имаше и още нещо, което не можах да определя. — Ще си взема чантата. Чакай така.

Излезе през вратата в дъното на стаята и я чух да се качва по стълбите. Забравена, електрическата кана на масата изщрака. Поех си дълбоко въздух. Очаквах Лола да откаже да говори с мен или да закрещи обиди, но не и този едва сдържан гняв.

Звънът на телефона ми ме накара да подскоча. Извадих го и видях, че е Уилън. Замислих се дали да не го пренебрегна, но Лола още беше горе и можеше да има новини за Уорд. Хвърлих бърз поглед към вратата.

— Всичко наред ли е? — попитах, като се стараех да говоря тихо.

— Ако имаш предвид шефката, добре е. Вече няма търпение да се върне на работа — отговори Уилън. — Къде си ти?

Отново погледнах вратата. Лола още не беше слязла, но не ми се говореше дълго по телефона.

— Не мога много да говоря.

— Тогава да не те задържам. Има промяна в плановете. Хайде да направим срещата в четири вместо в два.

Мислех да отида в „Сейнт Джуд“ направо от Лола. Но както вървяха нещата, така или иначе щях да подраня.

— Защо, проблем ли има?

— Не, просто изскочи нещо. — От тона му стана ясно, че няма да ми каже какво става. — О, и още нещо. Намерихме зъболекаря на Уейн Буут. Останките от котела не са негови. Буут не е имал протеза, нито частична, нито цяла. Все още е бил със собствените си зъби.

Не се изненадах. Единствената причина да мислим, че изчезналият бивш санитар и охранител може да е четвъртата жертва, беше връзката му със „Сейнт Джуд“ и следователно с Гари Ленъкс. Но тази теория се беше сринала заедно с обвиненията срещу сина на Лола. Така все още нямахме никаква представа на кого може да са изгорелите останки.

Уговорих се да се срещна с Уилън по-късно и затворих телефона. Все още чувах стъпките на Лола горе. Станах неспокойно и се приближих до бюфета, пълен със снимки.

Това беше първата възможност да ги разгледам отблизо, без разсейващото присъствие на сина на Лола. Бюфетът наистина приличаше на светилище, помислих си. Освен снимките в рамки имаше всякакви сувенири от детството на Гари Ленъкс. Плувни свидетелства и сертификат за завършен курс по зидарство и дърводелство, който приличаше на домашна дървена кутийка за бижута. Имаше дори избледняла картичка за Деня на майката, на която с детски почерк беше написано послание.

След това, което му се беше случило, бе разбираемо защо Лола скърби за сина си. Но дори и така да беше, неволно или не, беше жестоко да му причинява това, на което го бе излагала досега. „Горкият“ — помислих си, докато гледах една снимка от училище. Беше избледняла и показваше Гари Ленъкс на тринайсет или четиринайсет. Изглеждаше адски притеснен в прекалено тясната униформа и дискомфортът му беше очевиден въпреки пресилената усмивка, която разкриваше кривите му зъби. Личеше, че още тогава е бил дебел, но на по-късните снимки бе качил още. Контрастът с изпития мъж, когото бях видял да лежи в леглото, беше шокиращ.

Взех една снимка на Ленъкс с униформа на санитар. Беше една от най-големите и явно бе правена, когато все още е бил тийнейджър. Вероятно скоро след като е започнал работа в „Сейнт Джуд“. Беше едър, тромав младеж, със същата стеснителна усмивка. Върнах снимката на мястото ѝ и понечих да се обърна, но изведнъж замрях. Нещо не беше наред. Взех я отново и я разгледах по-внимателно. Усмивката му не беше същата. Зъбите му вече не бяха криви. Виждаше се и на други снимки, правени, когато е бил по-голям. Макар че това не изглеждаше да е увеличило самочувствието му, по някое време той явно си беше оправил зъбите.

Постепенно осъзнах какво означава това, по костите ми пробяга смразяващо усещане още преди да знам причината за него. Отново погледнах по-старите снимки, на които младият Гари Ленъкс беше все още с криви зъби. После — пак тази в ръката ми. Предните зъби изглеждаха твърде идеални и равни, за да са изправени с помощта на шини и на нито една снимка той не носеше такива. Имаше само преди и след. Значи по-скоро бе използвал корона или мост. Или частична протеза.

Казах си, че това не означава нищо, но интуицията ми говореше друго. Гари Ленъкс беше на около трийсет, което съответстваше на възрастта на изгорелите останки от котела. Въпреки че най-новите снимки тук бяха от времето, когато е бил някъде около двайсет, можех да преценя как би трябвало да изглежда като възрастен. Едър мъж. Висок на ръст, с плътни кости.

Коренно различен от парализирания клетник, за когото Лола твърдеше, че е синът ѝ.

Независимо дали бях прав или грешах, Уилън трябваше да знае. Оставих снимката и извадих телефона, за да му се обадя. Но докато търсех номера на инспектора, чух тежките стъпки на Лола надолу по стълбите. Отворих текстовия екран и бързо написах съобщение: „Виж зъб проф на ГЛ“. Натиснах „Изпрати“, като се надявах, че ще разбере, после бързо прибрах телефона и се обърнах точно когато вратата се отвори.

Лола спря, когато ме видя до бюфета. Очите ѝ отново се плъзнаха към снимките, които разглеждах, но не можах да преценя дали в погледа ѝ имаше повече подозрителност, отколкото преди.

— Той беше прекрасно момче, моят Гари.

Отдръпнах се от бюфета възможно най-небрежно.

— Кога е изгубил предните си зъби? — попитах.

Въпросът, изглежда, не я изненада. Тя влезе в стаята. Държеше сгънат вестник, но не видях чантичката ѝ.

— Когато беше на шестнайсет — отговори.

— Това е тежък период за такова изпитание. Как се случи?

Злобните очички ме гледаха втренчено.

— Копелето, което наричаше себе си негов баща, му ги изби. Твърдеше, че било нещастен случай, но знаех, че лъже.

Смразяващото напрежение, което бях почувствал по-рано, се върна по-силно отпреди. Бях предположил, че собственикът на частичната протеза е изгубил предните си зъби в резултат на насилствено събитие. Това, че са били избити от жесток баща, случайно или не, със сигурност беше насилствено.

— Имаше ли мост или протеза? — попитах.

— Какво ти дреме?

Сега подозрителността ѝ беше очевидна. Но бях спасен от необходимостта да отговоря, защото в този момент телефонът ми отново звънна и ме стресна за втори път.

Лола се усмихна презрително.

— Няма ли да вдигнеш?

Извадих телефона от джоба на якето си. Уилън. Сигурно бе получил съобщението ми, но сега не можех да говоря с него. Отмених обаждането, като включих телефона на тих режим, преди да го прибера.

— Не искаш ли да говориш с тях? — подигравателно каза тя.

— Може да почака.

Лола продължаваше да ме гледа с многозначителна усмивка. Почувствах внезапно безпокойство, някакъв инстинкт, който крещеше: Махни се оттук веднага. Но това беше нелепо. Тя беше само една старица. А това бе продължило твърде дълго.

— Кой беше в леглото, Лола?

— Не знам за какво приказваш.

— Не беше Гари, нали?

Тя ме погледна изпитателно и отново почувствах леко безпокойство.

— Мислиш си, че знаеш всичко, нали? — изсъска тя.

Не, не мислех така. Но вече започвах да се досещам за някои неща.

— Гари е мъртъв, нали? — казах тихо.

Тя изгуби самообладание. Устните ѝ затрепериха, докато очите ѝ шареха по снимките на сина ѝ върху бюфета. По набръчканата ѝ буза се плъзна сълза, после към нея се присъедини още една.

— Той беше моето момче — прошепна Лола с треперещ дрезгав глас. — Моето мило момче.

Въпреки всичко изпитах съжаление към нея.

— Знам, че искаш да го защитиш, но не можеш. Вече не — казах ѝ внимателно. — Всичко свърши.

— Свърши, а? — Тя изплю думата като храчка. — Мислиш ли, че някога ще свърши? Моят Гари го няма! И всичко е заради тях… онези три копелета! Не заслужаваха дори да му лижат ботушите!

Избърса сълзите с опакото на ръката си. Бях чул достатъчно. Чувствах гадене и умора. Посегнах към телефона си.

— Ще се обадя в полицията веднага, Лола. Трябва да им разкажеш какво е направил Гари.

— Какво е направил ли? — Устните ѝ се разкривиха в зловеща усмивка. Приближи се към мен, като все още стискаше вестника. — Казах ти, че Гари беше добро момче. Не би убил и муха.

Изведнъж направи крачка напред и замахна с вестника. Отскочих назад, но леглото беше зад мен. Спънах се в него и в този момент вестникът на Лола падна и отдолу се показа дълга черна тръба. Опитах се да я изблъскам встрани, но тъпият край докосна гърдите ми. Прониза ме адска болка.

И дишането ми спря.

31

Болката беше по-лоша от всичко, което бях изпитвал. Светът пред очите ми блесна като озарен от ярка светкавица. Всеки нерв на тялото ми се късаше от болка. Паднах на леглото скован от мускулен спазъм. Усетих металния вкус на кръвта в устата си. Чувствах как сърцето ми изнемогва, как белите ми дробове се късат от липса на кислород. След миг гърдите ми се напълниха с въздух и можех отново да дишам.

Господи Исусе — помислих си, давейки се за глътка въздух, — Господи Исусе, какво беше това?

Някой се движеше около мен. Тежки стъпки, влачене на крака. Чух скърцане от преместване на стол, после Лола седна с мърморене и взе чаша от масата. Чай? Кога го е направила? Бях ли изгубил съзнание? Нямах представа. Лола шумно отпи от чашата и с въздишка я остави на масата. Погледна ме и се ухили самодоволно.

— Май вече не си толкова умен, а?

Мислите ми бяха объркани като в мъгла. Все още не можех да помръдна. Усещах болка, но някак притъпена, сякаш съм упоен.

Старицата отпи още една глътка чай и одобрително премлясна. Посегна за нещо на масата. Видях, че отново взе черната тръба, и исках да се дръпна, но не можех да помръдна. В края, който тя държеше, имаше дебели проводници, а от другата страна стърчаха два къси метални зъба.

Вдигна я, за да ми я покаже.

— Това е единственото полезно нещо, което мъжът ми ми остави. Донесе го от Южна Америка. Като електрошок за добитък, но по-силен. Тамошната полиция много ги използва…

Направи рязко движение с пръчката към мен, но спря точно преди да ме докосне и се ухили. Исках да изкрещя, но не можех. Бях парализиран.

— Боли, нали? Веднъж го опита върху мен, когато беше пиян. Само веднъж.

Усмивката ѝ изчезна. Постави пръчката в скута си с двата къси зъба насочени към мен.

— Ударих го с това, след като изби зъбите на Гари. Харесва ли ти? — казах му. Напика се и се насра като бебе. — Отново ме изгледа, сякаш ме проверяваше. Изглеждаше разочарована. — Не очаквах това да го убие, но така му се падаше.

Чувствителността ми се възвръщаше. Усещах под себе си буцестото легло; подушвах киселата миризма на нечистотии. Болеше ме цялото тяло, но най-острата болка беше в ребрата, където ме беше докоснала. Заслепяваща, изгаряща болка. Това е електрошок, помислих си замаяно. Беше ме ударила с ток. Силен.

— Моят Гари отначало се разстрои, но беше добро момче — продължи Лола. — Винаги правеше каквото му кажа. „Сега ще бъде по-добре, казах му, ще видиш. Само двамата, така е най-добре.“ И така беше. Помогна ми да почистя, да разчистя всичко, ако случайно някой дойде да пита за Патрик. Но никой не го потърси.

Замълча, за да отпие още една глътка чай. Мускулите ми трепереха неудържимо, през тях преминаваха болезнени спазми. Все още не можех да се движа, но ръцете и краката ми започнаха да изтръпват, сякаш ме бодяха хиляди игли. Казах си, че това е добър знак.

Лола продължи да боботи:

— Бяхме добре, докато не се появи копелето Буут. — Устните ѝ се изкривиха. — Заради него уволниха Гари от „Сейнт Джуд“. Знаеше ли за това, господин Всезнайко? Той и другите двама, Кросли и онази чуждестранна курва. Превърнаха живота му в ад. Постоянно му се подиграваха, смееха му се, че е толкова едър. Приятелката на Кросли се чукаше с главния фармацевт, гадната малка кучка. Караше го да си затваря очите, за да могат да крадат лекарства и да ги продават. Само дето не бяха достатъчно умни и когато охраната започна да души, скриха краденото в шкафчето на Гари. Така обвиниха него за крадец. Шефовете на болницата сигурно са знаели, но не искаха скандал, нали? Уволниха моя Гари, а Буут и другите двама мръсници гледаха отстрани и се смееха! „Кой е лошо момче? Хванаха те, нали?“ Никога няма да забравя лицето му, когато се прибра у дома онази нощ. Като пребито псе.

Нещо запулсира в гърдите ми. Помислих, че е мускулен спазъм, но после осъзнах, че е телефонът ми. Бях го превключил на тих режим, преди да го прибера в джоба на якето си, и гуменият му калъф сигурно го беше предпазил от тока. Усещах, че вибрира и спира, вибрира и спира до ребрата ми. Уилън ли беше? Почти се разплаках от отчаяние. Но дори Лола да не седеше само на няколко крачки от мен, не можех да помръдна ръка, за да се добера до телефона.

Тя не забелязваше. В гласа ѝ прозвуча весела нотка:

— Боже, как се смях, когато затвориха „Сейнт Джуд“ след няколко месеца! Изхвърчаха на улицата! Буут си тръгна необут, а? Моят Гари работеше в местния супермаркет, докато те се редяха на опашката за безработни. Познай колко им хареса!

Вибрациите на телефона ми спряха. Не, не затваряй! Разсеян, едва след секунда осъзнах, че Лола е млъкнала. Тя ме погледна изпитателно и си дадох сметка, че леко съм раздвижил ръката си, когато парализираните мускули и нерви започнаха да се възстановяват.

— Май почва да ти минава, а?

Усмихна се садистично. Вдигна черната тръба от коленете си. Опитах се да се отдръпна, когато се наведе към мен, но мускулите ми не се подчиниха. Не! Не, не…

Двата метални зъба се забиха в корема ми с изпукване. Всичко отново побеля и нервите ми запищяха. Този път не припаднах. Почувствах, че гърбът ми се извива и тялото ми се издига в кревата като дъга, опряно единствено на петите и темето ми.

Внезапно спря. Отново се отпуснах на леглото. Всяко поемане на дъх беше благословено облекчение и агония за треперещото ми тяло. Замириса на изгоряла плът и плат.

Лола остави електрошоковата палка на масата, облегна се назад и отпи още една глътка от чашата.

— Около година след това Буут се появил в супермаркета, където работеше Гари. Мръсникът си беше намерил работа като пазач в „Сейнт Джуд“. Той! — Поклати глава. — Много му беше смешно, че сега Гари трябва да подрежда рафтове. Сякаш да си нощен пазач е по-престижно. Няколко дни по-късно се върнали с Кросли и неговата кучка. Почнали да се зареждат с бира и вино пред очите на моя Гари. Изсмели се в лицето му, рекли, че веднъж вече е уволняван за кражба и не иска това да се случи пак, нали?

Устните ѝ се стиснаха гневно и образуваха тънка линия.

— Беше твърде разстроен, за да ми каже. Разбрах, че нещо не е наред, но той каза, че е уморен. Известно време беше в лошо настроение, трябваше да ходи на тестове и така нататък. — Тя се втренчи в чашата, която държеше. — Проклети доктори, нищо не разбират!

Без предупреждение тя лисна чая в лицето ми. Задавих се; парализираната ми диафрагма се бореше за въздух. Лола сложи чашата на масата и се настани удобно на стола.

— Както и да е, това продължи няколко седмици. Една вечер Гари не се върна от работа. Чаках го будна цяла нощ, бях притеснена до смърт. Беше три сутринта, когато най-сетне се прибра, мръсен, с окъсани дрехи, вонящ на алкохол и… на нея!

Лицето на Лола се изкриви, устните ѝ се раздвижиха, сякаш се опитваше да се отърве от неприятния вкус.

— Чакали го след работа. Накарали го да се качи в колата с тях, като му казали, че отиват на купон. Сякаш му бяха приятели. Закарали го в „Сейнт Джуд“, където били украсили една стая със столове и всякакви неща. Буут вече не работеше там, но Кросли и кучката му постъпили на работа в друга болница и пак се занимавали със старите номера. Крадели лекарства и ги продавали, мислейки се за много умни. Отрепки!

Тя се намръщи, вбесена от спомените.

— Работата била там, че продажбите им вървели много бавно. Аптеката, от която крадели, затегнала режима и така нямало какво да продават. Затова сега им било скучно и искали да се забавляват. Моят Гари не беше пияница като оня боклук баща му, но те го принудили да пие. Накарали го да прави неща… с оная курва! Той не е искал да го прави. Познавам собствения си син… но Кросли се развилнял. Почнал да го бие, да му крещи. Моят Гари можеше да го прекърши надве, но не вдигнал пръст срещу него. И докато лежал на земята, разплакан, онзи мръсник Буут… — Гласът ѝ затрепери от гняв. — … Копелето се изпикало върху него. Като върху куче! Кой би направил такава гадост?

Тя млъкна, но устата ѝ продължаваше да се движи, докато дишаше задъхано. Изведнъж ме погледна и разбрах какво ще се случи. Настръхнах, когато взе черната тръба. Насочи я към лицето ми, все още мокро от чая, който беше лиснала в мен. Опитах се да се отдръпна, но крайниците ми не се подчиняваха.

— Мислиш си, че си изпитал достатъчно болка, а? — изсъска. — Чакай да ти забия това в гърлото и ще видиш. Ще крещиш, докато зъбите ти се пръснат.

Двойните електроди се приближиха на сантиметри от устата ми. Бяха корозирали и мръсни, но самите краища светеха с меден блясък. На лицето на Лола видях колко много искаше да го направи, но изведнъж погледна към затворения прозорец. Тънките летви и единичното стъкло бяха единствената преграда между нас и този, който би могъл да мине по улицата. Тя се намръщи като сърдито дете.

Притисна тръбата до гърдите ми. Когато спазъмът мина, я чух да се суети около мивката. Правеше още чай. Лежах, треперех и сълзите от болка течаха по бузите ми. Но колкото и лошо да беше, моята болка едва ли можеше да се сравнява с тази, която са изпитали другите. Вече чувствах, че мускулите ми потрепват и първите признаци на сетивност се завръщат. Не знаех колко заредена е черната тръба, но не беше свързана към електрическата мрежа. Рано или късно трябваше да се изтощи.

Просто не бях сигурен дали ще оцелея толкова дълго.

Лола се намръщи и отново седна на стола. След като отпи деликатно глътка чай, остави чашата на масата до тръбата. Издуха носа си, избърса го с ръка и продължи. Сякаш разказваше приказка на дете.

— Кросли беше лесен — каза, когато отново се успокои. — Трябваше да изчакаме няколко седмици, докато се появи отново в супермаркета, но знаех, че този гадняр няма да се бави много. Накарах Гари да му каже, че е намерил цяла торба болкоуспокояващи, които съм имала скрити. Кодеин, опиати — каквото се сетиш. Знаеха, че съм била медицинска сестра. Бяха го тормозили с клюки за мен и никога не биха помислили, че Гари може да лъже. Той не искаше, но знаех, че ще го направи. Добро момче беше моят Гари.

В гласа ѝ звучеше гордост. Размърдах пръстите на краката си, бавно напрегнах мускулите си, за да ги върна в някаква форма за използване, без тя да забележи.

— Кросли поиска да му ги занесе в „Сейнт Джуд“ — продължи Лола, без да ми обръща внимание. — Накараха го да мине през моргата, за да не го засекат камерите на входа. Мислеше си, че ще хване Гари в капан. Обаче много грешеше. Защото и аз бях там. С това.

Вдигна черната тръба и очите ѝ заблестяха. Напрегнах мускулите си, като очаквах, че ще ме удари отново. Но тя смъкна тръбата, без да я използва.

— Мислех, че и тримата ще са там, но бяха само Кросли и курвата му. Когато ме видяха, прихнаха да се смеят. „Дошъл си с мама, а? Някой трябваше да ти държи ръката в тъмното?“

На лицето на Лола се изписа самодоволна усмивка. Тя потупа черната тръба.

— Бързо му изтрих усмивката, когато забих това в дебелия му корем. Нейната също. Курвата се опита да избяга, но не стигна далеч. Погрижих се за това. Планирах само да ги поопържа, но когато видях старите легла вътре, ми хрумна по-добра идея.

Кимна одобрително сама на себе си и пак отпи глътка чай.

— Гари не беше съгласен — продължи, като остави чашата на масата. — Трепереше като лист, доброто ми момче. Това беше вторият път в живота ми, когато се е наложило да повиша глас, но не можех да се справя сама. Имах нужда от помощ, за да сложа тези мазни свине на леглата, и не можех да построя стената сама, нали? Погрижих се да гледат през цялото време, докато ги зазиждаше, бъди сигурен. „Все още ли мислите, че е безполезен, а? — казах им. — Сега смешно ли ви е?“

Вдигна черната тръба и като се ухили, я размаха във въздуха за по-голяма изразителност. Потръпвах всеки път, когато се приближеше до мен. Изведнъж усмивката ѝ посърна.

— Жалко, че Буут не беше с тях, но реших да се отбием при него по-късно. Пазех му отделна стая. Не очаквах…

Гласът ѝ потрепна. Премигна, за да прогони сълзите.

— Беше силен като бик, моят Гари. Никога през живота си не е боледувал, каквото и да казваха лекарите. Никога не се оплакваше, дори когато трябваше да влачи всички тези тухли и други неща нагоре по стълбите. Кой не би се задъхал, докато носи всичко това сам-самичък? Справи се отлично със стената, чак до боядисването. Изглеждаше като шедьовър. Още около час и никой нямаше да разбере, че сме били там. И изведнъж се появи… онази глупава малка крава!

Крайниците ми бяха като от дърво — тежки, сякаш тялото ми беше напомпано с новокаин. Но някаква подвижност бавно се завръщаше. Докато Лола се разсейваше, се опитах да свия крака си, като я наблюдавах, за да съм сигурен, че няма да забележи.

Беше твърде вглъбена в собствената си история.

— Казах му, поръчах му да заключи вратата на стаята с катинар! Всеки път му повтарях! Не исках някой наркоман да се намъкне, докато сме заети, и той го знаеше. Но беше в странно настроение през целия ден. Мълчеше, не беше на себе си. Мислех, че ще се оправи, след като приключим там. Ако знаех, никога нямаше да… Мислех, че просто е скован и тромав както обикновено. Но той просто лежеше, с посиняло лице! Не можех просто да го оставя там, нали, милото ми момче? Не и на това място, не и с тях!

Дори не се опитвах да следя думите ѝ. Бях съсредоточен единствено върху задачата да накарам тялото си да работи. Лола се наведе напред и закри лицето си с ръце. Раменете ѝ потрепериха, но после отново вдигна глава.

— Онази малка бременна кучка е виновна! Ако не беше тя…

Внезапно грабна палката и я заби в мен. После още веднъж.

Прониза ме нова адска болка. Този път припаднах, а когато отново се събудих, почувствах, че ме извличат от леглото. Приземих се на пода с удар, който ми изкара въздуха отгоре на всичко останало. Крайниците ми бяха като мъртви цепеници, а сърцето ми сякаш трепереше в гърдите, когато видях как Лола се навежда, за да хване килима, на който лежах.

— Да те махнем от пътя — каза.

Таванът над мен бавно започна да се движи, докато ме влачеше с поредица резки дръпвания. След няколко секунди спря и се изправи, задъхана и зачервена.

— Боже, боже…

Намръщи се и разтри кръста си, докато възстанови дишането си. После отново се наведе, за да хване килима. Изръмжа от усилието, направи крачка назад, после друга.

Килимът, на който лежах, се премести още няколко сантиметра.

Видях отворена врата зад нея. Там имаше малък, неосветен коридор с нисък таван, слизащ надолу в мрака на мазето. Гледката ме ужаси, защото осъзнах какво е намислила Лола. Дори и да не си счупех врата, когато ме бутнеше по стълбите в мазето, след като ме затвореше там, можеше да прави с мен каквото си поиска. Никой не знаеше къде съм, а колата ми все още стоеше пред „Сейнт Джуд“. Лола можеше дълго да ме измъчва с черната тръба и никой нямаше да види или да чуе.

Точно като Дарън Кросли и Мария де Соуза.

Отчаяно се опитах със силата на волята си да накарам мускулите си пак да заработят. Хайде, МЪРДАЙТЕ! Докато Лола пъхтеше и се напъваше, като сантиметър по сантиметър ме влачеше по пода, успях съвсем леко да размърдам пръстите си. Това беше добро начало, но вратата на мазето бе само на няколко крачки. Нова вълна от паника ме удари, когато Лола дръпна килима още по-близо и пак спря. Тя избърса чело и си пое дъх.

— Господи, гърбът ми.

Лицето ѝ беше червено и цялото в пот. Малките ѝ очи изведнъж спряха върху мен.

— Събудихме ли се, а?

Видях я да гледа към стола, където беше оставила черната тръба, и се досетих какво си мисли. Лежах напълно неподвижен, знаейки, че ако още веднъж ме удари с електрошока, това ще е краят. Не! Не го прави!

Но никой не слушаше. Когато Лола пусна килима, краката ми се стовариха на пода. Тя ги прекрачи, за да стигне до стола, и в този момент почувствах, че телефонът ми завибрира. Беше почти безшумен, но този път тя се намираше по-близо. Или може би нещо в лицето ми ме издаде: така или иначе, тя спря. Присви очи и ме погледна.

— Какво е това? Някой се опитва да се свърже с теб?

Наведе се и отвори якето ми. Раздразнено изцъка с език и извади телефона. Намръщи се на вече по-силно вибриращия апарат.

— Проклет боклук.

Заобиколи ме, отиде до мивката и хвърли телефона ми между мръсните съдове. Той изчезна с плисък, избръмчавайки за последен път като давещо се насекомо, преди да замлъкне. Лола се обърна към мен със злобна усмивка.

— Вече няма да ти трябва.

Затворих очи в отчаяние. Но разсейването я накара да забрави за черната тръба. Не че имаше нужда от нея, краката ми вече бяха на вратата на мазето. Лола постави ръце на кръста си и ме погледна, сякаш обмисляше последното си усилие.

— Така. Почти стигнахме.

Пое си дълбоко дъх и понечи да прескочи краката ми, за да ме завлече през последните няколко сантиметра. Когато го направи, с усилие, породено от отчаяние, вдигнах ръката си, за да я хвана за глезена. Напразен опит. Ръката ми увисна безсилно и успях само да я плесна по крака.

— Така ли? — изръмжа тя. — Искаш още, а?

Ядосано се завъртя, за да се измъкне, и тогава другият ѝ глезен се закачи в протегнатите ми крака. Тя се ококори, олюля се и залитна към зеещия вход на мазето. Вкопчи се във вратата, която се завъртя към нея. Вратата се удари в тялото ми и рязко спря. Ръката на Лола се изплъзна и тя политна надолу с вик, който бързо се изгуби в шума от търкаляне по стълбите и серия по-силни удари.

После настъпи тишина.

Лежах на входа на мазето и сърцето ми блъскаше. Почти очаквах да чуя движение и стъпки нагоре по стълбите. Но не чух нищо. Добре, не можеш да останеш тук. Време е да направиш нещо. Опитах се да седна, но успях само да се обърна на една страна. Лежах и едва си поемах дъх. Не чувствах тялото си, беше вцепенено и едновременно с това изгаряше. Ушите ми бучаха и сърцето ми все още туптеше твърде бързо. Запази спокойствие. Дишай дълбоко и запази спокойствие. Вдигнах глава и видях стационарния телефон на Лола на бюфета. Ако успеех да стигна до него и да го сваля на пода за жицата, можех да повикам помощ. Протегнах ръка, която беше като от дърво, и се опитах да пропълзя по пода. Бученето в ушите ми се засили и сърцето ми се разтуптя още по-силно. Чувствах думкането му в гърдите си. Ритъмът му беше неравномерен и накъсан и стаята постепенно се изпълни със сива мъгла. Само не припадай! Още не, не сега! Без да свалям очи от телефона, отново се опитах да пропълзя до него.

Беше недостижим, все едно се намираше на километър от мен. Бученето ставаше все по-оглушително. Изпълваше главата ми и аз отново легнах. Вече не чувствах тялото си. Отначало това ме притесняваше, но в същото време ми донесе облекчение. Обзе ме странно чувство за покой. Значи това е краят, помислих си, когато зрението ми започна да се замъглява. Стана ми мъчно за Рейчъл, после си спомних Кара и Алис. Чух смеха на дъщеря си и преди сивотата да премине в мрак, се усмихнах, като си представих, че ме чакат вкъщи.

32

— Казаха ли на приятелката му? — попита Уилън.

Уорд се размърда на стола, като се опитваше да намери по-удобна позиция за корема си.

— Все още не — отговори. — Знаем, че не е в страната, но не успяхме да се свържем с нея.

Седяха до прозореца. И двамата изглеждаха уморени — напрежението от последните събития беше очевидно на лицата им. От двамата Уилън изглеждаше по-зле — светлината от прозореца и луминесцентната лампа над главата му издаваха всеки час пропуснат сън. Уорд изглеждаше малко по-отпочинала, но свежите драскотини и лилавата синина на едната ѝ буза бяха красноречиви.

— По-добре да го чуе от нас, отколкото да го види по новините. — Уилън наду бузи. — Какво, по дяволите, си е мислил, че ще постигне, като се върне у Ленъкс?

— Сигурно я е съжалил. И се е чувствал отговорен, предполагам. Имайки предвид, че той ни каза за Лола и сина ѝ… Ако не беше той, все още можеше…

Тя замълча и погледна към леглото.

— Чуваш ли ни?

Опитах се да отговоря. Устата ми беше пресъхнала и отначало нищо не се получи.

— Какво правите тук?

Гласът ми беше дрезгав.

Уорд се усмихна.

— И аз се радвам да те видя.

— Казвам… — Преглътнах, опитвайки се да овлажня устата си. — … Ти не трябва ли да си на легло?

— Пробвах, но ми стана скучно — отговори безгрижно, но през лицето ѝ мина сянка. И после изчезна. Усмихна се уморено. — Добре съм. Освен това имам твърде много работа да се опитвам да те държа далеч от неприятности.

Понечих да се надигна в леглото, но бързо се отказах.

— Кой ден сме днес? — попитах.

— Петък.

Да, така беше: бях забравил, че вече питах сестрата, когато се събудих сутринта. Мислите ми все още бяха объркани, но си спомнях, че бях у Лола в сряда. Губеше ми се цял ден.

— Как се чувстваш? — попита Уорд.

Странно беше първата дума, която ми дойде наум. Светлината пронизваше очите ми и цветовете бяха твърде ярки. Всяко движение изискваше съзнателно усилие, сякаш тялото ми вече не беше програмирано правилно. На всичкото отгоре се чувствах беззащитен като коте и усещах болка навсякъде. В горната част на бицепса и торса, където болката бе по-фокусирана, имах поставени превръзки за изгаряне, а на гърдите ми бяха прикрепени ЕКГ сензори. Тънки проводници водеха от тях до монитора над леглото.

— Добре — отговорих.

— Какво си спомняш?

Постепенно спомените се възстановяваха в главата ми. Лола. Черната тръба.

— Достатъчно.

— Готов ли си да ни разкажеш какво се случи? — попита Уорд, като ми наля чаша вода.

Не бях сигурен, но направих всичко по силите си. От време на време прекъсвах разказа си, за да пийна вода, а в един момент влезе сестрата, за да провери жизнените ми показатели, но накрая им разказах всичко, което успях да си спомня. Историята ми свършваше с момента, в който припаднах на пода при Лола.

— Може би не ти изглежда така, но си извадил голям късмет — каза Уорд, като доля чашата ми. — Онова нещо, което е използвала, се казва „пикана“. Като електрошокова палка за добитък, но много по-гадна. Тази е била направена така, че да може да се зарежда, а не да се свързва директно с мрежата. Била е вече доста изтощена, когато Лола я е използвала върху теб.

Нямах това чувство.

— Тя ми каза, че съпругът ѝ е донесъл палката от Южна Америка.

— Знаем. През 70-те години различни режими са използвали тези устройства за мъчения на затворници, но не бях чувала за тях тук. Лола го е крила под дъските в спалнята си. Не го намерихме при първото претърсване на къщата, но честно казано, тогава не търсехме нищо подобно.

— Как ме открихте? — попитах и този път успях да се надигна в леглото.

Носех само болнична пижама, но не ми пукаше.

— Можеш да благодариш за това на Джак. След като получил съобщението ти и не могъл да се свърже с теб, отишъл да разпита из квартала на Ленъкс. Една съседка му казала, че Лола със сигурност си е у дома, затова когато не му отворила, разбил вратата и те намерил на пода.

— Помислих, че си мъртъв — каза Уилън с делови тон.

Аз също.

— Как се досети, че съм там?

Уорд обаче вече се изправяше.

— Мисля, че достатъчно те изморихме — отсече. — Почини си. Можем да говорим отново утре.

Все още исках да задам няколко въпроса, като например защо Уилън искаше да се срещнем в „Сейнт Джуд“ и какво имаше предвид Уорд, когато каза, че знаят. Но преди да успея да възразя, ме налегна смазваща умора. Очите ми сами се затваряха. Отново се отпуснах на леглото. Двамата полицаи си тръгнаха, като разговаряха тихо помежду си.

„Не си му казала за нея“, чух гласа на Уилън, а Уорд отговори: „По-късно“, но вече бях твърде замаян, за да се интересувам от каквото и да било.

Прекарах по-голямата част от следващите четиресет и осем часа в толкова дълбок сън, че бях като в кома. Често се събуждах и откривах някого до леглото, но миг по-късно тези хора изчезваха и осъзнавах, че са минали няколко часа. Рейчъл пристигна в петък вечерта след посещението на Уорд и Уилън. Беше се опитала да ми се обади след малкото ни скарване, но телефонът ми не работеше, след като Лола го пусна в мивката. Разтревожена, Рейчъл се обадила на Джейсън и Аня, за да провери дали не знаят къде съм. Не знаели.

Джейсън проверил в болниците и научил, че съм хоспитализиран по спешност, а после използвал влиянието си като старши консултант, за да разбере защо. Рейчъл пътувала почти цял ден, за да стигне до летище и да се върне в Лондон. Прегърна ме толкова силно, че изтръгна няколко сензора, прикрепени към гърдите ми. После заговори ядосано:

— Господи, Дейвид, погледни се! Не мога да те оставя сам за пет минути, без да надробиш някоя каша, нали?

После пак ме прегърна.

Джейсън беше още по-откровен, когато дойде с Аня.

— Ти си магнит за неприятности, това ти е проблемът. Невероятно е.

Преминах през много изследвания, рентгенови снимки и сканирания, за да преценят дали съм получил трайни увреждания. Главната тревога на лекарите беше състоянието на сърцето ми, което по времето, когато ме бяха открили, вече имало опасна аритмия. Имаше известни притеснения за увреждания на мускулите му и във връзка с факта, че електрическият ток трайно нарушава нормалния им ритъм. Бях прегледан от кардиолог, който обясни, че въпреки липсата на видими проблеми иска да ме прегледа отново след няколко седмици.

— Като цяло, имате голям късмет — каза той.

Всеки ми го повтаряше.

Парче по парче успях да сглобя по-ясна картина на случилото се. Първата изненада беше да чуя, че Лола все още е жива. Бях предположил, че такова падане по стълбите на мазето ще е фатално за човек на нейната възраст, но ѝ се беше разминало само с натъртвания, счупена бедрена кост и няколко по-малки фрактури.

— Изглеждаше по-добре от теб — каза ми Уилън по време на второто им посещение с Уорд. — Какво, по дяволите, си мислеше, когато отиде там?

Със сигурност не, че една старица ще се опита да ме убие. Но още преди да изпратя на Уилън съобщение да провери зъболекарския картон на Гари Ленъкс, инспекторът вече бе започнал да подозира Лола и сина ѝ. След като Уорд бе спасена от тунела, му хрумнало, че моргата е била удобна задна врата за някого, който иска да влиза и да излиза от „Сейнт Джуд“ незабелязано.

— Камерите за видеонаблюдение на главния вход бяха фалшиви, но повечето хора не знаеха за това — обясни той. — Близо до моргата нямаше и затова, преди да бъде разрушена, всеки, който е знаел за тунела, е можел да стигне до болницата по този път. Спомних си, че каза, че си видял майката на Ленъкс в гората, и тогава си помислих, че това е най-бързият път от дома им до моргата.

Ето защо Уилън е искал да се видим — за да му покажа къде в гората съм видял Лола. После получил моето съобщение и осъзнал, че може би сме подходили към случая от грешна гледна точка. И че останките в котела може да не са на друга жертва.

— Очевидно имаше основателна причина да искаш да проверя зъбния картон на Гари Ленъкс и тъй като току-що ти бях казал, че протезата не може да е била на Уейн Буут, не е нужно да съм гений, за да се досетя какво подозираше — каза Уилън. — След като не си вдигна телефона, ме обзе неприятното чувство, че може би си се върнал при Лола, за да се правиш пак на добрия самарянин.

— Джак свърши добра работа — добави многозначително Уорд. — Нямаше да си тук, ако той беше тръгнал първо да проверява стоматологичния картон.

Вече се бях досетил за това.

— Радвам се, че не го е направил.

Уилън се опита да омаловажи приноса си.

— Просто не исках пак да оплескаш всичко, преди да успеем да я разпитаме. Вече бях започнал да си мисля, че мъжът в леглото не е синът ѝ, и да се досещам кой би могъл да бъде.

— Уейн Буут — казах аз.

— Уейн Буут — потвърди Уорд.

Лола научила къде живее Буут от Дарън Кросли и Мария де Соуза, обясни главната инспекторка. Възнамерявала да го измъчва и да го погребе в „Сейнт Джуд“, но след смъртта на Гари се наложило да промени плановете си.

— Отишла в апартамента му, зашеметила го и после го закарала до дома си в стара инвалидна количка — разказа Уорд, звучеше едва ли не впечатлена. — Седем километра с пиканата, скрита под одеялото, за да може да го парализира отново, когато се наложи. Съседката дори я видяла да го вкарва в къщата, но била нова в квартала и просто помислила, че това е синът на Лола. Както решихме и всички ние.

В гласа ѝ прозвуча нотка на самообвинение.

— Значи електрошокът е причинил уврежданията на Буут?

Кожата около собствените ми изгаряния сякаш потрепна, когато зададох този въпрос.

Уорд кимна.

— Бог знае колко удара е получил, преди да го отведем. Лекарите не знаят как е оцелял толкова време. Предполагам, че опитът на Лола като медицинска сестра най-сетне е послужил за нещо. Искала е да го държи жив, за да може да продължи да го наказва. Така е било по-лесно, отколкото да обвинява себе си, предполагам.

„Не ми вземайте и него! Той е единственото, което ми остана!“ — това не бяха отчаяните молби на една прекалено грижовна майка, както бяхме помислили, а на огорчен мъчител, лишен от жертвата си. Бюфетът със снимки, поставен срещу леглото, не само приличаше на светилище. Той беше такова.

— Буут в състояние ли е да общува? — попитах аз.

— Може да отговаря на въпроси с „да“ и „не“ само с кимане и леки движения с ръце. Лекарите се опитват да го раздвижат достатъчно, за да използва клавиатура, но ще отнеме време. Но Лола ни разказа всичко сама.

— Призна ли си?

— Не бих го нарекла самопризнание, просто мисля, че вече не ѝ пука. Знае, че няма смисъл да отрича, и мисля, че наред със словесните обиди ѝ доставя голямо удоволствие да ни покаже колко сме некадърни.

Казаха ми, че отпечатъците по стената и тенекиите от боя в „Сейнт Джуд“ съвпадат с тези по личните вещи на Гари Ленъкс. Това бяха истинските отпечатъци на Ленъкс, а не на Уейн Буут. Сега стана ясно защо отпечатъците на прикования към леглото мъж не съвпадаха с намерените на местопрестъплението. Преди те бяха приети като доказателство за невинността на сина на Лола. На никого не му беше хрумнало, че мъжът в леглото може да е някой друг.

— Тя каза ли нещо за смъртта на сина си? — попитах.

Съдейки по това, което ми беше казала Лола, неочакваната поява на Кристин Горски му причинила инфаркт.

Уорд се усмихна мрачно.

— С нас беше по-малко разговорлива по тази тема, но накрая всичко излезе наяве. Тя го е убила.

— Какво?!

— Не умишлено. Ядосала се, защото се опитал да защити Кристин Горски. Лола я зашеметила с електрошока и когато Гари се опитал да я спре да го използва втори път, ударила с пиканата него. Знаем, че е имал слабо сърце, и вероятно се е случило същото като с баща му.

Едно сърдечно заболяване, наследствено или не, само би се влошило от влаченето на строителни материали до горния етаж на „Сейнт Джуд“. А и заставен против волята си да бъде съучастник в престъпленията на майка си, синът ѝ вече е бил под огромен физически и емоционален стрес.

— Ти беше прав, че водите на Кристин са изтекли — добави Уорд с подчертано неутрален тон. — Тя се свестила и се опитала да избяга, докато Лола се мъчела да съживи Гари, но успяла да стигне само до тавана. Лола проследила пръските по пода и когато разбрала къде е момичето, просто заключила вратата и го оставила там.

Не знаех кое е по-лошо: това, че Лола е убила собствения си син или че е ударила с електрошок бременната млада жена. И след това я е оставила да умре на тавана на изоставена сграда.

— И това ми било медицинска сестра — каза Уилън с отвращение. — Не могла да пренесе Гари, затова използвала стара инвалидна количка, която намерила наблизо, за да го завлече по стълбите. После го изтърсила и го влачила по останалия път до мазето.

Уорд отново заразказва:

— Мислим, че затова ребрата, които намерихме в котела, а вероятно и протезата бяха счупени. По план трябвало да го прекара през моргата, но не могла да вдигне количката по стъпалата в другия край. И тогава ѝ хрумнала идеята да го кремира в котела.

Боже мой! Представих си как Лола бута трупа на сина си през тъмната болница, как костите и зъбите му пукат от ударите на всяко стъпало. „Не можех просто да го оставя там, нали, милото ми момче? Не и на онова място, не и с тях!“

— Единственото, което не ни каза, е какво е направила с останките след това — продължи Уорд. — Знаем, че се е връщала в котелното няколко пъти, макар че може би е било повече за да се отърве от уликите, отколкото от сантиментални съображения. Призна, че не е успяла да изнесе всичко, преди моргата да бъде разрушена, но не поиска да каже какво е направила с костите, които е взела. Каза, че сме ѝ отнели достатъчно. Не намерихме нищо в къщата, така че ще наредя издирване с кучето.

— Кога? — попитах аз.

Уорд поклати глава.

— Не си и помисляй. Това ще го пропуснеш. Не се тревожи, ще ти кажа, ако намерим нещо.

Не бях в позиция да споря. Но имаше още една тема, която никой не спомена. Въпреки че разбирах нежеланието на Уорд, рано или късно трябваше да стане дума за това.

— Ами Джесъп? — попитах.

Уилън сви устни и се втренчи в пода. Уорд сложи ръце в скута си, сякаш се опитваше да се съсредоточи.

— Допуснахме грешка — призна тя. — Джесъп криеше нещо, но не беше това, което мислехме. Един от служителите му дойде при нас, след като той взриви „Сейнт Джуд“. Нийл Уесли. Той е само на деветнайсет, но твърди, че открил тялото на Кристин Горски преди четири месеца, когато се качил на тавана за рутинна проверка. Джесъп не искал повече закъснения и затова казал на Уесли да му помогне да я премести. Увили тялото ѝ в платнище и го отнесли на по-труднодостъпно място на тавана.

— Това не му помогна много — рязко каза Уилън. — Ако беше съобщил веднага, нищо от това нямаше да се случи. Мислехме, че тя е единствената жертва и най-вероятно „Сейнт Джуд“ щеше да бъде разрушена още преди няколко месеца. Никога нямаше да разберем за останалите.

Облегнах главата си на възглавницата. Бях крайно изтощен. Джесъп бе платил скъпо за грешката си. Както и много други хора.

— Защо този Уесли не е казал по-рано? — попитах.

— От страх — отговори Уорд. — Мислил, че когато му казал, Джесъп ще подаде сигнал, но вместо това той изпаднал в истерия. Казал, че ставало дума просто за някаква отрепка, която няма да липсва на никого, и че ако Уесли каже на някого, ще го уволни и ще се погрижи цялата вина да падне върху него. Оттогава горкият младеж не може да успокои съвестта си. Сам си го видял как обикаля около главната порта, опитвайки се да събере смелост и да дойде да ни каже.

Отне ми секунда, докато разбера за какво говори. Младежът, който за малко не се хвърли пред колата ми, разсеян от случващото се в „Сейнт Джуд“, и когото по-късно видях на автобусната спирка пред входа.

— Това Нийл Уесли ли е бил?

Уорд се усмихна мрачно.

— Полицай Хендрикс ни каза за него. Тя ти е голяма почитателка, след като предложи да станеш заложник вместо нея.

Това беше опит да сменим темата с нещо по-ведро. Но в този случай имаше още много неизяснени неща.

— Джесъп каза ли нещо, когато бяхте с него в „Сейнт Джуд“? Даде ли някакво обяснение?

— Той беше жалък пияница, който съсипа живота си и сам си е виновен за това! — избухна Уилън. — Ако имаше малко достойнство, щеше да се самоубие, а не да прави шоу!

— Всичко е наред, Джак — успокои го Уорд. Въздъхна. — Не, не каза почти нищо. Но ако беше садистичен убиец, както си мислехме, нямаше да ме пусне просто така. Дори не съм сигурна, че искаше да взриви „Сейнт Джуд“. В състоянието, в което беше накрая, не мисля, че осъзнаваше какво върши. Може да е било по грешка.

— На твое място бих си спестил състраданието. Той за малко не те уби — заупорства Уилън. — Не ти даде достатъчно време да се измъкнеш. Ако не беше този тунел… Е…

Замълча, почервенял от гняв. Но този път бяхме на едно мнение.

— Дори ако Джесъп не е убил хората в „Сейнт Джуд“, той блъсна Адам Одуя — изтъкнах, чувствайки, че речта ми започва да се завалва от умора. — И за Даниел Миърс няма да е голяма утеха, когато разбере, че е станал случайна жертва.

Атмосферата в стаята изведнъж се промени. Погледнах ги и забравих умората.

— Какво е станало?

Уорд се обърна към Уилън:

— Джак, ще ни оставиш ли за малко насаме?

— Сигурна ли си?

Тя кимна.

— Изчакай ме отвън.

— Сигурна за какво? — попитах я, когато Уилън излезе от стаята. — Какво има?

— Не исках да ти казвам още, но намерихме колата, използвана при нападението. В изоставена кариера покрай магистрала М20. Изглежда, че колата е била открадната и шофьорката или е изгубила управление, или умишлено е скочила през мантинелата. И в двата случая е загинала на място.

Устата ми пресъхна.

— Шофьорка?

Уорд ме погледна със странно изражение.

— Била е Грейс Страчън.

33

Изписаха ме след два дни. Рейчъл ми донесе дрехи и ме върна в „Балард Корт“. Светът извън болницата изглеждаше малко нереален. Въпреки че беше облачно, дневната светлина прободе очите ми. Всичко изглеждаше прекалено ярко и прекалено шумно, сензорно претоварване от звуци и цветове — още една последица от издевателствата на Лола, която ме увериха, че ще мине с течение на времето. Макар че при някои отнемало повече време. В колата почти не говорихме.

— Добре ли си? — попита Рейчъл, докато чакахме на един светофар.

— Да.

Мълчаливо наблюдавахме смяната на светлините.

Влязохме в апартамента. Рейчъл бързо пусна музика и започна да шета в кухнята. Влязох в хола, но забравих какво щях да правя. Постоянно се случваше, макар и не толкова често, колкото в последните дни. Хващах се, че мисля за нещо и изведнъж не можех да си спомня за какво.

Отидох на прозореца и погледнах надолу към улицата. Дърветата бяха изгубили голяма част от листата си, а тротоарите бяха тъмни и блестяха от дъжда. Колите, паркирани отвън, изглеждаха твърде малки, за да са истински — като колекция от моделчета.

— Защо не седнеш? — каза Рейчъл, като ми донесе чаша от кухнята. — Направих ти кафе, докато приготвям обяда. Знам колко мразиш кафемашината, затова купих кафеварка. Така няма да се налага да пиеш само разтворимо кафе.

— Нямам нищо против разтворимото — отговорих, без да се замислям.

— Е, сега имаш и двете. — Тя въздъхна. — Извинявай. Просто… много си мълчалив. Не знам какво да кажа.

Насилих се да се усмихна.

— Просто съм уморен.

По лицето ѝ пролича, че не вярва в думите ми, аз също не си вярвах.

— Искаш ли да поговорим?

— Не — отговорих и пак се обърнах към прозореца. Достатъчно трудно беше дори само да мисля за последните събития. Знаех, че отчасти това е реакция на случилото се с Лола. Щеше да отнеме време, докато се възстановя психически и физически от електрошока, а споменът какво е да си парализиран и безпомощен все още ме докарваше до паника. Но бях готов за това. То беше естествена реакция, нещо, което можех да разбера и с което можех да се справя.

Казаното от Уорд в болницата бе това, което не можех да приема.

— Мислим, че Грейс Страчън те е следила от месеци — каза тя, когато Уилън излезе от стаята. — Все още се опитваме да проследим движенията ѝ, но изглежда, че е живяла в чужбина. Няма как да е останала незабелязана през цялото време тук, във Великобритания, затова смятаме, че е напуснала страната, след като те намушка.

— Но това е…

Останах без думи, беше твърде много за мен. Опитах отново:

— Някой трябва да ѝ е помогнал.

Грейс беше твърде нестабилна, за да действа самостоятелно толкова дълго време. По-рано тя имаше брат — Майкъл Страчън, който я защитаваше и овладяваше най-лошото в психотично ѝ поведение. Но дори и по онова време се е налагало постоянно да се местят, докато в отчаянието си той не бе потърсил убежище на един слабо населен остров на Хебридите.

Не се беше получило.

— Може би — съгласи се Уорд. — Но е по-лесно да се скриеш, ако си богат, а Страчън бяха червиви от пари. Всички известни активи, притежавани от нея и брат ѝ, бяха замразени, но може да са имали офшорни инвестиции, за които не знаем. И доколкото разбирам, Грейс е била напълно нормална през повечето време. Ставала е агресивна само когато нещо я възбуди.

Като ревността към брат ѝ. Или когато ме обвиняваше за смъртта му, помислих си мрачно.

— Какво я е накарало да се върне?

Уорд ме погледна неловко.

— Мислим, че си ти. Името ти беше в новините във връзка с разследването на убийството в Есекс по-рано тази година, както и след бъркотията в Дартмор. Тези случаи бяха широко отразени в медиите и лесно може да е прочела за тях. Може би преди това е мислила, че си мъртъв. Пръстовият отпечатък, който намерихме на входната ти врата, вероятно е оставен при неуспешен опит да проникне в апартамента ти, а не е бил пропуснат при огледа след първото нападение. Не си бил вкъщи, когато е идвала, и затова мислим, че оттогава те е търсила.

Стаята сякаш се разлюля, когато осъзнах думите ѝ. През цялото време бях безразличен към заплахата от страна на Грейс. Бях толкова сигурен, че Уорд и Рейчъл се притесняват безсмислено и че съм вън от опасност.

През цялото време съм грешал.

Преглътнах горчивия вкус, който се надигна в гърлото ми.

— Не е било трудно да ме намери.

— Не мисля. Може и да не полагаше усилия да се скриеш, но първо беше в есекските блата по разследване на убийство, а след това се премести в друг апартамент. Грейс не е могла да разпитва хората къде си и затова е трябвало да изчака да се появиш. Проверихме охранителните камери и на няколко записа видяхме жена, за която смятаме, че е била тя, да се навърта около сградата на университета, където работиш. Чакала е там часове наред.

— Била е в университета?

— Тук няма да кажа „казах ти“, защото, признавам, аз също не вярвах, че има реална заплаха. Но е добре, че си използвал страничните входове, а не главния.

Боже мили. Спомних си как преди няколко дни забравих съвета на Уорд и излязох през главния вход. Почти бях сигурен, че помирисах парфюма на Грейс отвън, но вече беше късно и бях почти последният, който си тръгна от сградата. Тръпки ме побиха при мисълта за това.

Може би се бяхме разминали на косъм.

— След като разбрахме, че е ходила там, където работиш, прегледахме записите и от камерите пред апартамента ти — продължи Уорд с предпазлив тон. — Не е могла да влезе заради охраната и за щастие, си използвал подземния паркинг. Но мислим, че е била около сградата поне два пъти, може би и повече. Единият е в нощта, когато са идвали пожарникарите, след като някой е запалил кофите за боклук. Заподозрели са, че са го направили деца, но съобщиха, че трябвало да изведат насила някаква жена, която се разхождала в района, след като живущите били евакуирани. Мислили, че е само зяпачка, но… Да кажем, че се радвам, че не си бил у вас.

Онази вечер бях отишъл в моргата, за да помогна на Миърс. Спомних си, че говорих с една пожарникарка, когато се върнах в „Балард Корт“. „Вече се наложи да изведем насила една от съседките ви, която проявяваше прекалено любопитство. Пожарите привличат всякакви откачалки.“

— Как е разбрала къде живея? — Чувствах се невероятно спокоен, сякаш се случваше на някого другиго. — Номерът ми го няма в указателя и едва ли някой знае адреса ми.

Дори в университета не знаеха. Бях уредил да пренасочват пощата ми и не планирах да се задържам толкова дълго, че да казвам на някого новия си адрес. Уорд въздъхна.

— Мислим, че те е проследила от „Сейнт Джуд“. Убийствата бяха във всички новини и вероятно е разбрала, че ще работиш по разследването. Не е било трудно да се слее с репортерите на портала. Или може би е наблюдавала моргата, надявайки се, че ще се появиш там рано или късно.

Както и бе станало. Боже! Прокарах ръка през лицето си, когато си спомних онази нощ.

— Ти каза, че Адам Одуя те е извикал, когато си излязъл от сградата — продължи Уорд безжалостно. — Миърс вече е пресичал и в тъмното може да е изглеждало, че вика на него…

Бях видял Одуя да слиза от тротоара, като държеше чадъра си наклонен. Доктор Хънтър! Миърс погледна към него, докато пресичаше улицата, осветен от лампите, но със скрито от качулката лице. Дори с куфар като моя. Одуя не е бил целта на нападението. Той просто се беше оказал на пътя. А криволиченето на колата, преди да блъсне Миърс, не е било загуба на контрол.

Било е корекция на курса.

— Сигурна ли си, че е била Грейс?

Чувствах се зле и без дъх, сякаш ме бяха ударили в корема.

— Една улична камера е направила прилична снимка на лицето ѝ, когато се е отдалечавала. Остаряла е, но съдейки по снимките, които имаме… да, била е тя. Колата е регистрирана на адрес в Кент. Все още мислим, че е крадена, но не успяхме да се свържем със собственика.

— Боже… — въздъхнах, като затворих очи.

— Няма защо да се притесняваш. В чужбина е — побърза да ме успокои Уорд. — Ерген е и работи много зад граница, така че вероятно дори не подозира, че колата му е изчезнала.

Опитах се да си събера мислите.

— Ти каза… каза, че Грейс е загинала в катастрофата?

Уорд изглеждаше облекчена, че сменяме темата.

— Точно така. Може да е било инцидент или умишлено, все още не сме сигурни. Остава да потвърдим самоличността на трупа, но…

— Чакай, дори не си сигурна, че е тя?

— Сигурни сме, доколкото е възможно при тези обстоятелства. Колата е изгоряла… Какво става?

Не можех да дишам. За момент се озовах в друго време и на друго място. Чух бучене на вълни, подуших горяща плът и кости.

— Добре ли си? — попита Уорд, като понечи да стане от стола. Положих усилия да овладея дишането си. Кимнах.

— Продължавай.

— Можем да го отложим за по-късно…

— Не. — Стиснах юмруци. Бяха лепкави от пот. — Не, по-добре да приключим с това.

Нямаше много повече за разказване. При катастрофата лицето било обезобразено и затова полицията се надяваше, че ще успее да извлече годна за употреба ДНК от силно обгорените кости. Но в багажника намерили скъп метален куфар, чието съдържание оцеляло от огъня. Така бяха събрали ДНК от космите по една четка за коса; бяха снели пръстови отпечатъци и бяха намерили различни лични вещи, идентифицирани със сигурност като притежания на Грейс Страчън. На китката ѝ имало и платинена гривна, силно почерняла, но с все още четлив надпис: „На моята красива Грейс, с любов. Майкъл“.

Брат ѝ. Едва тогава започнах да го приемам.

Грейс беше мъртва.

Суеверен човек би помислил, че съдбата е предопределила начина, по който е умряла. Огънят играеше основна роля в нашите отношения от самото начало. Бях отишъл на Руна, отдалечен Хебридски остров, където тя живееше с брат си, за да огледам обгорени човешки останки. Въпреки че Грейс не беше пряко отговорна за смъртта на жертвата, действията ѝ бяха допринесли за това. И за последвалите смъртни случаи, включително за смъртта на любимия ѝ брат Майкъл.

За малко да причинят и моята.

Ирационално или не, Грейс обвиняваше мен. Тя ме последва в Лондон, дойде в дома ми и ме наръга, когато всички мислеха, че е умряла с брат си. Едва оцелях от нападението и оттогава години наред живеех в страх от нея. Без да знам къде е и дали ще опита отново.

Сега тя го направи.

При други обстоятелства може би щях да почувствам облекчение, че всичко най-накрая е свършило. Но един невинен човек загина, а друг беше осакатен заради мен, случайни жертви в лудата вендета на Грейс Страчън. Като капак на завършилия ми почти със смърт опит с Лола, тази новина ме разтърси. През следващите няколко дни продължих да се възстановявам физически. Координацията ми все още беше нарушена и бях склонен към световъртеж, но изгарянията от токовите удари заздравяваха. И макар все още да се уморявах лесно, силите и издръжливостта ми постепенно се възвръщаха.

Но не можех да се успокоя. Чувствах се като чужденец в собствената си кожа. Когато Уорд ми се обади в деня след изписването от болницата, стомахът ми се сви в очакване на нови лоши новини. Вместо това тя ми съобщи, че кучето е открило нещо в дома на Лола.

— В единия край на мазето имаше фалшива стена. Беше идеално измазана и ако не беше кучето, нямаше да разберем, че съществува. Когато я разрушихме, открихме човешки останки.

Това ме накара да седна.

— Но не на Гари Ленъкс, нали? — попитах.

— Не, почти със сигурност не. От мъж са, но не са изгорени и изглежда, че са там от години. Предполагаме, че са на баща му. Лола отказва да каже какво е направила и с неговото тяло, но изглежда, че стената в „Сейнт Джуд“ не е първата, която е накарала сина си да построи.

Разбира се, че не, помислих си аз. Лола почти ми го бе признала. Помогна ми да почистя, да разчистя всичко. Гари, доброто момче.

Атмосферата в апартамента ставаше все по-напрегната. Колкото и да се опитвах, не можех да се отърва от унинието, което ме беше обзело. Ту изпадах във вцепенение, ту внезапно се опомнях и със смайване установявах, че Рейчъл ме гледа намръщено и тревожно. Знаейки, че не е честно към нея, полагах усилия и се опитвах да водя нещо като нормален разговор.

После неусетно пак се отнасях.

Рейчъл ме изтърпя до вечерта на третия ден от завръщането ми. Седяхме на масата и вечеряхме гювеч, който тя бе готвила цял ден. Аз само ровех с вилицата си в чинията. След известно време осъзнах, че музиката от скъпите високоговорители е спряла и двамата само мълчим. Вдигнах очи и видях, че Рейчъл ме наблюдава.

— Съжалявам — казах. — Нещо се замислих.

Тя въртеше в ръка винената си чаша и погледът ѝ беше разтревожен.

— Колко дълго ще продължаваш така?

— Как? Добре съм.

— Не, не си. — Зелените ѝ очи се впиха в мен. — Знаеш, че вината не е твоя.

Нямаше нужда да обяснява какво има предвид.

— Може ли да отложим този разговор за друг път?

— За кога? Знам, че преживя много, но и двамата сме наясно, че проблемът не е само в това, което се случи в къщата на старата вещица. Грейс Страчън…

Станах.

— Наистина, не искам да говоря за нея.

— Аз искам! Ако не искаш да говориш с мен, добре, но трябва да говориш с някого! Потърси професионална помощ!

— Няма нужда.

— Така ли? Има име за това, през което преминаваш. Нарича се вината на оцелелия.

— Ох, стига!

— А ти как би го нарекъл? Сериозно ли твърдиш, че не се обвиняваш за това, което направи тя? Че не се чувстваш отговорен?

Понечих да отвърна, но изведнъж се разтреперих. Седнах отново, краката не ме държаха.

— Аз съм отговорен — казах с треперещ глас.

— Не, не си! Грейс Страчън е карала колата, а не ти. Ти дори не знаеше, че е жива! Знам, че е ужасно, но вината няма да промени нищо. Ако искаш да обвиниш някого, обвинявай нея!

— Грейс беше болна.

— Не ми пука! — Рейчъл разпери ръце. — Господи, как може да си толкова строг към себе си, а да прощаваш на една… една зла кучка? Имала скапан живот? И какво? Много хора живеят зле! Виж ти през какво премина! И моята сестра беше убита — да не мислиш, че ми беше много весело? Хората умират и да, това е ужасно, но знаеш ли какво? Ние все още сме живи. И сега трябва да решиш дали искаш да продължиш да живееш, или… или да се държиш все едно си мъртъв!

Стана и излезе, като бършеше очите си. Останах на масата, знаейки, че ако тръгна след нея сега, това няма да помогне. Чух я да тропа, но постепенно шумът стихна и звукът от затварянето на вратата на спалнята — не точно затръшване, но достатъчно силен — ми подсказа, че си е легнала.

След известно време станах и заредих съдомиялната. Сипах си чаша бърбън и я занесох в хола. Седнах в тъмното. Съдомиялната отдавна беше спряла и тишината на апартамента се нарушаваше само от бръмченето на централното отопление, когато станах и отидох до килера в коридора. Бях оставил повечето от бележките и папките си в стария апартамент, но бях взел една кутия със себе си. Извадих я, сложих я на масата за хранене и я отворих. Познатата болка се върна, когато отворих албумите със снимки. Това беше обичайната хроника на семейни празници, рождени дни и Коледи, малкото, които бяхме прекарали заедно. Снимките проследяваха растежа на Алис от малко бебе до усмихнато шестгодишно момиченце — копие на майка си. Бавно ги преглеждах, без да бързам, докато не разгледах всичките.

После внимателно ги върнах в кутията и я прибрах.

Когато влязох в спалнята, небето вече започваше да просветлява. Седнах на ръба на леглото до Рейчъл. Сънят бе изгладил напрежението от чертите ѝ и гневът от по-рано бе изчезнал от лицето ѝ. Няколко тъмни къдрици бяха паднали на бузите ѝ и се движеха леко от дъха ѝ. Потиснах желанието си да ги отметна настрани, станах и погледнах през прозореца. Отвън денят започваше да оживява, очертанията и цветовете се появяваха от мрака. Ново начало.

Нещо ме накара да погледна отново към Рейчъл. Тя не бе помръднала, но очите ѝ бяха отворени и ме гледаха зелени и замислени. Взрях се в тях и махнах косата от бузата ѝ.

— Ще се омъжиш ли за мен?

34

Чувствах се, сякаш съм преминал през криза. Сякаш в мен се отприщи язовирна стена и целият негативизъм и депресията, които ме бяха обзели, след като ме изписаха от болницата, бяха отмити. Чувството за вина за случилото се с Адам Одуя и Даниел Миърс не беше изчезнало, но сега го разглеждах в контекста на всички други събития. Не бях отговорен за действията на Грейс. Каквито и демони да я гонеха, те са били там много преди аз да се появя. Аз просто бях последната мишена, а не техният подбудител.

Уорд ми каза, че Миърс е в съзнание и извън опасност за живота, макар че все още не беше готов за свиждания. Съмнявах се, че ще иска да ме види, но знаех, че трябва да направя този жест. Може и да не бях виновен, но той изгуби крака си, защото Грейс го бе помислила за мен. Независимо дали ми харесваше, или не, не можех да пренебрегна тази връзка.

Както често се случва, физическото ми възстановяване вървеше в крак с емоционалното. Електрическите изгаряния се излекуваха добре, нивото на концентрацията ми се върна към нормалното и всеки ден можех да правя все повече, без да се чувствам уморен. С Рейчъл отново започнахме да излизаме от къщи и макар влажното есенно време да си беше все същото, то вече не помрачаваше настроението ми.

Поканихме Джейсън и Аня на вечеря и им съобщихме новината.

Аня прегърна Рейчъл, а Джейсън тържествено стисна ръката ми, преди да ме прегърне с мечешката си лапа.

— Ако искаш моя съвет, побързай, преди да е променила решението си — каза ми той.

Радостта им беше искрена, но въпреки че го скриха добре, усетих, че се изненадаха. С Рейчъл не се познавахме от дълго, а като изключим една провалила се връзка, от смъртта на Кара и Алис аз бях сам. Бяха започнали да го възприемат като моето естествено състояние, а аз вероятно също.

Но ако съм научил нещо от работата си, то е, че промяната е част от живота. Миналото беше неразделна част от мен, но отдавна бях осъзнал болезнената истина, че макар жена ми и дъщеря ми да са мъртви, аз все още съм жив. Думите на Рейчъл ме бяха накарали да си го припомня. И след като за малко не умрях на мръсния под в къщата на Лола, знаех колко рядко човек получава втори шанс.

И че нямаш много време да се възползваш от него.

Все пак понякога дори на мен ми се струваше нереално. Имах почти извънтелесното усещане, че това се случва на някой друг, че съм наблюдател в собственото си тяло. Понякога сутрин се събуждах със замайващо чувство, подобно на паника. После поглеждах спящата до мен Рейчъл и това чувство се изпаряваше като роса под слънцето.

Решихме засега да останем в „Балард Корт“. Нямаше смисъл да се връщаме в апартамента ми. Рейчъл не изпитваше никаква любов към мястото, където почти бях умрял и където бях живял с друга. Този апартамент беше по-голям и по-удобен и при положение че оставаха още няколко месеца до изтичане на договора за наем, имаше повече смисъл да останем тук, докато старото ми жилище се продаде.

Установих, че вече съм свикнал с мястото.

През следващите няколко дни правихме планове и обсъждахме къде искаме да живеем, разглеждахме сайтове за недвижими имоти. Нямах нищо против да оставя тези задачи на Рейчъл, но имаше един странен момент. Случи се, когато обсъждахме ползите от пребиваването в града спрямо живота на по-тихо място.

— Харесвам Лондон, но наистина ли искаме да живеем тук? — каза тя, като прелистваше брошури за продажби на апартаменти и къщи. — Никой от нас не е вързан с работа тук. Може би трябва да потърсим място другаде. Имотите са по-евтини почти навсякъде и бихме могли да получим нещо много по-голямо в провинциален район с добри училища.

Млъкна веднага щом го каза, погледна ме и се изчерви.

— Извинявай, малко бързам, нали?

Никога не бяхме обсъждали създаването на семейство и осъзнах колко глупав съм бил да не се досетя, че Рейчъл иска деца. И ти ли го искаш? Помислих си за Кара и Алис, дъщеря ми, завинаги замръзнала в съзнанието ми като шестгодишно момиченце. Почувствах позната болка при спомена как се смееше и крещеше весело, когато Кара я гъделичкаше. Време е за лягане. Кажи лека нощ на татко. За миг замаяността се върна, внезапно усещане за безвъзвратност. И после изчезна.

— Трябва да помислим за това — отговорих.

Решихме да направим сватбата възможно най-скоро. Въпреки че нямаше закъде да бързаме, нямаше смисъл и да чакаме. И двамата предпочитахме малка гражданска церемония с няколко приятели. Джейсън се съгласи да ми бъде кум, а младата племенница на Рейчъл — Фей, щеше да е единствената шаферка.

— Какво ще кажеш за меден месец във Вегас? — предложи Рейчъл. Усмихна се, когато видя изражението ми. — Шегувам се. Най-важното е да има плаж, където мога да се пека на слънце и да се къпя.

Можех цял живот да живея така.

Седмица след като ме изписаха от болницата, Уорд ми се обади да ми съобщи последните новини. Все още не можеха да открият липсващите останки на Гари Ленъкс, но се беше случило нещо друго. Полицията в Кент открила яхта, зарязана в Оър Маршиз, резерват на югоизточното крайбрежие на Англия. Нямало никого на борда, но отпечатъците на Грейс Страчън били навсякъде.

— Била е изоставена отдавна. Все още се опитваме да проследим движенията ѝ, но мислим, че така се е върнала във Великобритания и е останала незабелязана толкова дълго. Изглежда, че е прекарала последните години в Средиземно море на яхтата, като е обикаляла различни пристанища.

Имаше логика. Грейс беше опитен мореплавател. С брат ѝ имаха красива яхта, закотвена в залива зад къщата им на Руна, и с нея Грейс бе избягала от острова по време на буря. Въпреки че по-късно яхтата беше намерена разбита, тя очевидно е имала друга. По крайбрежието на Средиземно море се простираха стотици километри безлюдни заливи, плажове и острови и ако се избягваха големите пристанища, не се налагаха много проверки на паспорти и други документи. С достатъчно пари човек би могъл да живее там почти безкрайно.

— Яхтата е регистрирана на фирма, собственост на счетоводител от Женева. Бил е финансов съветник на Страчън, така че беше прав — Грейс наистина е имала помощник — продължи Уорд. — Все още се опитваме да свържем всичко, но яхтата е купена скоро след изчезването ѝ и мислим, че е убедила счетоводителя да ѝ я купи. Той е много по-възрастен от нея и наскоро се е развел, не е трудно да се досетим какви методи е използвала.

Наистина, беше близко до ума. Собствените ми представи за Грейс бяха изкривени от престъпленията ѝ, но все още си спомнях физическото ѝ въздействие при първата ми среща с нея. Тя притежаваше красота, която омагьосваше, заслепяваше те, докато не стане твърде късно.

— Швейцарската полиция разпита ли счетоводителя? — попитах аз.

— Не могат да го открият. Изчезнал е по-рано тази година. Всички мислят, че е избягал с парите на клиентите си, но намерихме следи от кръв на яхтата. Твърде стари са, за да се определи чии са, но мисля, че можем да се досетим.

Новината, че Грейс е отнела друг живот, ме стъписа, но възможността след цялото това време да запълня някои от пропуските, които я заобикаляха, беше облекчение. Беше като закриване на случая.

Имах твърде много странични разсейвания, за да го обмислям дълго. Освен да решим къде ще живеем, с Рейчъл трябваше да решим и какво ще правим с работата си. Лондон едва ли беше най-доброто място за океанолог, а и аз нямах нужда да се установявам тук. Въпреки че позицията ми в университета изглеждаше сигурна в този момент (Харис, ръководителят на катедрата, беше доста ентусиазиран от участието ми в разследването „Сейнт Джуд“), имах куп други възможности. Не толкова отдавна бях персона нон грата, а сега за моя изненада изглеждаше, че всеки ден носи ново предложение.

Една сутрин получих плик с релефното лого на „Биоджен“. Малко уплашен, бързо го отворих. Според Уорд Миърс продължаваше да се подобрява, но все още не беше готов за свиждания с хора извън семейството му. Имах чувството, че се изразява прекалено дипломатично, но бях достатъчно умен, за да не я разпитвам повече. Писмото от работодателите му не ме зарадва.

— Какво пише? — попита Рейчъл.

Седяхме на гранитния остров в кухнята и се наслаждавахме на кафе след късната закуска.

— Писмо от директора — отговорих, след като го прочетох. — Предлагат ми работа.

— Шегуваш се.

Подадох ѝ писмото и се облегнах назад с чашата си кафе, докато тя четеше.

— Старши съдебен експерт, отговарящ за „Изследвания и операции“ — измърмори тя намръщено. — Какво, по дяволите, означава това? О, боже!

Бе стигнала до частта, в която се споменаваше заплатата. Прочете отново, отвори удивено уста, после остави писмото на масата.

— Ще се срещнеш ли с него?

— Ще имаш ли нещо против, ако не го направя?

— Разбира се, че не. Заради Даниел Миърс ли?

— Отчасти — признах аз.

В писмото не се споменаваше за патолога тафоном и въпреки че длъжността, която предлагаха, беше по-висока от неговата, след случилото се с него бих се чувствал неудобно да я заема. А и компания, която позволява на неопитен служител да обърка важно разследване, не беше от тези, за които бих искал да работя.

Сгънах писмото и го върнах в плика.

Започнаха да ме заливат не само предложения за работа. Участието ми в събитията около „Сейнт Джуд“ сигурно бе станало всеобщо достояние, защото започнах да получавам молби за интервюта от журналисти. Включително поредната от Франсис Скот-Хейс.

— Господи, този човек просто не знае кога да спре — промърморих на Рейчъл, след като прочетох писмото.

— Това ли е журналистът на свободна практика, който те тормози?

— От седмици. Не разбира какво значи „не“.

— Може би трябва да се видиш с него.

Погледнах я учудено.

— Наистина ли?

Тя сви рамене.

— Защо не? Знам, че не обичаш да говориш за работата си, но не е нужно да му разказваш подробности за конкретни случаи. За кои издания пише?

Прочетох последното му писмо. Рейчъл вдигна вежди, когато чу поредицата от водещи вестници и списания, които отпечатваха статиите на Скот-Хейс от двете страни на Атлантическия океан.

— Леле, звучи доста сериозно — каза тя впечатлено. — Мисля, че даже съм чела статията в „Ролинг Стоун“. Защо не чуеш какво иска?

— Не знам…

Тя взе чашата си с кафе.

— Ти решаваш. Но ако мислиш да излизаш на пазара на труда, едно интервю в приличен вестник или списание няма да навреди на престижа ти.

— Ще си помисля — отвърнах.

Обредната зала беше резервирана за три седмици напред. Това беше първата налична дата и успяхме само защото една сватба бе отменена. Щастието ни беше за чужда сметка. Надявах се да не е лошо предзнаменование.

Но мрачните мисли бяха малко и не ме измъчваха. Когато се събуждах, вече не се чувствах замаян и всяка изненада бе заредена с очакване. Дните идваха и отлитаха неусетно. С толкова много неща, които трябваше да свърша, а и решения, които трябваше да се вземат, напълно забравих за журналиста, докато Рейчъл не ми напомни. Интернет търсенето на Франсис Скот-Хейс, журналист, произвеждаше страница след страница със статиите му и снимки на слаб мъж на трийсет и няколко, с леко брадясало и замислено красиво лице. Имаше дори кратка статия за него в „Уикипедия“. Беше ходил с военния контингент в Афганистан, отразявал бе събитията от войната срещу наркотиците в Мексико, дори имаше национална награда за разследване на трафика на хора. Очевидно повечето от репортажите му бяха свързани с пътувания до военни зони или до най-опасните места на планетата.

— Защо ще пише за мен? — попитах Рейчъл онази вечер. — Аз съм патолог, а не наркобарон.

— Ти си патолог, който работи в най-мащабните полицейски разследвания през последните десет години. На хората сигурно им е интересно.

Не бях толкова сигурен. Въпреки това, окуражен от ентусиазма на Рейчъл и чаша вино, неохотно отговорих на писмото му.

Веднага получих автоматичен отговор, който гласеше, че е извън страната и няма достъп до електронна поща.

— Е, опитах — казах на Рейчъл, като тайно се надявах, че това приключва въпроса.

На другия ден той отговори.

С удоволствие бих отложил интервюто за след сватбата, но Рейчъл смяташе, че не трябва да чакам.

— Дотогава той може да се откаже — изтъкна тя. — Поне му кажи, че ще го изслушаш.

Уговорихме се Скот-Хейс да ни дойде на гости в апартамента за кафе на следващия ден. Не исках да го каня там, но алтернативата беше да се срещнем в университета или в кръчма, или в кафене, което би било твърде публично, предвид темата, която щяхме да обсъждаме. Освен това, както изтъкна Рейчъл, нямаше да живеем още дълго в „Балард Корт“.

Беше събота и аз седях в кабинета си зад лаптопа, а Рейчъл бе започнала да подготвя вечерята отрано. Джейсън и Аня щяха да идват на гости и тя настоя да сготви. Съдейки по тропането и ругатните, които се чуваха от кухнята, вече започваше да съжалява за това. Журналистът трябваше да дойде в три часа и когато уговорената среща взе да наближава, осъзнах, че поглеждам повече към часовника, отколкото към екрана на лаптопа. Съжалявайки, че изобщо се съгласих на това, гледах как секундната стрелка тиктака до кръглия час и после продължава нататък. След още десет минути влязох в кухнята.

— Закъснява. Знаех си, че е лоша идея.

— Не, лошата идея беше, че си помислих, че мога да направя кексчета. — Рейчъл избута купата със сместа. — Сигурно е заседнал в метрото или е в задръстване. Защо не сложиш кафето?

Заредих новата кафеварка от неръждаема стомана и я оставих на печката, преди да се върна в кабинета. Но постоянно мислех за срещата и всеки опит да работя бе чиста загуба на време. Реших да дам на Скот-Хейс още петнайсет минути, но точно тогава домофонът звънна.

Крайно време беше. Излязох в коридора, за да отговоря.

— Франсис Скот-Хейс ви търси — чу се гласът на портиерката от говорителя.

— Добре, благодаря.

— Казах ти — извика от кухнята Рейчъл.

В този момент мобилният телефон в кабинета ми зазвъня.

— Би ли му отворила, докато вдигна?

Оставих Рейчъл да отвори вратата на журналиста, а аз се втурнах обратно през хола в кабинета. Телефонът, който бе заменил хвърления от Лола в мивката, беше на масата до лаптопа. Когато го вдигнах, бях изненадан да видя на дисплея името на Уорд. Сега тя не се обаждаше толкова често, а бяхме говорили едва вчера. Излязох от кабинета, минах през хола до кухнята и отговорих:

— Хей, не очаквах толкова…

— Къде си?

Учуден от трескавата нотка в гласа ѝ, спрях на вратата на кухнята. Кафемашината бълбукаше на печката и изпълваше въздуха с аромат на прясно кафе.

— Вкъщи. Защо, какво…

— Рейчъл с теб ли е?

Вратата, водеща към коридора, беше в другия край на кухнята. През нея чух приглушени гласове.

— Да, тъкмо отваря вратата…

— Не! Не ѝ позволявай да отваря!

Но Рейчъл вече влизаше в кухнята. Когато ме видя, на лицето ѝ замръзна озадачена усмивка и тя въпросително вдигна вежди.

— Франсис Скот-Хейс — обяви, като наблегна на последната сричка, за да подчертае, че става дума за жена.

Зад нея стоеше жена, слаба, с разрошена коса, подстригана на лошо каре. Първата ми мисъл беше, че е станало объркване — че съм попаднал на грешния журналист в интернет. После ми се стори, че жената, която влезе с Рейчъл в кухнята, ми е смътно позната. И в този момент долових аромата на парфюма ѝ, замайващия мирис на подправки и мускус, който бих разпознал навсякъде. Той се беше гравирал в паметта ми, докато кървях на вратата на стария си апартамент, с нож, забит в корема.

Гласът на Уорд все още звучеше от слушалката, но почти не го чувах. Грейс Страчън беше почти неразпознаваема. Красотата, която спираше дъха, се беше сменила с мъртвешка слабост. Кожата на високите скули бе опъната и очертаваше контурите на черепа. Тъмните ѝ очи бяха хлътнали и се взираха в мен с маниакален плам.

Усмивката на Рейчъл помръкна.

— Дейвид…?

Бях вцепенен от смайване. С кошмарното чувство на дежа вю видях как Грейс бръкна в чантата си, докато Рейчъл се обръщаше към нея, и едва тогава успях да помръдна.

— Не! — извиках и скочих напред. Знаех, че съм закъснял.

Грейс извади дълъг нож и замахна с едно плавно движение. Рейчъл изкрещя и се дръпна назад, кръвта ѝ бликна върху плочките. Грейс се озъби и тръгна към мен с ножа. Хванах го, докато се спускаше надолу, без да ми пука дали ще ме пореже, или не.

Изведнъж главата на Грейс рязко отскочи назад. С едната си ръка Рейчъл бе сграбчила сивата коса, а с другата стовари тежката кафеварка. Горещият метал се разби в обърнатото нагоре чело на Грейс, димящото кафе се разплиска и дръжката се счупи. Кафеварката се стовари на пода, Грейс се строполи и ножът падна от ръката ѝ. Ритнах го настрани и без да погледна проснатата на земята жена, се втурнах към Рейчъл. Тя притискаше с една ръка дългата рана на предмишницата си. Очите ѝ бяха широко отворени от болка и шок. Още стискаше счупената дръжка на кафеварката.

— О, боже, добре ли си? — попитах трескаво, докато я оглеждах.

Тя кимна неуверено. Кръвта се стичаше по ръката ѝ и капеше на пода. Дланта, притисната към раната, беше покрита с лилави петна от разплисканото вряло кафе. Хвърлих бърз поглед, за да се уверя, че Грейс не се движи, заведох Рейчъл до мивката и пуснах студената вода. Намокрих кърпа и внимателно отместих изгорената ѝ ръка.

— Дръж ръката си под струята — казах ѝ, като увих мократа кърпа около раната.

Тя направи каквото ѝ казах и леко изохка, когато студената вода обля изгарянията ѝ.

— Трепериш — промълви.

Не можех да го преодолея. Чух животинско стенание. Погледнах надолу и видях, че Грейс се е свила в ембрионална поза, закрила лицето си с ръце.

— Боли! — запищя. — Моля те, Майкъл, спри…

— О, боже, погледни я… — въздъхна Рейчъл.

— Дръж ръката си под водата.

Оставих я на чешмата и се приближих до свитата на пода жена. Кръвта от голямата рана на главата ѝ се смесваше с кафето и превръщаше лицето на Грейс в мраморна маска. Кожата вече беше започнала да се покрива с мехури и аз потръпнах, когато видях какво е направило врящото кафе с очите ѝ.

Сграбчих още една кърпа, намокрих я със студена вода и внимателно я поставих върху изгореното лице на Грейс. Тя изкрещя от допира и кокалестата ѝ ръка се вкопчи в моята. Не ме пусна, докато си търсех телефона. Бях го изпуснал в паниката, но връзката още не беше прекъснала. Когато го вдигнах, чух тревожния глас на Уорд.

— Изпратете ни линейка — казах, като се опитах да говоря спокойно.

Епилог

Небето обещаваше сняг. Ниските облаци се сливаха в цялостна пелена и здрачът вече се сгъстяваше, въпреки че беше само три следобед. В стаята обаче беше задушно и горещо. На тавана светеше луминесцентна лампа, която още повече размазваше света зад стъклото.

— Още малко. Мога ли да ви предложа нещо? — попита от вратата пълният младеж.

— Не, благодаря.

Той излезе от стаята. Размърдах се на твърдия пластмасов стол и погледнах часовника. Чаках почти час, а ми предстоеше дълго пътуване. Исках да тръгна преди снега. Но знаех, че не това е причината за нетърпението ми. Бях нервен.

Трябваше да го направя преди много време.

Телефонът ми изпиука, за да оповести получаването на ново съобщение. Извадих го и се усмихнах. На екрана се появи изображение на червендалесто бебе със затворени очи и стиснати юмручета. Текстът към снимката гласеше:

Ема Луиз Уорд, родена тази сутрин в 3:25 ч., 3,5 кг.

Беше подписан от Шарън и Дъг.

Все още усмихнат, изпратих есемес с поздравления и прибрах телефона. Новината беше дългоочакван лъч светлина, а напоследък такива имаше малко. От деня, в който Грейс Страчън се върна в живота ми.

След инцидента Уорд и Уилън дойдоха в болницата. Седях в оживената чакалня и гледах в нищото, докато зашиваха и превързваха раната на Рейчъл.

— Как е тя? — попита Уорд, като седна до мен, докато Уилън остана прав.

Погледнах я.

— Каза ми, че Грейс е мъртва.

— Съжалявам, мислехме, че е тя…

— Казахте, че тялото ѝ е било в колата.

— Успокой се — намеси се Уилън.

— Да се успокоя ли? Сериозно ли говориш?

— Издънихме се — каза мрачно Уорд. Огледа препълнената чакалня. — Да отидем да пием чай. Ще се погрижа да ни повикат, ако има новини.

Намерихме свободна маса в ъгъла на болничната кафетерия. Вътрешностите ми все още се свиваха от напрежението и гнева, който беше насочен колкото към всички останали, толкова и към самия мен.

— Обадих ти се веднага щом получихме резултатите от ДНК — каза Уорд с напрегнат глас. — Наистина мислехме, че жената в колата е Грейс Страчън.

До този момент не бях спрял да мисля какво означава това, че Грейс е жива. Беше като още един удар в сърцето.

— Коя е била жената?

— Казва се Белинда Левинсън, уеб дизайнер на свободна практика. Нейният приятел е журналист, който… Какво става, добре ли си?

Превих се надве и изведнъж почувствах гадене. Ушите ми забучаха.

— Не ми казвай, че е Франсис Скот-Хейс.

Полицията открила тялото на журналиста в уединената му вила в провинцията на окръг Кент. Бил починал от множество прободни рани и състоянието на тялото показвало, че е мъртъв от няколко седмици. Доколкото успели да установят, Грейс се върнала в Обединеното кралство в началото на годината и живеела на яхтата си. Отишла на автостоп до Лондон и направила неуспешен опит да проникне в апартамента ми. Оър Маршиз, където бе намерена яхтата ѝ, е само на няколко километра от мястото, където живеел Скот-Хейс. Той се върнал в Англия по-рано след двумесечно пътуване за отразяване на войната в Йемен и полицията подозираше, че в някакъв момент я е качил на автостоп.

— Не знаем защо я е закарал в къщата си, а не на яхтата — каза Уорд. — Не изключвам секс, но той имал дългогодишна приятелка и очевидно не е бил от хората, които обичат случайни срещи. И е бил много по-млад от Грейс. Ако тя все още изглеждаше както преди, можеше да е друго, но… Видя на какво е заприличала.

Наистина. Грейс Страчън, която си спомнях, излъчваше мощен сексапил, но в жалкото плашило на кухненския ми под нямаше нищо от това.

— Мислиш ли, че е извадила ножа или по някакъв начин го е принудила?

Уорд сви рамене.

— Може би, но първо е трябвало да я качи. Вероятно просто я е съжалил и я е завел в дома си, за да се измие. Проверихме докладите за времето около връщането ѝ във Великобритания — имало е силни дъждове. Жена на средна възраст, подгизнала и самотна на пътя, не би изглеждала опасна.

Не, помислих си аз, не би. Току-що завърнал се от зона на бойни действия, журналистът сигурно се е чувствал в безопасност сред познатия пейзаж. Петната от кръв показвали, че Скот-Хейс е издъхнал в коридора на дома си, вероятно скоро след като се е върнал със своята гостенка. Разложеното му тяло било намерено в малка каменна пристройка зад вилата, бивша кочина, която сега се използвала за склад.

— Колко разложено? — попитах машинално.

— Достатъчно. И отговорът е „не“, изобщо не си го и помисляй.

Нямах намерение да искам разрешение да огледам останките му. Поне не сега. Вече без да я прекъсвам, Уорд разказа как Грейс зарязала яхтата си и се преместила в къщата на журналиста. Изолирана и тиха, постройката била идеалното убежище, далеч от съседи, които биха могли да забележат странното ѝ поведение. Нямало непосредствена опасност изчезването на Скот-Хейс да бъде забелязано. Бил програмирал автоматичен отговор на имейла си преди пътуването — същият, който бях получил и аз — и поради непредвидимостта на работата си често променял плановете си. Дори липсата на публикации в социалните медии първоначално не предизвикала особено безпокойство, тъй като често работел в отдалечени и негостоприемни региони, далеч от интернет връзка. И макар че едва ли е планирала това, в един момент Грейс сигурно бе осъзнала, че професията на покойния домакин ѝ дава рядка възможност.

Живеейки в дома му, не би било трудно да получи достъп до електронната му поща. Телефонът и лаптопът му изисквали проверка с пръстови отпечатъци, но това не е било проблем, докато трупът му е бил там. Ето как Грейс бе откраднала самоличността и живота му и бе започнала да ми пише имейли с надеждата да ме накара да се покажа. И когато първоначално не успяла, използвала една последна възможност.

— Намерихме колата на Белинда Левинсън близо до вилата — каза ми Уорд. — Приятелите ѝ казват, че била притеснена, когато Скот-Хейс пропуснал рождения ѝ ден. Свързала се с редакторите му, но никой не знаел дали се е върнал в страната, или не и затова тя отишла да провери. След като не се върнала, приятелките ѝ решили, че двамата сигурно се наслаждават на срещата си.

Потърках слепоочията си.

— Грейс и нея ли е намушкала?

— След огъня е трудно да се каже дали има прободни рани по тялото, но открихме втора кръвна група във вилата. Още не знаем дали е на Левинсън, но предполагаме, че е. Най-вероятно Грейс я е убила веднага щом се е появила във вилата и после… Мислим, че когато „Сейнт Джуд“ влезе в новините, е сложила трупа в багажника на колата на Скот-Хейс и го е откарала в Лондон.

Затворих очи. Боже мили. Грейс никога не беше планирала далеч напред, поне не когато я познавах по-рано. Но пък и не ѝ се беше налагало. Брат ѝ винаги е бил до нея.

— Мислехте, че колата на Скот-Хейс е открадната — казах аз, опитвайки се да не прозвуча обвинително. — И никой не е отишъл в дома му, за да провери?

— Разбира се, че са отишли. Помолихме полицията в Кент да се заеме със случая. Но по това време Джесъп все още беше основният заподозрян за катастрофата и нямаше причина да смятаме, че със собственика на колата е станало нещо. Знаехме, че Скот-Хейс работи в чужбина, така че когато не открили никого…

Уорд сви рамене. Нямах сили да споря, пък и самият аз също не бях безупречен. Съгласих се на интервюто, без да си направя труда да говоря с журналиста лично. Дори изпратих на Грейс Страчън адреса си. Когато портиерът се обади по интеркома, чух само това, което очаквах да чуя: Франсис, без да се поинтересувам дали гостът е мъж или жена. Рейчъл бе решила, че съм разбрал пола на журналиста погрешно. Тя никога не беше виждала Грейс и нямаше как да я познае. Дори ако аз бях отворил, едва ли щях да я позная веднага.

Тогава нещата щяха да се развият другояче.

Раните на Рейчъл не бяха сериозни. Изгарянето на ръката ѝ беше повърхностно и въпреки че ножът бе прерязал мускула на предмишницата ѝ почти до костта, лекарите ни увериха, че няма да има трайно увреждане на нерв или сухожилие. Въпреки това, тъй като бе изгубила доста кръв и имаше нужда от кръвопреливане, остана в болницата цяла нощ.

Това ми даде възможност да почистя апартамента. Когато доведох Рейчъл с такси на следващата сутрин, вече нямаше видими следи от случилото се. Но по-малко осезаемите отпечатъци бяха по-трудни за заличаване.

В дните след нападението се опитахме да се преструваме, че всичко е наред, но беше трудно и за двама ни. Рейчъл едва заспиваше, стана по-мълчалива и избухлива. Никога не бях харесвал този луксозен апартамент, а сега, дори и с алармата и портиера, тя също не се чувстваше в безопасност. Скарахме се дали да се преместим в стария ми апартамент и въпреки че после се сдобрихме, вече не беше същото.

По взаимно съгласие тихомълком отменихме подписването. Преструвахме се, че това е само отлагане, но и двамата знаехме, че е нещо повече. Просто не искахме да го признаем.

Една вечер, две седмици след нападението, Рейчъл беше по-потисната от обикновено. Беше по време на вечеря. Тя бавно ровеше храната в чинията и накрая остави вилицата.

— Връщам се в Гърция — обяви.

Въпреки че го очаквах, това не смекчи удара. Сетих се за всякакви възражения и аргументи, докато не я погледнах в лицето. По-слаба отпреди, със сенки под очите. Рейчъл винаги е била силна, но сега в нея имаше някаква крехкост, която никога не бях забелязвал.

Оставих приборите и съвсем изгубих апетит.

— Кога?

— В неделя. Мога да се върна на кораба за останалата част от пътуването. И освен това… — Замълча, сякаш ѝ беше трудно да изрече думите. — Има шанс да удължа договора си. С още една година.

Почувствах тъпа болка в гърдите си.

— Това ли искаш?

— Не — изплака тя. — Но не можем да продължаваме така. Не мога… Не искам да се разделяме, но това е… Просто ми трябва малко време.

Станах и отидох при нея. Притиснах я силно до себе си и сълзите ѝ намокриха ризата ми, докато гледах към вратата, през която Грейс бе нахълтала в живота ни.

Почти цяла нощ говорихме за това. Не исках да тръгва, но тя бе взела решението, преди да ми каже. И част от мен знаеше, че така е най-добре за нея. За краткото време, през което се познавахме, насилието ни посети на два пъти, а това винаги си имаше цена. Рейчъл все още не можеше да преживее убийството на сестра си, а последното нападение — на място, където се чувствахме в безопасност — я разтърси до дъно. Тя самата бе реагирала с насилие и оправдано или не, след това всичко се промени. Не можехме да се преструваме, че нищо не се е случило, и ако се опитахме, би било бавно мъчение. Тя заслужаваше нещо по-добро.

Три дни по-късно, в един сив октомврийски следобед, Рейчъл отлетя обратно за Гърция.

— Не е толкова далеч. Пак можеш да дойдеш да си починеш — каза тя, докато стояхме в коридора до куфарите ѝ.

Усмихнах се.

— Знам.

Щяхме да видим.

Върнах се в стария си апартамент. Чудех се дали няма да е странно преживяване, като връщане назад във времето. Не беше точно така, но и не бе особено приятно.

Просто познато място.

В професионален план бях по-търсен от всякога. Имах изтощително пътуване до Ирландия, за което не бях готов физически, но все пак отидох, а след това — странна поредица от убийства в Уелс. И получих още едно предложение за работа, много по-интригуващо от това на „Биоджен“. Частна компания искаше да създаде нов антропологичен център, първи по рода си в Обединеното кралство. Имаше правни и бюрократични препятствия, които трябваше да бъдат преодолени, но смятаха, че съм идеален кандидат, като се имаха предвид моите „уникален опит и знания“. В писмото не пишеше подробности, но имах някаква представа. Бях преминал специализация в едно подобно място в Тенеси.

Все още ми предстоеше да взема решение, а междувременно ехото от „Сейнт Джуд“ продължаваше да гърми. Гледах по телевизията как тежки машини сриват последните оцелели стени. След всички протести и демонстрации, цялата ненужна кръв и сълзи, старата болница покорно се срути в облак прах. Едно добро нещо, което все още можеше да излезе от това, беше, че след негативната реклама инвеститорите проявиха склонност към компромиси. Беше представено ново предложение за построяване на комплекс със социални жилища и имаше петиция с искане мястото да бъде наречено „Одуя Парк“.

По съвпадение на другия ден Уорд ми каза, че са разкрили полицейския „източник“ на активиста. Беше полицай, чиято съпруга родила дъщерите им близначки в „Сейнт Джуд“, и който сега наближаваше пенсия. Името не ми говореше нищо, докато тя не спомена, че става дума за възрастния партньор на младата полицайка на портала. Той не беше част от основната разследваща група, но умеел да слуша, а хората от всяка професия обичат да говорят за работата си.

Никой не искаше да чете други негативни заглавия, затова служителят беше тихо пенсиониран по-рано. Радвах се, че не са го наказали по-сурово, макар че се чудех как биха се развили нещата, ако подробностите, че Кристин Горски е била бременна, не бяха изтекли. Щеше ли Одуя да ме заговори след общественото събрание, ако нямаше за цел да потвърди това, което му беше казано? И ако не, дали събитията щяха да се развият така, че да извика името ми на дъждовната улица, точно в момента, в който Миърс, с качулка на главата, пресичаше? Или житейските пътища на всички ни щяха да се стекат другояче и аз щях да съм този, който да попадне в светлината на фаровете на Грейс Страчън онази нощ?

Беше невъзможно да разберем.

Срещнах се със семейството на Одуя и партньора му, сериозен мъж около четиресетте, с когото вече се познавах около случая, който Одуя искаше да поема pro bono. Родителите на активиста бяха сдържани в скръбта си и поне външно не ме обвиняваха за смъртта на сина си. Все пак беше трудна среща за всички ни.

Макар и не толкова трудна, колкото следващата. Един следобед, въпреки съвета на Уорд, отидох при Миърс. Когато влязох, съдебният тафоном вече беше станал от леглото и седеше в инвалидна количка по халат и шорти. Единият му хилав крак беше бос, а другият завършваше с бинтовано чуканче над коляното. Той зяпаше в пространството; в скута му с лице надолу имаше отворена книга. Червената му коса беше увиснала и рошава. Отначало не ме забеляза, но после по лицето му премина цяла гама от изражения. Бузите му почервеняха.

До леглото имаше празен стол за посетители, но аз не седнах.

— Как сте? — попитах и думите прозвучаха банално.

В отговор той разпери ръце, предоставяйки като доказателство себе си и бинтования чукан.

— Как мислите?

Очите му бяха толкова гневни, че беше трудно да ги гледам, но си наложих да не отмествам моите. В продължение на няколко дни се бях чудил какво да кажа и сега, когато бях там, всички идеи, които имах, ме изоставиха.

— Много съжалявам — казах.

Знаех, че са му обяснили кой е карал колата, която го е блъснала. И защо. Миърс се опита да се изсмее, но не успя. Червенината се разля по цялото му лице и по врата му и очите му изглеждаха като на човек в треска.

— Съжалявате. Е, значи всичко е наред. Това оправя всичко, направо и-де-ал-но, нали?

— Вижте, ако можех…

— Какво? Щяхте да върнете времето назад? Щяхте да ми върнете крака? — Извърна глава и устните му потрепериха. — Просто ме оставете на мира.

Уорд беше права. Не трябваше да идвам. Без да кажа и дума повече, понечих да си тръгна.

— Хънтър!

Спрях и се обърнах. Пациентите от другите легла ни гледаха. Миърс почти плачеше, стиснал с всички сили подлакътниците на инвалидната количка. Гласът му трепереше.

— Ти трябваше да седиш тук. Не го забравяй. Оставих двойната врата да се затвори зад мен.

Уорд периодично ми съобщаваше новините за разследването в „Сейнт Джуд“. Професор Конрад беше изписан от болницата и скоро трябваше да се върне на работа. С помощта на медикаментите и терапията състоянието на Уейн Буут също продължаваше да се подобрява, въпреки че никога нямаше да си възвърне напълно подвижността и способността да говори. Що се отнася до Лола, Уорд ми каза, че внезапно е спряла да сътрудничи и отказва да отговаря или дори да признае обвиненията срещу себе си. Мълчанието ѝ бе породено от друго откритие на полицията.

— Отново се разровихме в историята за смъртта на пациент, за която ти е казала съседката. Четиринайсетгодишно момче, което починало от свръхдоза инсулин — разказа Уорд. — Лола не била съдена, защото нямало причина да се смята, че го е направила умишлено. Всички мислели, че е инцидент. Но открихме, че момчето е учило в същото училище като Гари Ленъкс. Било с две години по-голямо и няма очевидна връзка, но познайте кого е тормозило, преди да влезе в болницата?

— Убила е детето, защото е тормозило сина ѝ?

Дори след всичко, което бе направила, новината ме шокира.

— Тя не признава, но мислим, че да — каза Уорд. — Ако не беше трагично, щеше да е смешно. Всички тези хора умряха, защото прекалено грижовната майка е мислила, че са наранили сина ѝ. И накрая самата тя го е убила.

Скоро след това Уорд излезе в отпуск, по съвсем разбираеми причини, като реши да се съсредоточи върху по-положителните майчини теми. Крайно време беше. Единственото неизяснено нещо в случая „Сейнт Джуд“ бе, че останките на Гари Ленъкс все още не бяха открити и майка му не искаше да каже къде са. Уилън предположи, че може просто да ги е хвърлила в кофата за боклук, но аз не мислех така. Олтарът, който бе създала на бюфета, не беше предназначен само да измъчва Уейн Буут. Това беше истинско светилище. Лола не би се отървала от изгорените кости на сина си само за да заличи доказателствата.

Малко след като Уорд започна отпуска си, Уилън ми се обади.

— Искаш ли да разходиш едно куче? — попита.

Руините на църквата изглеждаха още по-мрачни по това време на годината. Бръшлянът все така се катереше по разпадащата се фронтонна стена, а мъхът върху порутените камъни изглеждаше по-дебел от всякога. Но дърветата наоколо вече бяха голи и падналите листа образуваха гниещ килим под краката ни. От черните клони ни гледаха няколко врани, накокошинени срещу вятъра и дъжда. Беше гаден ден, но поне един от членовете на групата нямаше нищо против. Звезда бодро обикаляше горската поляна. Миризмите тук харесваха на лабрадора много повече, отколкото мухлясалата стара болница.

Идеята беше на Уилън — да минем с кучето по целия маршрут, който Лола е трябвало да извърви, за да пренесе костите на сина си от котела. Започнахме от разрушената морга (могилата от счупени тухли сега изглеждаше като джудже в сравнение с останките на „Сейнт Джуд“) и пуснахме кучето да души пътя през пущинака към гората зад болницата.

Намерихме останките на Гари Ленъкс на поляната. Или по-скоро лабрадорът ги намери. Дори не бяха добре скрити. След като подуши около руините на църквата, кучето се отправи право към дъба, ударен от мълния. На няколко педи над земята стволът беше изгнил и образувалата се хралупа бе скрита от храсти и от преплетените издънки на умиращото дърво. На дъното на кухината, почти невидими в дупката, имаше овъглени човешки кости. Черепът беше най-долу. Беше почернял и напукан, предните зъби на горната му челюст липсваха.

Докато вадеха последните кости на Гари Ленъкс от гнилото дърво, си спомних, че бях срещнал Лола там. Изглеждаше ядосана, че е видяла другиго сред руините на църквата. Винаги ми се беше струвало странно, че събира боклука около поляната, но сега разбрах защо.

Грижела се е за гроба на сина си.

Заваля сняг. Малките снежинки се лепяха на прозореца и бавно се стичаха надолу по стъклото, докато се топяха. Размърдах се на неудобния стол и отново се изкуших да използвам времето като извинение, за да си тръгна. Сега, когато бях тук, се чудех какво се надявах да постигна. Все още не знаех защо точно дойдох, освен че така ми се струваше правилно.

Просто чувствах, че трябва да го направя.

Стомахът ми се сви, когато чух приближаващите се стъпки в коридора, сякаш белегът под ребрата ми се съживи от спомена. Вратата се отвори и влезе санитар. Почти скочих на крака, когато веднага след него в стаята се довлече хилава жена. Изглеждаше болезнено слаба и носеше обикновена бяла рокля, през която ясно прозираха лопатките ѝ. Рядката сива коса беше къса и стърчеше като четина на слепоочието, където бе обръсната и разкриваше пресен белег.

Каквато и заплаха да се е крила някога в тази крехка фигура, отдавна бе изтляла на пепел. Санитарят я хвана за ръката и я сложи да седне на стола срещу мен. Кожата на лицето ѝ все още беше бледа и груба, въпреки че изгарянията бяха почти излекувани. Но това не беше най-голямото поражение. Очите, които неспокойно се стрелкаха насам-натам из стаята, бяха млечнобели, сякаш замъглени от перде. Врящото кафе бе изгорило нежните роговици и бе оставило трайни белези. Хирургическата интервенция можеше да възстанови частично зрението ѝ, но дори и съдът да бе дал позволение, психиатрите считаха, че травмата ще е твърде тежка за крехката ѝ психика. От сега нататък светът ѝ щеше да тъне в сива мъгла.

Тя наведе глава и се заслуша тревожно.

— Кой е там? — попита почти шепнешком. — Майкъл, ти ли си? Много ме е страх.

В гласа ѝ звучеше отчаяние. За момент видях сянка от предишната ѝ красота, от призрака на жената, която беше преди. После и това изгоря и изчезна. Положих усилие да не се дръпна, когато покритите ѝ със сини вени ръце се протегнаха през масата към моите. Кожата ѝ беше ледена.

Подуших лек аромат на сапун. Нищо повече.

— Здравей, Грейс — казах аз.

Благодарности

За написването на тази книга ми помогнаха щедростта и експертният опит на хора с далеч повече знания от мен. Ако в текста има неточности, те са мои, не техни. Благодаря (по случаен ред): на Тим Томсън, професор по приложна биологична анатомия в университета „Тенеси“, за това, че търпеливо отговаряше на все по-странни въпроси; на Тони Кук, ръководител на Националната агенция по престъпността към СЕОР (Център за защита на деца от експлоатация и онлайн заплахи), за професионалните съвети и за неговия „Наръчник за старши следователи“, който ми предостави безценни справки; на д-р Мартин Хол — криминален и ветеринарен ентомолог в Националния исторически музей в Лондон, за информацията за мухите месарки и други насекоми; на Патриша Уилтшърт, професор по криминална екология в университета „Саутхемптън“, за това, че ми осигури широка основа от знания; на пресофиса на Лондонската столична полиция за бързите отговори и на криминалния антрополог д-р Анна Уилямс от университета „Хъдърсфийлд“ за информацията за полицейските кучета и миризмата при разлагане. Подробности за нейната кампания за Великобританска ферма за трупове могат да бъдат открити тук: http://htf4uk.blogspot.com.

Благодаря и на моите агенти Гордън Уайз, Мелиса Пиментел и екипа на „Къртис Браун“, на британския ми редактор Саймън Тейлър, на германските ми редактори Улрике Нек и Фрийдерлике Ней и на всички зад кулисите на издателствата „Трансуърлд“ и „Роволт“; на майка ми за подкрепата и на Бен Щайнер и SCF за бързото изчитане и коментарите.

И последно — огромно благодаря на съпругата ми Хилъри — първият и най-добър читател, за това, че работи неуморно заедно с мен и споделя и доброто, и лошото. Това наистина е общо усилие — аз просто съм този на клавиатурата.

Бележки под линия

1

Оригинално заглавие The Fall of the House of Usher. У нас се среща в препратки и като „Западналият дом на Ашър“. — Б.р.

Content

Саймън Бекет
Мирис на смърт
Дейвид Хънтър #6

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

Епилог

Благодарности

Бележки под линия