Ярослав Ґжендович

Господар крижаного саду

Нічний подорожній

Передмова

Сага про cад крижаних насолод

Коли ми згадуємо про польське фентезі, то насамперед мова заходить про «Відьмака» Анджея Сапковського. Перша повість циклу, який тоді ще й не був циклом, вийшла друком у 1986-го року. Проте польське фентезі народилося на чотири роки раніше разом із публікацією оповідання «Фортеця трьох колодязів» (1982). Написав його — тоді ще маловідомий, але амбітний молодий автор Ярослав Ґжендович.

Після «Фортеці» були й інші оповідання: одні більш вдалі, а інші — абсолютно прохідні. Ґжендович не планував обмежуватися фентезі — він охоче писав у різних жанрах, а часом і поєднував їх. Це була епоха зародження сучасної польської фантастики: ПНР доживала свої останні роки, і до жанру прийшла нова генерація — зухвала, готова на експерименти й не схильна до компромісів із владою. Власне, багатьом із них фантастика дала можливість висловитися щодо суспільства, в якому вони жили.

Тоді ж, 1982-го, починає виходити культовий журнал «Fantastyka» (з 1990-го і до сьогодні — «Nowa Fantastyka»), а 1986-го року великий Лем публікує свій останній роман «Фіаско» та йде із жанру. Нові польські фантасти — серед яких і Ґжендович — раптом усвідомлюють, що можуть буквально все. Ба більше, тепер у них є майданчик, на якому це «все» цілком реально опублікувати. Ось чому автори з таким захопленням беруться експериментувати з жанрами, зокрема і з новими для польського читача. Тоді саме оповідання мали більші шанси, ніж великі форми: існував не тільки журнал, але й низка фензинів. Спраглі до фантастики читачі обговорювали найцікавіші тексти, сперечалися про подальшу долю жанру, починали писати самі. У ці благословенні дні можна було прокинутися знаменитим, написавши лиш одне по-справжньому сильне оповідання.

Ярослав Ґжендович написав їх чимало. Його запам’ятали, на його нові тексти чекали. Однак перша книжка — також збірка оповідань — з’явилася друком лише 2003-го, в молодому амбітному видавництві «Фабрика слів». «Фабриканти» одразу постановили: «На відміну від старшого покоління, яке намагалося навчати або повчати, ми насамперед будемо розважати; читачу буде моторошно, захопливо, весело, але завжди цікаво; жодних нуднючих описів того, за яким принципом діє двигун неіснуючого космічного корабля, жодних філософувань на десятках сторінок».

Цілком передбачуваний жест — як компенсація за роки ПНР-івської соціальної фантастики. Але в цьому маніфесті автори, звісно ж, трохи лукавили: кращі представники того покоління й справді розважали читачів. Але не тільки.

Той-таки Ярослав Ґжендович раз по раз намагався осягнути те, що відбулося з країною за останні роки. Природа революцій, пост-колоніальний досвід, сутність війни і те, як вона змінює людину. Найсильніші тексти народжувалися з бажання чи навіть потреби висловитися, не стояти осторонь. Часом у них помітний і вплив улюблених письменників Ґжендовича: це і автори кіберпанку, і творець «Молодшої Едди» Сноррі Стурлусон, і брати Стругацькі. Часом це підкреслено «чоловіча» проза (хай би яким умовним не було це означення): жорстока до читача, а ще більше — до героїв.

Зав’язка «Господаря крижаного саду», звісно ж, нагадує «Важко бути богом» братів Стругацьких, але стрімко й невблаганно рухається в бік давніших текстів, скажімо, «Беовульфа» та вище згаданих скандинавських саг. Друга ж лінія — історія принца Тенджарука — радше нагадує традиції східної прози та романи виховання.

Ця книжка стала візитівкою Ґжендовича і лонґселером: вона зібрала низку престижних премій, з 2005-го року кілька разів перевидавалася у Польщі, її завжди можна знайти на полицях книгарень, за мотивами роману створили настільну гру, а нещодавно переклали російською (2017) та білоруською (2019) мовами. Ця тетралогія страшно дратує одних читачів і неймовірно захоплює інших. І оця небайдужість, напевно, й гарантує цікаве та захопливе читання й пошуки подвійного дна.

Я радий, що тепер ми можемо познайомити з нею й українських читачів!

Володимир Арєнєв

Розділ 1

Нічний подорожній

Двері усі,

Коли прийдеш додому,

Ти роздивися, ти перевір,

Бо невідомо, недруг який

Там причаївся.

Havamal, Повчання Високого[1]

Розказували, що він вийшов просто з хвиль Північного моря, породжений їхнім крижаним, лютим безмежжям, приведений у світ заплідненою морем утопленицею.

Розказували, що він вийшов із Пустки Тривоги, де був створений не так, як інші Тіні, як плід чиїхось нечистих помислів. Не такий, бо в усьому схожий на людину.

Розказували, що він був сином Гінда, бога воїнів, що смертна жінка зачала його, коли бог укотре подорожував по землі у втіленні мандрівника.

Розказували, що його породила блискавка, яка вбила доньку великого моряка Стіґінґа Галасливої Сокири, Сікрану Солоний Вітер, коли вона у грозу самотньо стояла на скелі. Вдивляючись у щогли на горизонті, вона виглядала корабель свого коханого. Мертва, вона породила полум’я й воїна.

Розказували, що він прийшов просто з ночі, ідучи на великому, мов дракон, коні, і на його плечі сидів яструб, а поряд біг вовк.

Казали різну маячню.

Однак було інакше.

Правда в тому, що його виплюнули зірки.

* * *

— У тебе п’ятнадцять хвилин, — пояснює Джофа. Повторює це, мабуть, удесяте. Я сиджу, пристібнутий у коконі. Моє дивне обладнання розпихане по всій кабіні, десь на тлі бігають техніки в яскраво-червоних комбінезонах, хтось підключає товстий кабель і лається, миготять помаранчеві аварійні вогники, якийсь прилад щомиті плюється струменями густої пари. Я не готовий.

Я не готовий.

— Пам’ятай. Маєш відійти принаймні на півкілометра й сховати голову. Вибух не буде надто голосним, капсула випарується, але тебе може вдарити камінням, шматками дерев чи ще чимось. Буде дві ударні хвилі. Перша — нормальна, від вибуху, потім — зворотна. Більш-менш за три секунди.

Перший сигнал сирени. Погордий жіночий голос починає відлік. Кожні десять секунд, починаючи від шестиста. Я не готовий. Зараз вони запустять мене й підуть собі до буфету.

Не розумію, як я міг дозволити себе в це втягнути. Джофа поправляє якісь кабелі всередині капсули і крадькома пхає в кабіну пачку тютюну.

— Як ви почуваєтеся? — чую в навушниках металевий голос Новінкова. — У вас прискорюється пульс.

— Цікаво, чого б це, — проціджую в мікрофон. Дурний шарлатан.

Я відчуваю себе якимось прадавнім мертвим володарем. Прив’язаний до трону, який за мить опиниться посеред полум’я. Переді мною суне хоровод жалоби з дарами. Я вже отримав швейцарський складаний ніж і пляшку пальонки від когось із земляків. Усе нелегально, звісно. Артефакти. Анахронізми. А керівництво місії так старалося, щоб у мене навіть запальнички не було. Посмертні дари.

Бракує тільки плакальниць.

Вони мали б привести плакальниць.

П’ятсот секунд.

Я не готовий.

— Як почуваєшся? — це вже Дейрдре. Руді кучерики зникли під капюшоном, красиві вуста тремтять, в очах завмер блиск діамантів.

Що ж, хоча б одна плакальниця. Нічого не вийде з нашого короткого знайомства, моя руда Дейрдре з Дерри (деякі помилково називають його Лондондерри). Ти знала, що в нас нічого не вийде. Такий собі прифронтовий роман…

Я лише піднімаю великий палець. Цифрал поки що деактивований. Я не можу опанувати емоцій і вдавати крутого. І мені теж сумно, руда Дейрдре з Дерри.

Але вже надто пізно, щоб щось говорити.

Цей стос піді мною зараз підпалять.

Ти вже не поцілуєш мене через маску.

Хоча насправді це ти справжній командос, моя Дейрдре. Справжній морський котик. Капрал Морського підрозділу Спецрозвідки. Я — простий «цивільний». Доброволець розвідки, який пройшов річне навчання.

Це ти крута.

Крім того, це я зникну на вогняному троні, а ти підеш до буфету.

Я простягаю руку, Дейрдре плескає мені по долоні. Так воно в нас виходить — бракує часу на сцени.

А потім хтось помирає, не попрощавшись.

Восьмеро досі не повернулися. Я лише маю перевірити, що з ними сталося. А найімовірніше… ідентифікувати тіла. Минуло два роки. Якщо вони все-таки вижили, то витягнути їх або полагодити те, що вони зіпсували. І повернутися.

І повернуся, чорт вас забирай.

Триста п’ятдесят.

Кришка капсули опускається з виском серводвигунів, вона випукла, як крильця хруща. Чую, як закриваються важелі.

Дейрдре цілує сімнадцятишарове скло трикутного вічка. На панцерній поверхні лишається слід іржаво-коричневої помади.

Красиві вуста Дейрдре відбиваються на моєму саркофазі, як запечена кров.

Сталевий стукіт лине згори капсули. Тріск, з яким колодки заходять у швартувальне гніздо.

Усі контрольні екрани загоряються зеленим і бурштиновим.

— Нічний Подорожній, це Контроль. Починаємо скидання. Як почуваєшся, Драккайнене?

— Готовий.

— Ти вже на транспортній рейці, наближаємося до камери скидання.

— Зрозумів.

Усю дорогу Контроль розпитує мене про процедури й показники приладів — мабуть, для того, щоб чимось мене зайняти. Це все-таки не шатл.

Це капсула скидання. Я — вантаж. Я ні на що не маю впливу. Старт і посадка відбуваються автоматично. Я повинен стиснути зуби на захисті для щелепи й пам’ятати про дихання. Як варіант, розслабити м’язи, думати про Європу й намагатися знайти у цьому всьому хоч щось позитивне. Це все.

Щось на кшталт пневматичної пошти.

— Як почуваєшся, Ніт’їсефні?

Ніт’їсефні — Нічний Подорожній. Моє кодове ім’я. Так воно звучить на горловому діалекті Народу Узбережжя. Окрім мене, може ще з двісті осіб знає цю мову. Я впізнаю цей голос. Це Льодовик. Шеф місії. Приємний чолов’яга, на вигляд добрий гуманітарний професор філософії якогось серйозного університету. А насправді безжалісний, як змія, диявол, який спокусив мене взяти участь у програмі. Тепер він вирішив, що повинен попрощатися особисто. Це точно має справити на мене позитивне останнє враження.

— Як посилка, шефе.

— Буде, як у лунапарку, тобі сподобається.

Коридор, яким суне мій кокон, освітлює флуоресцентне світло ламп, за мною закриваються перегородки.

Я сам цього хотів.

Я не бачу зірок.

Я не бачу планети, яка за мить стане моїм єдиним світом.

Коли відкривається перегородка скидальної камери — все опиняється внизу, під капсулою. Я можу дивитися на стіну, яку періодично заливає помаранчевим світлом лампи тривоги.

Чую галас у навушниках. Контроль перевіряє останні параметри, пихата сука починає відлік секунд. Що за голос? Ображена валькірія в переддень менструації! Сподіваюся, ніколи її не зустріну.

— Хочеш щось сказати?

— Я невинний.

Останній звук мого світу — це тріск стикувальних колодок, що просковзують панциром, і стишений гуркіт запуску.

Я не готовий…

Потім немає жодних звуків ззовні, окрім голосу в навушниках. Я вичавлюю із себе радісний, ковбойський крик і падаю.

Така безцеремонна поведінка — це традиція. Я ж молодецький, крутий і незнищенний.

Насправді мені це починає подобатися.

Майже нічого не видно. Усе вирує, зірки розмазуються у зигзаги, лише одну мить я бачу «Манту», що висить на небосхилі, як широкий накінечник кебірийської стріли. Вона моментально стискається й перетворюється на чергову зірку, яку не відрізнити від інших. Прощавайте, податки, процедури й правила. Прощавай, цивілізаціє. Прощавайте, свята, гот-доги й лікарні. Прощавай, Земле. Прощавай, солодка Європо. Нехай твій бик понесе тебе до ясної холери!

Кінець.

І чорт вас усіх забирай.

Я намагаюся дихати нормально, але складається враження, що кишки протискаються крізь горло. Шкіра на обличчі розтягується в якійсь страшній гримасі, і я починаю сліпнути. Я відчуваю, як кров відпливає з пальців, як німіють ноги.

На трикутному візері досі бачу відбиток красивих губ Дейрдре з Дерри. Кривавий слід поцілунку залишається зі мною, допоки його не знищить кокон лютого вогню, який розцвітає навколо капсули.

* * *

На мене ніхто не чекає. Висока скеля на березі моря порожня аж до самого горизонту. До самого кінця зрідка порослих покрученими кущами солоних боліт, де маячить темна смуга лісу.

Повне безлюддя. Це добре. Якби хтось тут з’явився, я мусив би його вбити.

І це не жарт.

Місія цілком таємна. Офіційно нелегальна. Увесь цей світ охоплює цілковитий карантин. З моменту провалу дослідницької програми — карантин абсолютний. Перша антропоїдна цивілізація в усьому дослідженому космосі. Безцінна. Вони не можуть дізнатися, що не одні в космосі. Нам не можна порпатися в їхній культурі, що б вони не робили. Хто ми такі, щоб вирішувати… ну і таке інше. Усе, що я роблю, саме моє існування, ґвалтує всі правила, урочисто видані Брюсселем. З точки зору ідеології невтручання Льодовик — злочинець. Він ризикує викликати культурний шок, щоб врятувати кількох людей. І, може, прагне дізнатися, що тут відбувається.

Це проти директив.

Мені це аніскільки не заважає.

Я приземляюся з точністю до метра за якихось п’ятдесят метрів від прірви. Парашут типу «крило» і гравітаційні маневрові двигуни.

Чекаю п’ять хвилин, поки оболонка охолоне настільки, що можна буде вийти, а потім відчиняю засуви й відстібую паси.

Капсула, що стоїть у центрі кола з випаленою травою, схожа на тріснутий фрукт.

У мене мало часу. Я не можу милуватися видами. Сліди мого перебування тут мають зникнути якомога швидше.

Треба дістати все обладнання, яке я повинен забрати з собою, скласти парашут і заштовхати його в люк, а тоді нав’ючитися всіма цими речами й запустити відлік.

Треба відійти на пів кілометра. Це дистанція, яка відділяє мене від вапнякових скель під лісом. Це добре. Вони захистять мене від уламків.

Речі переношу по черзі. Напхані торби, сідло, мішок, зброю. Повітря холодне й чисте, освітлене несамовитим яскравим світлом заходу сонця. Це єдина чужа планета, яку я бачив наживо. Як і більшість людей, я ніколи не покидав Землі. Передусім я якось не можу усвідомити, що все навколо таке звичайне.

Як своє.

Трава як трава. Рослини як рослини. Трошки чужі, але не більше, ніж у якійсь Бразилії чи Австралії. Небо над головою, захід сонця, морські хвилі біля підніжжя скелі виглядають цілком нормально. Як на полігоні Коста Верде. Як у домі під Сплітом.

Так, як скрізь.

Мені шкода парашута. Кількадесят квадратних метрів плівки — сильнішої й легшої, ніж будь-яка інша доступна тканина. Багато чудових мотузок з арахніду. Кожна могла б витримати вагу вола. Усе це за уламок секунди має випаруватися, а в мені місяці вбивчих тренувань виробили інстинкт сміттяра. Кожна річ, яку знайдеш, може стати у нагоді. Тому мені так складно розлучитися з парашутом. Змарную його, а невдовзі, мучаючись із якоюсь дешевою мотузкою, сумуватиму за ним.

Я піднімаю захисну кришку детонатора, повертаю ключ, вбиваю шестизначний код, а потім відводжу червону ручку, повертаю її й витягаю на всю довжину.

Нічого не відбувається.

Замість квадратних цифр зворотного відліку я бачу на екрані перелік машинних кодів, потім якісь значки й одне за другим — повідомлення про помилки.

Мені стає спекотно.

Це одна з таємниць цього світу.

Одна з тих, які я маю з’ясувати.

Мідґаард — це зона смерті для електроніки. Тут усі дорогі іграшки, якими ми оточені вдома від самого народження аж до моменту смерті, починають спочатку глючити, потім псуються, а під кінець просто помирають.

Перша експедиція не змогла навіть рушити. Рятівний шатл, який за ними вислали, після старту зміг лише вийти на орбіту, а потім вся електроніка відразу здохла. Навіть світло в кабіні згасло, а потім човен перейшов у режим дрифту. Мусили його відбуксувати. Усі вижили, але довелося викинути навіть наручні годинники.

Транспорт, яким сюди прибула остання експедиція, чекав у визначеній точці всього пів години. Коли повернувся — ледь не розбився об модуль материнського корабля.

Зараз я не знаю, чи детонатор спрацював і просто заглючив екран, чи саму команду самознищення було відхилено. Якщо я помиляюся, то сидітиму тут навколішках, сперечаючись з вредною клавіатурою, допоки гіпертермобарична боєголовка не оживе просто в мене під ногами.

Кінець місії.

Я відчуваю, як полотняна сорочка мокне. Нервово стукаю по мертвих клавішах, вводячи команду зупинки, а потім ключем перезавантажую прилад.

Він прокидається, але це триває довше, ніж мало б. Знову ключі, коди, пуск. Цього разу відлік починається, але деякі цифри виглядають дивно, немов літери чужого алфавіту.

Я переконуюся, що детонатор працює, і прожогом біжу в напрямку скель.

Щонайбільше за двісті метрів до мене докочується вибух.

Я побачив сліпучий відблиск і навіть не встиг упасти. Ударна хвиля змітає мене, мов цунамі, і тягне по бруду й мохах болота. У роті повно болотистої води, спина й одна рука печуть, мов їх облили окропом.

За пів секунди хвиля повертається. Повітря заповнює пустку в епіцентрі.

Висновок простий: детонатор активувався ще за першим разом.

Ледь устиг.

Навколо місця, де була моя капсула, лишилася тільки немов вигризена у скелі, напівкругла вирва й кільце обвугленої трави. Над усім цим підноситься гриб диму, схожий на мініядерний вибух.

І наказав він спалити всі кораблі на узбережжі.

За кільцем скель, де я склав своє обладнання, сідаю на пласкому камені й опираюся спиною на граніт. Я дивлюся на небо, що поволі темнішає, і слухаю чужі, сумні голоси птахів.

У нашому світі складно знайти пустку, де не буде нічого, крім природи, неба над головою й людини, що сидить на камені. Людини, що підкоряється тільки тому закону, який має у серці. Усе моє життя, куди б я не пішов і що не робив би, мене контролювали мільйони правил. Тисячі чиновників унормовували кожну мою думку і кожен вчинок. На все були приписані процедури. Мною постійно хтось опікувався і намагалися захистити від будь-якого ризику. Все своє життя я почувався так, ніби мені дванадцять років, а навколо — мільйони батьків.

Тут мною ніхто не опікується. Я можу напитися, вивихнути ноги, висадити себе в повітря термічним обладнанням або впасти до якогось колодязя. Усе на власний розсуд.

Боже, яке полегшення…

Під купою речей лежить пласка пластикова пляшка пальонки «Монастир». Я роблю великий ковток, але спочатку ллю трохи на долоню і притискаю її до землі. Пожертва для Гінда, бога воїнів. Зараз Узбережжя Вітрил — це моя єдина Вітчизна. Я відчуваю смак слив, що росли по інший бік космосу, десь під Рієкою. Смак сонця Адріатики, яке звідси здається лише блідою зіркою всередині неістотного сузір’я, що називається Долонею. Неймовірно далеко. Цього не можна навіть уявити. Людина не вміє думати космічними категоріями. Мене попереджали про це. Це страшне відчуття.

Здуріти можна.

Немов хтось, хто погоджується на щось подібне, може бути нормальним…

Я розкладаю свої скромні пожитки. Кожен предмет знаю напам’ять, тисячі раз тримав їх у руках, вмію все скласти й розкласти навіть уві сні.

Спочатку я не розумів, навіщо це все. Гадав, що в мене має бути нормальна зброя. Хоч би пістолет. Я можу нагадувати тубільця, це зрозуміло, але навіщо брати на роботу цілий штаб, який під керівництвом ксеноетнологів шиє мені чоботи зі спеціальної модифікованої шкіри за допомогою клонованих зв’язок, коли я можу взути якісні військові чи туристичні чоботи за п’ятдесят євро? Яка різниця? Я увійду в легенди як Той, Хто Мав Магічні Чоботи й зміню культуру цього світу?

Чому мені не дозволили взяти труси? Я огорнутий тонкою полотняною хустинкою, немов пелюшкою. Це не так вже й складно… Зав’язуєте мотузком на поясі, потім прямокутний шматок тканини, що висить ззаду, складаєте так, щоб вийшли два трикутники, й протягуєте між ногами, а потім кінчик засовуєте під мотузку й вивертаєте назовні. Просто.

І незручно.

У мене стільки речей, що ними можна було б нав’ючити коня, але треба якось із цим усім рушити. Мене навчили обходитися без спорядження, але невідомо, скільки я тут пробуду. Кожен предмет збільшує мої шанси на виживання.

Мене визнають загиблим в експедиції, якщо не знайдуть за рік на цьому самому місці або якщо я не подам ознак життя.

Електроніка здихає відразу ж, але біонічні системи якось виживають. Мене це не дивує. Зрештою тут чудово почуваються і люди, і звірі.

Я витягаю пакунок з радіоларією. Моя забавка. Моє звірятко.

Мій передавач.

Металевий циліндр, вкритий плутаниною орнаментів. Я натискаю кілька зображень у потрібній послідовності — голову змії, листок клену, колесо воза, око жаби. Внутрішній контейнер із сичанням висувається, радіолярія безвольно підіймається у зеленуватому гелі, немов велика медуза. Щупальця вільно звисають, капелюхи антен закривають купол, по склоподібному тілу пробігають лише маленькі вогники — відблиски люмінесценції. Передавач перебуває в напівсні й очікує свого часу. Колись я буду змушений викликати допомогу, доповісти про закінчення місії чи скласти свій останній рапорт, і тоді радіоларія прокинеться. Вона відправить моє повідомлення прямо на супутник спостереження і, ймовірно, це коштуватиме їй життя.

Під час навчань виявилося, що для цієї подорожі я повинен одягнути повний обладунок на себе. Інакше я не впораюся з усім цим. Він не важкий, але дуже незручний, якщо його зняти. Займає весь пузатий мішок, а в мене ж іще сакви, скручений плащ, зброя, щит і сідло. Якби це була оригінальна місцева зброя, то я ледь міг би пересуватися з усім цим. Та завдяки сучасним матеріалам, які правдоподібно вдають ковану сталь, плетені ремені й затверділу шкіру, усе це, разом із шоломом, важить усього дванадцять кілограмів. Повний комплект екіпіровки воїна з Узбережжя вдвічі важчий. Я вдягаю наколінники, поручі, кольчугу, латний нагрудник і шолом. Пристібую ремінь зі зброєю і вперше витягаю меч на цій землі.

Його було створено в майстерні Нордланд, яка виготовляє бойові гравітаційні гелікоптери. Меч не схожий на меч Людей Узбережжя — він довший, має вдвічі довше руків’я без виразного навершя, квадратну щитовидну гарду і односічне мономолекулярне лезо. Формою він трохи завдячує шінобі кен, мечу найманих убивць давньої Японії. Я волів би мати самурайську катану, але мій інструктор із боротьби за допомогою кількох болісних прикладів довів мені, що це дурна забаганка. Зате я отримав більш універсальну зброю, яку можу використовувати в кількох різних стилях — тримаючи щит, однією рукою чи двома. Можу фехтувати, вести бій у стилі кенджюцу або рубатися як воїн ордену тамплієрів.

Мачете я отримав додатково, як звичайний інструмент. Він так само технологічно витончений простий у будові, як і меч. Однак у парафеодальних культурах, як-от ця, меч — зазвичай не просто меч. Він не тільки коштує багато, а і вміщує честь воїна, духи його жертв, вдачу, якогось бога й дідько знає що ще. Якщо я почну рубати ним сухі гілки для вогню або копати землю — отримаю на свою голову проблеми або стану посміховиськом. У будь-якому разі, зверну на себе непотрібну увагу.

Ще є ніж, трохи похідного обладнання, теплий одяг, запасні чоботи, зимові чоботи, композитний лук, стріли, овальний щит із ламінату і кінська упряж. Прокляте сідло. Воно досконале й легке, із купою схованок і торбинок, але, мабуть, не існує нічого менш зручного для транспортування.

Шолом, звісно ж, на голові. Сідельні торби сконструйовані так, що я можу повісити їх на плечі — одну спереду, другу ззаду — і закріпити з боків. Вийде щось на кшталт рюкзака. Щит можна закріпити на спині. Сагайдак зі складеним луком — на поясі праворуч. Мачете — під клапаном сумки, що висить на грудях.

Сідло врешті вантажу — на загривок, уперши внутрішнім чепраком у щит; одна тебенька входить між торбою і задньою частиною шолома.

Такий от я.

Іду.

Навантажений, наче верблюд, у повному озброєнні, із сідлом на зашийку, виглядаю наче Круть і Верть в одній особі. Спотикаюся на цій багнистій масі з каміння та засохлих дере, спорядження дзеленчить, а я рухаюся в бік лісу, який приховає від світу це жахливе видовисько.

Царство за коня.

Сутеніє. Я вирішую пробудити цифрал.

Цифрал. Мій паразитарний янгол-охоронець, вигадуваний в таємних лабораторіях «Нісіма Біотронікс» для Морського загону спеціальної розвідки.

Єдиний елемент спорядження, який я точно не загублю і без якого мені тут буде непросто вижити.

Він перетворює мене на надлюдину. Це завдяки йому я бачу в темряві, чую мишачий писк на відстані двохсот метрів; це він у хвилини небезпеки вводить у мої вени гіперадреналін, який прискорює мої рухи та реакцію. Завдяки йому брязкітлива тарабарщина Людей Узбережжя або горлове белькотання амітраїв звучить у моїх вухах, наче рідна мова. У разі чого він знеболить мене, вилікує, висвітлить мапу під заплющеними повіками або виведе приціл на сітківку ока.

Завдяки йому за рік навчання я вивчив так багато, що за нормальних умов на це пішло би двадцять років.

Без цього холерного паразитарного гриба у моєму мозку вся місія була б тільки недешевим самогубством.

Його мені вводили крізь ніс.

Тоді цифрал був лише зернятком. Він розчинив оболонку і перетворився на личинку завбільшки зі збудник малярії. А потім подорожував кровоносною системою, утворюючи білі кров’яні клітини, поки не дістався гіпоталамуса. Там він угніздився і почав рости, харчуючись моєю кров’ю.

Коли дванадцять років тому у глибокій таємниці застосували першу модель, моя люба вітчизна вустами якогось божевільного єврократа наполягла на тому, щоб цифрал пильнував, аби солдати діяли згідно зі статутом, процедурами та відповідними наказами. А найкраще — щоби були покірні. Підозрюю, він уявляв собі Європу, де щось подібне завантажать кожному новонародженому. Ті щасливчики були з відділу «Fallschirmjager». Кілька командос загинуло вже під час полігонних випробувань, а двоє пустили собі кулю в лоба перед тим, як їм встигли деактивувати імпланти. Трьох відправили в божевільню.

Я страшенно боявся, коли мені його вживлювали.

Вони пояснювали, що це шоста, ретельно протестована версія. Що це тільки допоміжна система, елемент, який не втручатиметься в мою особистість. Що це просто внутрішній комп’ютер. Він зробить доступними ті частини мозку, які тимчасово не використовуються, і дозволить силі волі керувати процесами, на які зазвичай ми не маємо впливу. Що в разі невдачі все можна буде повернути назад. Якщо його деактивувати, він просто здохне й буде поглинутий організмом. Переконували, що вони знають що роблять.

Я їм не вірив ні на гріш.

І страшенно боявся.

А потім цифрал активувався і позбавив мене страху.

Це перше, що він зробив. Убив у мені здатність до звичайного людського переляку. До паніки чи істерії. Я більше не отримаю справжнього неврозу і не буду прокидатися з відчуттям неспокою та незрозумілого нещастя, як нормальна людина. Перед лицем небезпеки я до останнього вигадую, думаю і планую. Я буваю стурбований або переляканий, але мене не паралізує страх. Я вже так не вмію. Коли не відбувається нічого особливого, я безтурботно спокійний. Не переймаюся наперед.

Я гадав, що це зробило з мене психопата, і відразу побіг із цим до Льодовика.

Мене обстежили. Цифрал просто поставив мені фільтри. Я вмію кохати, бажати, співчувати. Мені може бути сумно. Я можу боятися. Вищі почуття лишилися. Але негативні емоції більше не можуть взяти наді мною верх.

Льодовик застерігав, що це може мене вбити. Що в такому разі у мене має бути вдвічі більше розсудливості, ніж у інших, бо ці механізми — переляк та паніка — це природні запобіжники інстинкту самозахисту.

Але від певного часу в мене його й так мало. Найліпший доказ цьому — те, що я погодився взяти участь у цій місії.

Є й погані сторони. Часом прискорені реакції взагалі недоречні. Коли гіперадреналін наповнює кров — можна пробити рукою двері, які хотів просто відчинити, і водночас зламати собі кістки. Звуки занижені на кілька октав і слабо чутні. Не дай Боже в такому стані ляснути в долоні. А просто вхопившись за шнурок, можна обрізати собі пальці.

Усі, хто навчався в замку Даркмур, після активації цифралу боялися торкатися жінок. Бо врешті-решт це теж можуть бути емоції.

Ми розповідали одне одному легенди про те, як якийсь командос у момент пристрасті нібито розірвав дівчину на шматки.

Утім, у групі були й дівчата. Дві.

Про те, що відбувається, коли зустрічаються двоє осіб із імплантом, теж ходили легенди.

Як про нас із Дейрдре.

На щастя, це були лише легенди.

Коли цифрал наділив мене даром мов, у свій вихідний я пішов до пабу в Аксенгіллі й не зміг замовити пива. Белькотів якусь мішанину з мови Узбережжя та кебірийської, вставляючи хорватські, фінські та польські прокляття. Потім усе відрегулювалося.

У свою чергу, нікталопія здається зручною, поки різко не виходиш із темряви на світло. Зіниця реагує миттєво, цифрал теж, але малюнок на сітківці лишається ще на кілька хвилин. Якось уночі Дейрдре полізла до холодильника, підсвічуючи собі очима. Відчинила дверцята. Зір повернувся до неї лише після сніданку.

З іншого боку, дуже допомагає усвідомлення, що за потреби можна схопити рукою стрілу або поцілити ножем в осу на пні.

Моє завдання — збір інформації. Моя головна зброя — це мозок.

Мене цьому вчили. Але фізична перевага дає зовсім іншу психічну установку.

Сонце сідає. Я брьохаюся в багнюці, ступаючи біля стовбурів сухих дерев, стрибаю по валунах і камінню, балансуючи з пірамідою вантажу на карку. Сорочка під обладунком, кольчугою і каптаном просякла потом. Спина, обпалена вибухом, пече несамовито. Темний густий ліс, справжня стіна зарослих мохом стовбурів, маячить вже за декілька метрів. Я зупиняюся на вогкому килимі моху, дивлюся ще раз на морський горизонт над краєм скелі і активую цифрал.

* * *

Уже спадала рання сутінь, коли Вуко Драккайнен зайшов під дерева. Ліс був неприємний. Низький, сплутаний, повний кволих дерев із покрученими стовбурами, порослими бородатим лишайником. Десь у гіллі кричали птахи.

Драккайнен ступав розміреним, ритмічним кроком, однією рукою підтримуючи руків’я меча, а іншою — стабілізуючи розміщене на загривку сідло, що чіплялося за гілля. У цьому лісі не було стежок. Дерева, що померли від старості, попадали в підлісок, перегороджуючи дорогу, або чіплялися за крони сусідніх дерев і так висіли, плутаючись гілками, обростаючи грибами і лишайником, аж поки не струхнуть. Справжні джунглі.

За годину він заміряв швидкість руху і зрозумів, що до розташованої за вісім кілометрів дослідницької станції добиратиметься ще принаймні дві години.

Звичайно, існувала ймовірність, що, діставшись до місця, він отримає чай і бутерброд із дичиною. «Ми навчилися робити місцевий хліб! Думали, що вже ніхто за нами не прилетить». Тоді місія буде завершена за два дні, не враховуючи часу, який пішов на планування, навчання й підготовку.

Дорога затягувалася. Ліс був монотонним і нудним. Однакові чорні покручені стовбури та неохайні гірлянди лишайнику, що хитався від вітру. Смерділо мокрою грибницею, порохнявою і гостро, мускусно — дрібними гризунами.

Він поглянув на світ в інфрачервоному світлі. Трохи з нудьги, а трохи й тому, що хащі вже починали тонути в мороці. Підмальовані зеленим дерева не стали красивішими, проте можна було помітити схожих на маленьких капібар гризунів, що сиділи на землі, поблискуючи сріблом оченят, птахів, що стрибали по гілках, комах, що сновигали в повітрі, мов смугасті кулі, змій, що причаїлися в гущавині.

Цей марш затягнувся на три години, і, коли Подорожній дістався до місця, настала ніч. У пейзажі навколо нього нічого не змінилося. Просто в якийсь момент він зупинився і сказав: «Тут».

Він знав, що знаходиться за кількадесят метрів від галявини на вершині пагорба, де стояла покрита гонтом дерев’яна хата, оточена частоколом і названа польовою дослідницькою станцією «Мідґаард-ІІ».

Драккайнен зняв із себе незручне манаття і тихенько склав його між двома струхлілими стовбурами, маскуючи листям, схожим на папороть. Панувала тиша. Птахи вже замовкли. Тільки іноді чулося протяжне виття нічного хижака. Драккайнен сидів між папоротей, чекав, поки висохне мокра полотняна сорочка, і прислухався. Вітер не приносив жодних знайомих звуків. А з такої відстані він повинен був почути тріск вогню, брязкання металевого начиння, розмови. Адже саме тоді був час для вечері на дослідницькій станції. Однак ніхто не розмовляв. Мертву тишу переривав лише ледь чутний дивний звук. Щось злегка стукало і дзеленчало. Щось ледь вловиме, на межі людського сприйняття.

Зате сморід гниття був виразним. Гострий і нудотний водночас — його неможливо було ні з чим сплутати.

Якусь мить він крутив головою, втягуючи повітря, поки не встановив напрямок. Смерділо саме з боку станції. Не так сильно, як могли б смердіти людські тіла, а точніше вісім трупів, але все-таки…

Може, це просто якісь покинуті припаси.

Він відклав щит і шолом, перевісив меч за спину і перевірив, чи зручно дотягуватися до руків’я, а потім підтягнув всі застібки і кілька разів підстрибнув на моху, перевіряючи, чи нічого не дзеленчить. На голову пов’язав хустку, а потім, знайшовши під корінням калюжу, вимазав багнюкою лоб і щоки.

Станція розміщувалася на пагорбі, порослому рідким чагарником. Драккайнен не помітив жодного руху. Бачив тільки щербатий, не надто високий частокіл, що нагадував ряд зіпсованих зубів, і завалений посередині дах. Не було ані диму, ані вогню, ані найменшого руху. Станція виглядала давно покинутою. Однак він непокоївся.

По-перше, по всьому схилі пагорба, на відстані десятка метрів від частоколу, лежали мертві тварини. Вони оточували це місце по колу. Щури, кабани, олені, вовки і навіть птахи. На різній стадії тління. Він бачив кістки, пір’я, шматки плоті й хутра. Більшість тварин порубані або розірвані. Жодне нормально не оббіловане. Зате всі без голів.

Крім того, на пагорбі було градусів на п’ять прохолодніше, ніж в інших місцях. Така собі пляма холоду з пасмами туману з епіцентром на місці станції, що сяяла блакиттю.

Наче кіт на полюванні, він прокрадався, безшумно маневруючи від куща до вітролому, від вітролому до валуна. Всюди лежали спотворені залишки трупів, завдяки процесами гниття деякі з них світилися зеленуватим фосфоричним теплом. Він вирішив відфільтрувати сморід стерва, оскільки через нього більше нічого не відчував. Що ближче до станції, то ставало холодніше, він бачив хмаринки пари, що вилітали з рота.

Ворота, збиті з кривих, загострених дошок, були виламані вже давно. І було схоже на те, що виламали їх ізсередини. Він притиснувся спиною до частоколу, присунувся ближче до хвіртки й легенько обхопив обплетене ременями руків’я меча. Зазвичай ворота запирав товстий брус, але зараз він уже струхлявів. Колись, може з рік тому, його переломило від сильного удару, наче хтось в’їхав у ворота всюдиходом. Проте вчені не мали всюдиходів.

Він схилився й швидко зазирнув у двір з-під виламаних дошок. Порожньо. Безлад. Руїни.

За частоколом стояв будинок, зараз порожній, частково зруйнований і темний, на подвір’ї також була квадратна криниця із журавлем і кілька менших за розміром будиночків під самим палісадом. Усе це встигло перетворитися на купу балок і каміння.

Десь крапала вода, звідкись долинав легкий стукіт, що наводив на думку про дерев’яне калатало. Крім цього, тут панували тиша й мертвота.

Драккайнен, мов кіт, прослизнув усередину, обережно ступаючи по стежці, складеній із мокрих трухлявих дошок.

Застукотіло знову і лише зараз він це помітив. Вони висіли на кроквах будинку, на гілках дерева, що росло посеред двору, на загострених палях частоколу. Вітряні калатала. Невеликі, колихані вітром конструкції, що були сплетені з тонких ремінців і трави.

І кісток.

Гомілкові кістки, ребра, черепи невеликих звірів. Вони висіли на ремінцях, прикрашені пір’ям, коливалися від подиху вітру і торкалися одне одного, видаючи тихий нав’язливий звук, який він чув уже деякий час. Постукування в різній тональності, що складалося у випадкові мелодії. Звук міг би бути приємним для вух, якби не його моторошне джерело.

Він прослизнув у хату. Тхнуло старим деревом, давно вивітреними реактивами та цвіллю. Довге внутрішнє приміщення поділялося на кілька менших. Він розширив зіниці, збільшуючи сприйняття світла, завдяки чому зміг роздивитися інтер’єр, немов у світлі сірих передсвітних сутінків. Якби не цифрал, у будинку для нього було б затемно, мов у погребі. Дерев’яні лави вздовж стіни, довгий, збитий з дошок стіл посередині. Місце для вогнища.

І за цим столом, над металевим кухлем хтось сидів. Нерухомо, наче скульптура, нахилившись уперед, спершись ліктями на стільницю, немов у роздумах над вечірнім чаєм. Шкіра його здавалася гладкою і неприродно сірою, вона трохи виблискувала у сяйві зірок, що просочувалося крізь дірявий дах.

Драккайнен не озвався. Він просто обійшов стіл навколо і придивився до того, хто сидів навпроти: череп із обдертим м’ясом, ряд вишкірених зубів, ребра, кістки однієї руки. Труп.

А точніше, напівтруп-напівскульптура. Було схоже, ніби хтось занурив його правим боком у щось на кшталт бетону, а потім посадив за стіл. Вуко простягнув руку і злегка торкнувся його долоні. Холодна і тверда. Рівномірно сіра, з домішком дрібних кристаликів. Граніт.

Ретельно вирізана й відполірована статуя правого боку чоловічого тіла. Ліва розклалася, залишився тільки скелет з висохлими рештками шкіри і м’язів, шматочками скальпа з довгим світлим волоссям, що досі трималося на черепі.

Він присів поруч і уважно придивився до місця, де закінчувалася скульптура і починалося тіло. Туди, де було видно, як кістки поступово переходили в камінь, ніби сплавлені з ним. Чи це справді була скульптура? Хто створив щось подібне? Яким чином?

І навіщо?

На стільниці перед чоловіком Вуко помітив сліди крові. Брунатні темні плями давно в’їлися в дерево. Він потер їх, наблизив палець до носа і сильно втягнув повітря. Далі, долаючи огиду, вирвав одну волосину зі скальпа мерця і принюхався до неї. Галлерінґ. Доктор Йоганн Галлерінґ із університету в Мюнхені. Наполовину перетворений на статую.

Прийми, Господи, його душу.

Він обшукав лабораторію, сподіваючись знайти якісь нотатки, але всередині халупи все було повністю зруйновано. Центральне приміщення постраждало найбільше. Було схоже на те, що тут щось вибухнуло і проломило дах, після чого на підлогу впали опорні балки. Він знайшов трохи посуду, ящики із залишками армійської їжі в пакетах, якісь зотлілі шматки одягу. Губну помаду, розтоптане дзеркальце.

Тут вони не могли користуватися комп’ютерами — жодних дисків чи диктофонів. Мусили все записувати на папері. Отже, десь повинні були лишитися протоколи досліджень, нотатки, записки. Але нічого такого він знайти не зміг.

Що ж тут сталося? Напад тубільців?

Приміщення станції виглядали зруйнованими навмисно, але не пограбованими. Драккайнена підготували мислити категоріями Людей Узбережжя, принаймні настільки, наскільки це було можливо. Тож він точно знав, що на їхньому місці не залишив би, наприклад, красивої сталевої сокири, що лежала на землі. Забрав би столове начиння, каністри, дзеркало з примітивної ванної кімнати, дамську косметичку, в якій досі виблискувала жменя біжутерії, і безліч інших речей. Виніс би все, що зміг, і тільки потім розсортував, викидаючи непотрібне.

Крім того, у лабораторії стояв довгий міцний стіл, освітлюваний похідними лампами на рідкому паливі. На ньому було викладено колекцію найрізноманітніших місцевих предметів.

Їх було розсортовано. Окремо ґудзики, защіпки, гачки — все, що використовувалося для оздоблення та застібування одягу. Окремо — прикраси, чоловічі та жіночі. Намиста, амулети, браслети, сережки. Каміння, срібло, трохи золота. Скринька, повна монет. Також мішанка: срібні сіканці, грубі крони Узбережжя, карбована імператорська монета з Амітраї, квадратні кебірийські тигрики. Багато. Для будь-якого місцевого — неабияка здобич.

Єдиними нотатками, на які він натрапив, була купка малюнків на технічній кальці, що зображали орнаменти й оздоблення одягу. Більше не було нічого. Жодних записок, протоколів. Нічого.

Хтось тут колись сидів. На складаному стільчику під теплим світлом спиртівки, сортуючи зразки предметів. Пив щось із металевого кухля, купленого колись у спортивному магазині — а зараз потемнілого й порослого ізсередини зашкарублою темною масою, яка вже навіть не була пліснявою.

Він щось почув… Либонь саме те, що трапилося з Галлерінґом. Може, тоді був якийсь галас? Він різко підвівся, перекинувши стілець. Той склався і впав.

Уцілілі частини станції виглядали так, наче вони були покинуті за одну мить — схожі на корабель, що дрейфує Бермудським трикутником. Розібрана постіль на лежанці, збитій з обкорованих жердин, і матраца, сплетеного із натягнутої між балками мотузки. Заплющивши очі й глибоко вдихаючи повітря, він обнюхав спальний мішок.

Цвіль… курява… тирса, пил гнилих балок і десь глибоко, ледь відчутні, частинки ДНК. Кілька клітин епідермісу. Слина. Залишки сперми. Лезергазе. Ніґель Лезергазе.

Він систематично обійшов усі житлові приміщення, обнюхуючи зотлілі залишки одягу, старомодні леза для гоління, зламані столові прибори. Знайшов сліди всіх вісьмох.

Але тільки сліди.

Назовні знову пролунав гучний звук, так наче щось покотилося по дерев’яних дошках.

Вуко взявся за руків’я меча, що стирчало за плечем, і обережно вислизнув із хати, притискаючись спиною до дерев’яної стіни. Порівняно з напівмороком будинку, ніч іззовні видалася йому цілком ясною. Завдяки підсилювачу зору видимість була такою як на світанку — сірому й похмурому, однак там, куди світло зірок і розсіяне атмосферне сяйво не потрапляли, причаїлися плями глибокої темряви.

Драккайнен сконцентрувався, обережно переставляючи ноги в м’яких чоботях і утримуючи низьку бойову стійку. Одна долоня — на руків’ї меча, друга — витягнута вперед на рівні точки чудан. Поруч із криницею, на стежці, викладеній дерев’яними дошками, перекочувалося пластикове жовте відро. Експедиція не мала дбати про злиття із місцевими аж так сильно, як він. Вони пили земне пиво з металевих банок, розігрівали собі ростбіф із овочами, набирали воду пластиковим відром.

Щось промайнуло на межі тіні. Рух занадто швидкий як на людську істоту. Наче птах, що пролетів надто низько.

Вуко подумав, що чим би це не було — воно вже знає про його присутність, вирішив він. Усі ці рештки навколо пагорба були залишені нещодавно. Деякі трупи зовсім свіжі. А останні сліди вчених були залишені тут два роки тому.

Поволі й обережно він обійшов халупу по колу, але там нічого не поворухнулося.

За будинком, де він ще не був, Вуко натрапив на скульптуру. Цього разу звичайну. З полірованого каменю, можливо, базальту. Безсумнівно, місцеву і добре зроблену. Нагадувала примітивну фігуру вагітної жінки, що танцює з вишкіреними, мов у акули, трикутними зубами. З однієї її руки стирчало щось, що нагадувало серп, устромлений у видовбану дірку так, щоб його можна було легко витягти. У другій руці жінка тримала кам’яну миску. Статуя була заввишки десь із півтора метра, і її точно притягнули сюди в дослідницьких цілях, хоча вона й була страшенно важкою. Під її піднятою в танці стопою височіла купка черепів. Пташиних, тваринних, різної величини й форми.

І два людських.

Він обережно присів так, щоб мати можливість за потреби миттєво кинутися в бій, і обережно розсунув кістки. Перший череп, який він дістав, був невеликим, щелепа кудись зникла. Він був чудово очищений комахами: їхній гострий, оцетний слід був чітко відчутний; кістка вицвіла на сонці, її омили дощі. Але сліди амінокислот були досі помітні, тож він зосередився, намагаючись вихопити віддалений, схожий на сморід горілого пір’я, слід нуклеотидів.

Знайшов їх, а потім якусь мить чекав, поки його перетворена на базу даних частина мозку розрізнить індивідуальний малюнок. Поки тільки знав, що це ДНК пахне знайомо. Мажена Завратілова… Спеціалістка із ксенозоології.

Він торкнувся рукою статуї. Миску і підняту ногу рясно вкривали іржаві сліди й патьоки.

На нього кинулися збоку.

Із раптовим, майже поросячим вереском, щось темне, розмазане й зубасте.

Драккайнен злякався і раптом увесь світ сповільнився, крик перетворився на дуже низький звук, що лунав, немов із зіпсованої труби. Падаючи, Вуко помітив, як розчепірена худа лапа з великими й вигнутими, наче гаки, пазурами, пролітає повз його обличчя. Повітря загусло, мов вода. Він схопив це незрозуміло-що десь за загривок і лише тоді вдарився стегном об землю. Гнилі дошки прогнулися під вагою його тіла, він ухилився від щелеп, що клацнули зубами, мов капканом, біля його голови і, перекинувшись, ударив ногою в стегно противника, а потім підкинув його над своїм тілом. Кидок по дузі. Виконаний з дивної позиції, але цілком результативний.

Зірвався на ноги, немов пружина. Відразу — в бойову стійку, водночас витягнувши меч із низьким ковзаючим звуком, що нагадував різке гальмування трамваю.

Тварюка ще боком летіла в повітрі, незграбно загрібаючи кінцівками. В імлистому світлі ночі її шкіра злегка виблискувала. Кремезна, може, метра півтора заввишки, вона нагадувала огидну людиноподібну жабу. Вдарилася об землю, відскочила й проїхала десь метр на спині, але одним різким рухом відразу підхопилася, що за умов нормального перебігу часу здалося б миттєвим. Широка паща, наче шрам на пласкій голові, що виростала просто з плечей, блиснула рядами трикутних акулячих зубів.

Руку охопив пульсуючий біль, краєм ока Драккайнен зауважив кілька вузьких неглибоких подряпин — наче від дротяної щітки. Схоже, на шкірі тварюки були колючки.

Він підняв меч з боку голови у звиклому ассо-но-камае. Це тільки тварюка.

Побачив, як м’язи ніг створіння скорочуються, і воно вистрілює в його бік, немов гігантська жаба. Бачив, як трикутні довгі стопи гойдаються в повітрі, як істота розкидає лапи з виставленими пазурами.

Вуко чекав до останньої секунди і, крутнувшись, ухилився від блискавичного удару лапи, згідно із «правилом обертової кулі». Атакував навскіс, приміряючись так, щоб розрубати хребет. Вістря пройшло крізь загусле повітря. Драккайнен з подивом побачив, що уникаючи удару, тварюка перевертається в повітрі і розвертається до нього мордою, майже одночасно з його власним рухом. Феноменальна швидкість реакції.

Істота приземлилася боком, з-під пазурів полетіли тріски і хмара пилу, що зависла в повітрі, немов скаламучений мул. Відразу ж вона приготувалася до наступного стрибка.

Він почав вдихати, коли тварюка стрибнула. Зійшовши з лінії атаки, одним плавним рухом Вуко рубонув пласко і так швидко, як тільки вмів, знаючи, що може потягнути собі м’язи. Вістрям пронеслася хвиля тремтіння, спровокована турбулентністю. Цього разу самий кінчик меча на мить у чомусь загруз, він не помітив, у чому саме, бо саме провернув руку на зворотний хват, вістрям униз, і хльоснув навхрест, описуючи в повітрі вісімку. Ще раз торкнувся тварюки, знову самим лише кінчиком. Відступив на крок і ще раз змінив хват. Вдих завершився.

Тепер видих. Спостерігаючи за світом у сповільненому часі, можна забути про дихання.

Щось довгасте повільно насувалося, перекидаючись у повітрі, немов у невагомості. Нагадувало анемону. Драккайнен глянув іще раз і побачив, що це була відрубана лапа. Долоня зі шматком передпліччя дрейфувала в повітрі й бризкала краплями крові, схожими на маленькі пульсуючі кульки.

Він виставив вістря перед собою, а потім підняв над головою. Пазурі вгрузли в землю, тварюка вищирилася у жаскій посмішці, і раптом вздовж її хребта й на голові настобурчився гребінь із довгих шипів, схожих на голки дикобраза. Гостро запахло мурашиною кислотою і рициною. Та свинота була ще й отруйною. Погано.

Треба було взяти щит і обидва поручі. Усе через власну лінь.

Тварюка вистрілила, мов торпеда. Її задні ноги, схоже, мали силу катапульти. Стрибнула, однак трохи убік, загрібаючи уцілілою лапою там, де Драккайнен повинен був опинитися згідно з «правилом обертової кулі». Замість цього людина відхилилася назад із піднятими мечем, продовжуючи твердо стояти на землі. Він зігнув коліна, перед його обличчям промайнули пазурі, і тоді, відчуваючи, як розриваються напружені, мов канати, м’язи очеревини, він випростався; видихаючи повітря у страшному вібруючому крику, що пролунав немов уповільнений грім, рубонув навскоси, і, відхилившись в інший бік, розминувся з тварюкою, наче тореадор.

Тварина приземлилася на задні кінцівки й розвернулася.

Відрубана лапа завершила політ і вдарилась об землю з мокрим ляскотом.

Вони знову стояли одне навпроти одного. Драккайнен важко дихав, відчуваючи, як пульсують усі м’язи. Не бачив, куди саме поцілив.

Тварюка роззявила пащу, і раптово по її грудях, навскіс, побігла темна, лискуча, наче вузький перев’яз, змійка.

Вони стояли далі. Безкінечно довго.

А потім її голова разом із одним плечем почала з’їжджати з тіла і за мить пружно вдарилася об землю.

Час почав плинути в нормальному темпі, світло зірок із жовтуватого знову стало зеленим, тулуб завалився горілиць, а ноги затремтіли. Подорожній стояв, важко дихаючи, подряпини на передпліччі пульсували болем, але дії отрути він не відчував. Усі м’язи тремтіли, судома сталевими кліщами охопила литки.

Потвора продовжувала смикатися на землі, але якось хаотично. Кінцівки тремтіли, дико виблискували очі, паща роззявлялася і стулялася, щомиті висувався одинарний шип, гребінь на голові зіщулювався й опадав. Навіть відрубана лапа продовжувала дряпати землю пазурами. Розрубаний тулуб ритмічно бризкав цівками крові.

Він не міг пригадати подібного звіра. Більшість фауни Мідґаарда трохи нагадувала земну. Певною мірою. Конвергенція — пристосування до умов. Однак, вони нагадували родичів зі страшного сну. Стаючи на задні лапи, ведмеді сягали трьох метрів у висоту; травоїдна істота, що рилася в землі й була аналогом лінивця, важила майже дві тони, мала схожі на шаблі пазурі та пащу, якій міг би позаздрити крокодил. Немов на Землі у третинному періоді. Місцевий Творець, ймовірно, не облишив прихильності до зубатих, як дракони, представників мегафауни. Могло виявитися, що й цю тварюку, яка зійшла прямісінько із «Саду земних насолод» Босха, тут вважають звичайною жабою.

Ніт’їсефні вдарив долонею в гарду меча. На землі перед ним з’явилася кривава лінія. Він змахнув мечем в недбалому рейсікі, провернув руків’я в пальцях і вклав меч назад у піхви.

— Ульф Убивця Жаб, — тихо промовив він.

Повернувся до статуї і дослідив другий череп. Лезергазе було знайдено. Бідолаха вже не повернеться до Кембріджа.

Тварюка, що досі здригалася на землі, не допомогла знайти відповідей. Це створіння було винятково небезпечним і настільки швидким, що людина без цифралу не мала проти нього жодного шансу, але точно не воно порішило Галлерінґа, перетворивши половину його тіла в гранітну статую. Це не воно вбило Завратілову і Лезергазе, оскільки їхні голови були відрубані за допомогою гострого, металевого й досить важкого знаряддя. Хребці зберегли сліди відсікання й дроблення. Найімовірніше, від теслярської сокири, що досі стирчала з пенька біля дровітні. Поруч, на купі порубаних і струхлявілих дров, він знайшов розсипані людські кістки. Людей притягли сюди й стратили. У шарі трісок і на самому пні збереглися сліди крові їх обох. Крові травматичної, з високим вмістом білірубіну. Потім той, хто це зробив, забрав голови і кинув їх до ніг статуї. А також зібрав кров у якусь посудину і наповнив її миску. Хтось приніс тут жертву. Хто?

Статуя була місцевою, але не з Узбережжя. Серед тутешніх мешканців не було пастви вагітної богині-танцівниці з серпом. У пантеоні не було таких постатей.

Наскільки він знав, богині Мореплавців виглядали зовсім інакше й не вимагали людських жертв. Можливо, це була амітрайська Богиня Жнив, Аззіна, але звідси до Амітрая понад тисяча кілометрів, гори і пустеля. Не було відомо точно, у чому полягав цей культ — може, він вимагав і жертв. Тільки звідки тут амітраї? Їхня країна була великою і войовничою імперією, яка загарбала багато земель, включно з приморськими королівствами, звідки й прибули Мореплавці. Вони були народом біженців. Тут амітраїв не терпіли б. Їх вважали демонами та щиро ненавиділи.

Самі загадки. Досі він стикався лише з питаннями і не мав жодної відповіді.

Кільканадцятисекундний бій страшенно його втомив. М’язи вже починали боліти, а завтра він повзатиме, немов паралітик. Так бувало після прискорення. Людина не пристосована до чогось такого. На кілька хвилин вона стає надлюдиною, а потім цілу добу мусить відхворіти. Він знав, що за кілька годин впаде і засне. У голові вже паморочилося. М’язам не вистачало кисню, Вуко спалив майже всю глюкозу, яка була в його організмі, шлунок уже крутило від голоду. А на додачу — пошкоджені м’язи. Подряпини пульсували гарячим болем. Отрута, схоже, туди не потрапила, але точно гноїтимуться. Обпечена спина, залита потом, стиснута між кольчугою і нагрудником, теж жахливо боліла.

Він обійшов усю територію, але інших тіл не знайшов. Завратілова, Лезергазе, Галлерінґ. Бракувало ще п’ятьох. Пішли? Були викрадені? Загинули так само таємничо, але десь за межами станції?

Він знав, що тут більше нічого не дізнається. Вирушив на пошуки їжі. Військові харчі не були вічними, але могли зберігатися дуже довго. На жаль, вчених не приваблювали готова польова їжа, яка зберігалася у герметичних упаковках. На вигляд і смак вона нагадувала корм для тварин, зате з нею нічого не треба було робити. Можна було просто відкрити і з’їсти, навіть розігрівати не обов’язково. Замість цих харчів учені набрали смачнішої, ліофілізованої їжі, до якої необхідно додавати воду. Вуко пожував один такий сухий обід — на смак як гіпс. Порошок зв’язав усю слину і застиг солоною масою, що заліпила рот і язик. У баку в ванній було трохи води — застояної, повної водоростей і зі смаком пластику. Однак Драккайнен прополоскав рота й розмішав масу, що мала би бути овочевим рагу із кроликом, а перетворилася на огидне місиво. Утім, його він зміг хоч якось проковтнути. Знайшов також тюбик суничного джему, батончик і запив усе це несолодкою згустівкою. На десерт видавив у рота тюбик пасти з анчоусів. У такому стані йому було абсолютно байдуже, що їсти. Він відчував себе жертвою корабельної аварії на порозі смерті від голоду. Знайшов ще три цілі упаковки і сховав їх під нагрудник. Решта була роздерта, розчавлена, вміст давно змішався з дощовою водою, його пожерли тварини. Зрештою, цього небагато лишилося.

Він знову обійшов лабораторію і переконався, що тут збереглося чимало предметів, які могли б стати у пригоді. На жаль, майже нічого не зміг би забрати з собою. Він і так ходив обвішаний, немов мандрівний крамар. Поміркувавши, прихопив тутешні монети. Прикраси земної роботи висипав у банки з-під кави і сховав під фундаментом.

Вийшов із халупи і подумав, що він тут не залишиться за будь-яких обставин. Це місце не годилося для опорного пункту. Воно не годилося ні для чого. Треба було йти далі. Куди — він не мав жодного уявлення. Вирішив вважати інших учених живими, допоки не знайде їхніх тіл. У такому випадку вони повинні були звідси піти. Куди? Спершу, напевно, просто вперед.

У дерева, що росло посеред двору, був дивний стовбур з бочкоподібним здуттям посередині, яке нагадувало груди чоловіка. Він придивився уважніше й помітив, що гілки нагадують виразну лінію рук: вгадувалися плечі, біцепси, навіть вени на передпліччях. Що довше він дивився, то більше бачив подробиць. Ребра, соски, ключиці, кадик, і, нарешті, обличчя.

— Ще одна статуя, — промовив уголос. — Справжня художня галерея.

І тоді на дерев’яному обличчі відкрилися очі.

Драккайнен здригнувся й відскочив, встигнувши до половини витягти меча. Очі дивилися на нього з якимось божевільним стражданням. Нормальні очі, людські, з білками. У місцевих райдужка була майже на все очне яблуко, як у коней.

Обличчя було знайомим. Дюваль. Хоакін Дюваль. Керівник експедиції.

— Що з тобою стало? — запитав він і зрозумів, що несвідомо говорить мовою Узбережжя. Повторив питання англійською.

Очі раптово ворухнулися.

— Не можеш говорити?! Кліпни два рази, якщо «так», і раз, якщо «ні».

Два мигання. Дуже швидко.

— Це зробили місцеві?

Три мигання. Що це означає?

— Решта вижила?

Три мигання.

— Це означає, що ти не знаєш?

Хвилина роздумів. Два мигання.

У голові Подорожнього пронеслися сотні питань, але мало на які з них можна було відповісти «так» або «ні».

Щось тихо застукало.

Одна гілка праворуч злегка ворухнулася, б’ючись об сусідню. Стук-стук… стук… стук-стук… Пауза. Стук… стук… Пауза.

Азбука Морзе? Спробував зрозуміти, що передає Хоакін, але розгубився.

Крапка, тире, крапка, крапка, тире, тире, крапка.

L-M-E?

Він почав знову.

Тире, крапка, тире. Крапка, крапка.

Нарешті він зрозумів. KILL ME. Убий мене.

— Я маю тебе вбити?

Той перестав стукати. Кліпнув двічі, заплющив очі.

— Дюваль! Я не хочу тебе вбивати! Це рятувальна експедиція! Я викличу корабель! Але я повинен знати! Куди пішли інші? Що тут сталося?! Хто зробив це з тобою? Як я можу допомогти?!

— KILL ME KILLME KILMEKILME KILME KILL…

Нічого не виходило.

Драккайнен просив, благав, переконував і пояснював. Безрезультатно. Той не відповідав на жодне питання, тільки повторював по колу своє.

Він обмацав дерево з усіх боків, але не знайшов нічого, крім стовбура. Звичайного, гладенького, сухого стовбура, майже без кори. Стовбур, гілки, ланцетоподібне листя, як у оливи. Дерево, що полонило в собі Дюваля, нагадувало статую Галлерінґа в халупі.

Але Дюваль був живий. Мав тільки очі й можливість рухати однією гілкою. Чи ріс він разом із цим деревом?

Не дивно, що він збожеволів.

Сповнений жаху і співчуття, Вуко, можливо, й справді зміг би його вбити, але гадки не мав як це зробити. Як швидко і гуманно вбити дерево? Адже це не так просто.

Відійшов, намагаючись не слухати безперервний стукіт гілки:

— KILMEKILMEKILMEKILME…

Підійшов до половини тварюки, що лежала на землі, та вирішив уважніше її оглянути. Для початку тицьнув її мечем. Бліді круглі очі раптово розплющилися, лапа встромила пазурі в землю, а голова різко підскочила, немов ракета, на висоту його обличчя. Прискорення впало, наче запона; спиною і шиєю він раптово відчув опір повітря, відскакуючи, розвертаючись і влучним копняком відправляючи голову потвори вгору. Та, прискорюючись, змінила траєкторію польоту і впала на землю з огидним порожнім відлунням.

Важко дихаючи, Драккайнен із жахом за нею спостерігав, аж тут побачив, що лапа потвори витягнулася вперед, а кігті всадилися в дошки. Далі напружилися м’язи, підтягуючи плече й голову, і рука знову витягнулася вперед, як у поганому фільмі жахів. Повзла. До нього.

— Piczku materi! — рявкнув Драккайнен. — Здихай, стерво!

Ухопив меч обіруч і щосили пробив потворі череп. Потім підняв на диво важкі рештки на вістрі, розмахнувся і закинув голову просто в стіну частоколу. Аж загуло.

— Я вже п’ять разів тебе вбиваю! — кричав він, розлючений до нестями. — Припини ЖИТИ! Що це взагалі за маячня! Що за придуркуватий світ! Зараз ще Баба-Яга на мітлі прилетить! І казанок прискаче вклонитися мені!

Істота ніби його послухалася: тихо засичала й завмерла.

— Ну! — вигукнув Драккайнен. — І не сіпайся мені тут!

Це місце його дістало, він був розлючений, втомлений і голодний. Лаючись собі під носа, перетнув великими кроками подвір’я й увійшов до хати. За мить повернувся зі старою пошарпаною ковдрою. Кинув її на землю, копняком закинув туди відрубану лапу та загорнув її в товстий пакунок. Усередині щось почало ворушитися, тож Ніт’їсефні, брудно лаючись фінською, кілька разів лупнув згортком об землю.

Потім зібрав на подвір’ї рештки тіл членів експедиції та заніс усередину будинку. Усе, що знайшов, поклав на столі навпроти статуї Галлерінґа. Якусь мить він стояв, похиливши голову й беззвучно рухаючи губами. Ще раз обшукав будинок і нарешті вийшов із невеликою пластиковою каністрою, обливаючи пальним стіни й залишки даху. Потім сів на безпечній відстані й дістав із торби на поясі кресало.

«Ви повинні з’ясувати, що сталося, — казав Льодовик. — А якщо буде потрібно, прибрати весь безлад».

Дюваль увесь час монотонно стукав гіллякою.

Драккайнен піднявся, копнув колодязь і пішов по сокиру.

Коли він спускався з пагорба, полум’я піднімалося над частоколом і стріляло іскрами в нічне небо.

* * *

Мене розбудив дощ. Огидний, свинцевий ранок серед туману й мерзенної мряки. У мене все болить. І не знаю, через учорашню бійку чи після ночі, проведеної на товстій, розгалуженій гілці. Холодно.

Розв’язую мотузку, що тримає мене, і, загорнувшись у вовняний плащ, спускаюся на землю.

Чого я тільки не наслухався про ці плащі! Що натуральна вовна гріє, навіть коли мокра. Що від дощу волокна стискаються, і плащ стає водонепроникним.

Може, й так.

Але до цього моменту він уже промокає наскрізь. Як і людина, яка в нього вбрана.

У мене болить гомілкостоп, усі м’язи, подряпини на передпліччі й обпечена спина. Я намок, змерз і до біса зголоднів.

Він озивається саме тоді, коли я стою посеред папороті, випускаючи назовні вміст сечового міхура.

Сидить на краю лісу в дерев’яному одноосьовому візку, запряженому присадкуватою тваринкою, яка віддалено нагадує віслюка чи окапі.

— Гарна була бійка, — каже він. — Може, навіть варта пісні.

— Яка бійка? — питаю.

Він худий, у плащі з каптуром, тримає в руці кусень солонини, від якого кривим ножем відрізає невеликі шматочки.

Я спокійно зав’язую штани. Впораюся в разі чого. Впораюся перш, ніж він зіскочить з козел або потягнеться за чимось гострим.

Ігнорую його. У такому місці підкрадатися до сплячої людини — щонайменш, некультурно, якщо не сказати небезпечно. Щойно він мене образив.

Принаймні наскільки я знаю.

Я й гадки не маю, як він роздивився мене в густому листі серед гілок. Тому й злюся, але тільки на себе.

Збираю підходящі гілки для багаття. Тут є кілька рослин, сухе гілля яких розгориться, навіть якщо воно вологе. Чоловік продовжує жувати, з цікавістю поглядаючи на мене незвичними, сповненими темряви очима. Мабуть, він старий. Важко оцінити. Тут і сорокарічний — уже застарий. Худе обличчя вкрите зморшками й видається втомленим.

Кресало вистрілює снопами іскор. Я роздмухую жарини на шматочку кори, на купці порохняви та гілок, поки не з’являється вогник.

Гріючи долоні біля вогню, що потріскує, жеручи сухе гілля, думаю про каву. Еспресо з пінкою в маленькій філіжанці. А той на возі досі сидить і їсть з ножа шматочки сала.

— Сідай до вогню, — кажу я.

— Я міг би тебе вбити, — відповідає він із набитим ротом.

— Але не вбив.

— Це спритно — спати отак на дереві.

— Схоже, недостатньо спритно. Так і будеш кричати з воза?

— Надаю перевагу спогляданню на світ із козел. Вище. Видніше.

Я витягаю зі сховку свої речі. Торби, сідельні сумки і врешті сідло, на якому вмощуюсь біля вогню. Хоч для чогось згодилося. Знаходжу тверді смужки солоного сушеного м’яса, загорнуті в пергамент. Приготую їх в окропі. Як немає кави, то принаймні вип’ю щось схоже на бульйон. Хоч щось гаряче для шлунка.

— Хто там мешкав? — показую рукою в бік пагорба, на якому чорніють спалені залишки станції. Частокіл частково вцілів, але звідти досі піднімається стовп чорного диму.

Він стенає плечима.

— Ніхто. Усі знають, що це прокляте місце. Урочище. Таких багато. Тільки дурень заходить у такі місця.

— Я декого шукаю. Я чужий у тутешніх краях. Шукаю таких, хто був би чужим, як я, таких, хто загубився.

— Мене теж довго тут не було. Похід.

Він використовує слово «гансінґ». Похід, а точніше — морський грабіжницький набіг. Дослівно — «дорога за щастям».

Витягає руку з ножем і вказує на ліс по той бік галявини, де дзюркотить струмок:

— Отам тракт. Приведе до першого двору. Там мешкає Грисма Шалений Крик.

— Він щось знає про моїх родичів?

— Ні, а може, й так. Але звідси ти можеш піти тільки туди. Грисма Шалений Крик оточив себе зазубреним частоколом, сидить у будинку предків і разом зі жменькою своїх людей трясеться від страху перед тим, що виходить із лісу. Він перший, хто мешкає за Пусткою Тривоги. Іди і вручи йому подарунок. Віддай йому свою здобич.

— Яку здобич?

Чоловік показує на згорток, що лежить неподалік. Клунок зі старого пледа, просочений кров’ю. Клунок, який досі трохи ворушиться.

— Іноді він відправляє до лісу когось чужого. Когось занадто молодого, щоб боятися, і занадто дурного, щоб відмовитися — аби він звільнив Грисму від чергових привидів. Від дітей холодного туману. Пробуджених. Але вони ніколи не припинять приходити. Це погані часи. Війна Богів. Раніше такого не було. Ти віддай йому це на згадку. Нехай повісить на частоколі й хвалиться своїм людям, що він — великий стирсман.

У мене вже є трохи вугілля, можу на нього поставити кухоль із водою і смужками м’яса.

— Не знаю, про що ти говориш. Я думав, це жаба.

Той схвально сміється.

— Я — Вороняча Тінь. Продаю магічні речі. Хочеш кинджал, що насилає прокляття на власника? Камінь, що повертається? У мене є дорожні камені, амулети чорного сну, пір’я птаха грому. У мене є все.

— Мені потрібен кінь.

— Я не торгую кіньми. Торгую речами, які діють.

— У тебе є щось таке, що може перетворити людину на камінь?

— Час? У мене є багато часу.

— А де я можу купити коня?

— Там, де хтось його продає. Ми, певно, ще побачимося. Відшукай дорогу.

«Відшукай дорогу» — слова прощання. Принаймні згідно з «Культурою й онтологією Узбережжя» Рековіца.

— Мене називають Ніт’їсефні, — кричу йому вслід.

— Це помітно. Але для мене ти — Той, Хто Спить На Дереві, — відповідає він через плече і з’їжджає своїм скрипучим возом в улоговину, давлячи колесами білі квіти папороті.

Лишаюся сам. Дощ монотонно лопотить по листю, моє багаття неохоче шипить під краплями, що падають з гілок. Десь високо в небі чути крик хижого птаха.

Я п’ю ріденький бульйон і починаю складати план дій. Марне і складне заняття, оскільки так насправді я не уявляю, що робити далі. Піду тією стежкою. Куди б не вирушили нещасні дослідники, вони точно не пішли б навпростець через ліс, тож так піду і я. Побачимо, що нам розповість той, кого називають Грисма Шалений Крик.

Мені потрібен кінь. Грошей у мене досить, навіть не враховуючи того, що я поховав на станції. Мій пояс рівномірно набитий золотими і срібними монетами, він висить у мене на стегнах, як ситий удав. Мені потрібна лише крамниця з кіньми.

І я мушу дізнатися, що трапилося. Це навіть важливіше, ніж знайти вчених.

* * *

Той вечір у їдальні в Даркмурі. Урочистості. В каміні палає вогонь, ми сидимо за довгим столом у сяйві свічок, серед срібла, смажених куріпок, картоплі з печі і, звичайно, огидного yorkshire pudding. Льодовик промокає губи серветкою і владним рухом долоні наказує налити нам вина.

— Умови місії змінено. Полетить тільки один, — каже він нарешті. — Загін лишається, підготовка триває, чекаємо на розвиток подій. Політика, — додає як пояснення.

Ми кам’яніємо, сидячи за столом, зиркаємо то одне на одного, то на Льодовика. Він робить ковток шеррі і повертається до одного зі стюардів, який подає йому тацю з конвертом, запечатаним червоним сургучем, поруч лежить срібний стилет. За рік ми звикли до помпезності, церемоніальності й дивакуватої — чи то псевдосередньовічної, чи то масонської — атмосфери, до смокінгів і вечірніх суконь, які раптово змінюють буденні лахи. Це вже нікого не смішить.

Усі ховаються за завченими рухами. Коли Льодовик за допомогою вістря ламає печатку, Кауфман докладає собі їжі, я кручу в пальцях срібний келих і нюхаю шеррі, Кавалліно колупається в зубах, а Дейрдре общипує виноград. Усі виглядають розслабленими і вільними.

— Панові Корвіно ми дякуємо за співпрацю. Пане Корвіно, боцман Гардінґ допоможе вам зібрати речі. Внизу, у холі, чекає водій. Нагадую, що ви зобов’язані зберігати найвищий рівень секретності. Прошу забути про все, що ви тут чули й бачили, крім одного. Того, що ми про вас не забуваємо. Дякую і до побачення.

У глибокій тиші чути як луною під куполом відбиваються кроки Рене. Коли величезні двері з гуркотом зачиняються, ніхто не промовляє ані слова.

— Панове Кауфманн, Нільфссон і пані Декруа — підстраховка. Поки що. Пані Малліґан, пан Кавалліно, пан Роґовський, пан Когутек і пан Дартлов — резервна група.

Тиша.

— Летить пан Драккайнен.

Доля секунди, коли всі розслабляються. За нашими мірками, звісно. Нільфссон з полегшенням витягується й випиває ковток вина. Дартлов стискає зуби, видно, як у нього грають жовна. Декруа, схоже, дуже здивована, у неї такий вираз обличчя, ніби в неї влучила блискавка. Дейрдре на якусь мить уподібнюється до валькірії. Стиснуті губи, випнуте підборіддя, в очах — блиск діамантів.

Я нічого не відчуваю. Нічого, крім запаху yorkshire pudding.

Навіть Когутек на секунду припиняє їсти.

— Пана Драккайнена я попрошу пройти зі мною. Решта можуть невимушено продовжувати вечеряти. Смачного, спасибі й добраніч. Прошу думати про хороше. Місію буде продовжено.

— Ви здогадуєтеся, чому? — зацікавлено питає він, уже сидячи за своїм столом і набиваючи люльку.

— Ні, командоре.

— Ви найстарший. Ви ще пам’ятаєте світ, в якому ми були єдиними живими істотами у Всесвіті. Ви пам’ятаєте часи, коли не існувало надгравітаційного двигуна, а астронавтика була лише експериментом навмання. Це збереглося у вашій пам’яті. Ви — дитя старого світу і народилися з переконанням, що існує лише те, що є на Землі, ми — єдиний розумний вид у космосі, а швидкість світла подолати неможливо. Мені здається, ви краще за інших пристосуєтеся до тамтешніх людей і до їхньої ментальності, оскільки вони думають так само, але у межах свого світу. До того ж ваша мати була полькою, батько — фіном, а виховувалися ви у Хорватії. Культурний шок для вас — це буденність. Крім того, ви один із небагатьох, хто перетворив власну незалежність на релігію. Ви не вірите в державу, закони та колективний розум. Ви — самітник. Ви вірите у своє моральне право й здоровий глузд. Якби летіла група, ви залишилися б на Землі. Але ми повинні відправити одного. Одну людину. Гадаю, ви виживете. Принаймні у вас є шанси.

— А зараз я скажу вам одну річ, про яку, крім мене, знають лише шестеро. Це навіть не вищий рівень секретності. Якщо ви скажете комусь хоча б слово, хай би й лейтенанту Малліґан, то загинете обоє. Я перепрошую за тон, але це необхідність. Відомо, що ви повинні знайти дослідницьку групу або встановити, що з ними сталося, евакуювати, кого зможете. Ви маєте ліквідувати сліди, усунути можливу шкоду, яку вони могли заподіяти, якщо таки дійшло до неавторизованих контактів з ксеноцивілізацією, але про це ви й самі чудово знаєте. Але ви не знаєте, що у вас є офіційна згода на використання будь-яких засобів відповідно до ситуації. Ви розумієте, що це означає?

Я роблю ковток віскі.

— Ліцензія на вбивство…

— Саме так. Якщо доведеться вбивати — ви маєте на це право. Я беру на себе повну відповідальність. Є ще одна справа. Там ми зіткнулися з явищем, яке не можемо навіть нормально назвати, а тим паче пояснити. Із чимось, що може виявитися неймовірно небезпечним або матиме найвище значення.

Роблю ковток віскі. Мовчу.

— Там діє магія, — каже нарешті Льодовик, ніби соромлячись і відчуваючи щось подібне до відрази. — Принаймні так це виглядає в рапортах, з якими ви ознайомитеся. Поверніться звідти живим і розкажіть мені, що ми стали жертвою ілюзії, шахрайства або побічної дії невідомого фізичного феномена. Я сподіваюся, що саме так і буде. Або поверніться і скажіть, що Всесвіт перевернувся догори дриґом, а наш світ за мить перетвориться на пекло.

Стежка вузька, кам’яниста й поросла травою. Веде вниз. Поруч дзюркотить струмок. Я йду. Відчуваю себе туристом. Лиш одна думка мене тривожить: куди б я не пішов — на мене не чекатиме притулок, ванна з гарячою водою та чиста постіль.

Я думаю про Дюваля, який вріс у дерево. Дюваль, якого я прирік на повільне вмирання в зрубаному стовбурі. Скільки це триватиме? Поки дерево не струхне? Хто знає, як довго помирає дерево?

Poзділ 2

Двір шаленого крику

Бувало, зарано

Приходив я в гості або надто пізно;

Тут — випили пиво, там — ще й не варили,

Немилий, на кого не ждали.

Havamal, Повчання Високого [2]

Тракт видно погано. Власне, це просто поросла травою стежка, але принаймні я знаю, що не загину в непрохідній гущавині. Іду весь час на схід, уздовж берега, тож усе одно потраплю до людей. За деякий час починають траплятися вогнища.

Круглі чорні плями вугілля й попелу. Старі, але вздовж цього струмка все ж час від часу розбивали табори. Вогонь розводили майже біля стежки, немов подорожні боялися заглиблюватися в ліс. Привали були поспішними. Я знаходжу срібний оздоблений келих, кований ріг для пиття, кілька кістяних ґудзиків, маленький топірець, встромлений в стовбур поваленого дерева.

Два рази натикаюся на непоховані розірвані тіла. Вперше — на висхлий, мінімум піврічний труп, на якому вціліли залишки одягу й грубого обладунку. Віддалік лежить зіпсований дерев’яний щит і заіржавілий меч з багатокутним конусоподібним руків’ям і таким самим масивним навершям. Меч із Узбережжя поганої роботи. Трохи далі — фрагменти старого, вибіленого скелета в руслі струмка.

Обоє обезглавлені.

Жоден із них не належить тому, хто народився на Землі.

Я роззираюся, але бачу лише тисячі старих стовбурів, що тягнуться в нескінченність, мов ясенева колонада.

Плащ мій твердне й важчає — мабуть, справді вже не пропускає воду, але це не має особливого значення. Я міг лишитися сухим тільки в тих місцях, де мене вкривають складені нахлистом пластини обладунку, але там я спітнів і мені все свербить.

Пополудні я відчуваю запах диму. Десь горять багаття. Через якийсь час чую гавкіт собак і ревіння худоби. Принаймні я це так називаю. Коли бачу дерево, називаю його «ясінь». Або «сосна». Або «пінія». Це краще, ніж «мідґаардська вельвічья» або «драґомерія». Чую хрипке гукання, яке завершується пронизливим скигленням, що нагадує сміх гієни, і думаю: «Собака гавкає». Але, мабуть, то не гавкіт і навіть не собачий — звуки видає істота, функціонально найбільше схожа на сумчастого тигра.

Послизаюся на мокрому камінні й коренях, проклинаючи свій мотлох. Охоче жбурнув би все це десь у кущі, але то дурня. Кожна з цих речей може колись урятувати мені життя.

Садиба стоїть на пагорбі, перед нею видно закрут річки, в яку впадає мій струмок. Прогалина вирубана, вся вкрита пнями. З місця, де я стою, видно частокіл, що вінчає вал, наїжачений загостреними палями. Над ними — запалі дахи, вкриті замшілим ґонтом. Навколо валу де-не-де стоять низькі, темні дерев’яні хати без вікон; виглядають так, наче привалені важкими стріхами.

Я бачу людей. Вони вибігають з лісу і наввипередки мчать до форту.

Крик.

За кільканадцять метрів від мене, по кісточки в струмку, стоїть дівчина з мокрою білою ганчіркою в руках. Бліде, перелякане обличчя, широко розплющені, сповнені чорнотою очі. Пасмо мокрого, темно-фіолетового волосся прилипло до її лиця. Довга, блакитна сукня теж мокра й обліплює тіло. Вона стоїть так секунду, перелякано верещить, а потім у паніці кидається вгору, виблискуючи босими п’ятами. На березі залишається лише дерев’яне відро, повне м’ятих ганчірок.

У форті вже замикають ворота, хтось жене всередину двох кудлатих корів із розлогими рогами, масивних як буйволи. Вони перелякано ревуть. Крики, гавкіт псів. Усе це увінчує протяжний голос якоїсь труби, що звучить, ніби ревіння мамонта.

Але ж тут раді гостям.

Але тут мешкають добрі люди. Біля стежки стоїть крива дерев’яна повітка. Збита з балок, накритих дахом. Має тільки три стіни, а перед входом можна помітити кам’яне коло й купку вологого вугілля. Неподалік зведено напівкруглу кам’яну стіну, щоб відбивати тепло всередину, є також в’язанка дров, дбайливо прикрита від дощу шаром гілля. У центрі — стіл, збитий з половинок балок, і дві лавки. Що ще потрібно?

Тут не варто підходити зненацька до будинків і стукати у ворота. Слід сісти і почекати, коли до тебе вийдуть. А якщо не вийдуть — є де переночувати, розпалити багаття, є дах над головою. Відпочинь, поїж, поспи і йди собі геть. Це справді дуже милий звичай.

Спершу я скидаю кляте сідло на лаву і знімаю мокре спорядження.

Відрубану лапу тварюки я залишаю на подвір’ї. Нехай мокне.

Це буде мій вступний внесок, щось на кшталт «я звільнив вас від потвори». Може, дізнаюся, що це взагалі таке було.

Розпалюю багаття під навісом. Роздмухування жару, підкладання маленьких голок і трісок, оберігання хирлявих язичків полум’я від вітру — це потребує бенедиктинського терпіння.

Хвилин за двадцять у мене гуде вогонь, який не боїться хляпавки. Схрестивши ноги, сиджу на столі, курю люльку з моїм безцінним тютюном «Вірджинія» і мрію про чай. Шкода. Чаю мені не дали. Тільки зараз до мене доходить, скільки корисних речей могло вціліти на станції. Хоча б чай. Вони ж точно не випили всього чаю, а я все спалив.

Садиба на пагорбі здається порожньою, темною, похмурою і тихою. Я відчуваю, що за мною пильно стежать, але так насправді радію, що вони вирішили мене ігнорувати.

Перевдягаю білизну й витягаю з торби сухі штани. Знаходжу куртку з каптуром і проводжу ревізію запасів.

У мене є кубики бульйону, загорнуті в якийсь змащений жиром шкіряний мішечок. Є трохи карпатських копчених сирів, сушена ковбаса, м’ясо в смужках, сухарі, загорнуті в пергамент. Скляна баночка з медом, закрита широкою кришкою. Трохи пресованих сухих фруктів із горіхами, кілька батончиків халви, але без упаковки — вони загорнуті в якесь листя, мабуть, виноградне.

Цукру мені дати не могли. Це було б жахливо небезпечно. Натомість, вони змогли мені дати халву, пресований інжир чи шматок корку. Наскільки я знаю, ані мигдалю, ані інжиру, ані коркових дерев тут немає, то чим би мені зашкодило трохи чаю? Хіба не можна було все це загорнути в чайне листя?

Також я знаходжу речі, які провіз контрабандою, і які мені поклали потайки. Але жодного сліду кави або чаю. З радістю знаходжу три плитки шоколаду, трохи тютюну, пляшку ракії та рому — обидві пластикові й пласкі. Я швидше помру, ніж їх викину. Яка чудова річ — пластик. Легкий, небиткий і герметичний. Левкович дав мені сливовицю, a «Navy Rum», напевно, Дартлов. Розкручую металевий контейнер і складаю вудку. Жилка зі сплетеного кінського волосу незручна. Добре, що хоч гачки та грузила нормальні. Могло ж їм спасти на думку, наприклад, забезпечити мене кістяними гачками. Слава Богу, що не спало.

А потім я вистругую собі палицю і дійсно йду на риболовлю. Рибу видно. Плаває над самісіньким дном, ховається за камінням, але її не цікавлять ані дощові черв’яки, ані кульки розжованого сухаря, ані шматочки м’яса. Вона товста й лише діє мені на нерви. Треба спробувати зробити остень.

Варто було б ще скласти лук, але мені зовсім не хочеться. Я й так ходжу завантажений, немов віслюк. Із розібраним зручніше.

Готую воду з медом та крапелькою сливовиці. Крім того, на вечерю буде шоколад, шматок ковбаси й сухарі.

Я прочитав мільйони книг, дія яких відбувалася в казкових світах, що перебували, як і мій, у псевдосередньовіччі. Там завжди можна було піти в корчму, кинути на стіл монету й крикнути: «Корчмарю, пива!». Завжди хотів так зробити.

Ще більше розпалюю багаття. Хочу просушити одяг і показати їм, що я не з тих, хто ходить крадькома.

У форті, мабуть, триває бурхлива нарада.

Якби я опинився серед них, то голосував би за те, щоб залишити дивного чужинця у спокої хоча б до ранку.

Мушу відшукати сліди своїх зниклих колег, але пройшло стільки часу, що одна ніч нічого не змінить. А мені страшенно не хочеться зав’язувати контакти. Я трохи нервую, а ще трохи втомився. Подобається мені ця халупа. У Фінляндії схожі повітки ставлять на паркінгах біля пляжів.

Повечеряю, подивлюся на вогонь, подумаю, вип’ю ще ковточок сливовиці й з насолодою розтягнуся на цьому широкому столі, вкрившись ковдрою і поклавши сідло під голову. Кому це заважатиме?

Увесь час я відчуваю на собі чийсь погляд: коли перемішую свій дивний грог, підкладаю в багаття дрова або ріжу тверду, мов камінь, ковбасу. Він проникливий, вивчає мене.

Бачу лише кущі, по яких січе дощ, мовчазну, наїжачену гострою огорожею темну садибу та імлу. Холоднішає. Помалу сутеніє.

Мабуть, звідкись стежать за мною. З-понад частоколу або крізь якусь бійницю. Ну й на здоров’я.

І тоді я помічаю дитя.

Воно з’являється зненацька, немов із мороку, що нависає над землею. Хлопчина років, може, вісьми, карикатурно худий, з надутим, округлим животом. Стоїть мовчки, зовсім голий під дощем і на холоді, зі складеними руками, ніби приховує щось на грудях.

Забули про нього? Не помітили, що не встиг добігти до воріт? Може, не знають точно, скільки в них дітей? А зараз пан Грисма Шалений Крик вдає, що його немає вдома, а цей тут мокне голий на пронизливому холоді.

— Не бійся, — лагідно кажу я. — Хочеш їсти?

Не озивається. Стоїть нерухомо й вдивляється в мене тими несамовитими очима, які здалеку в сутінках здаються порожніми очницями. Раптово він опускає ліву руку і виявляється, що він притискав до худих грудей другу руку з моторошно видозміненою долонею: з чотирма пальцями, але задовгими, сантиметрів по двадцять, з безліччю суглобів, схожих на кінцівки краба.

Я ошелешено витріщаюся на нього, досі тримаючи у витягнутій руці шматочок шоколаду, аж його очі раптом зблискують фосфоричною зеленню, і хлопчина стає млою, клубком туману, який поволі розвіюється.

Я відсмикую руку з шоколадом і відчуваю, як волосся стає дибки. Гіперадреналін б’є мене, наче струмом.

Практикуючи дихання ібукі, я чекаю, поки спазм розійдеться. І тоді знову лунає гул рогу.

Він просто відступив і зник у імлі, думаю я, спостерігаючи, як відчиняються дві ворітниці, і з них виходять кілька людей. Обережно сходять з пагорба, затуляючись щитами дивної форми, що нагадують контрабас. Я бачу блиск клюг.

Ідуть до мене.

Я відставляю кухоль і, лаючись собі під ніс, надягаю важкий нагрудник, підперезуюсь ременем із мечем. До роботи.

Ідуть. Повільно, статечним кроком, щоб показати, що зовсім мене не бояться. Але щити підняті, списи готові до удару. Всього вісім чоловіків. Усередині йдуть двоє без щитів і списів, але, як і решта, в обладунках.

Зупиняються метрів за десять від мого табору і мовчки дивляться. Один із тих двох, що посередині — точно хтось важливий. Прикрашений каптан із набитими на ньому металевими бляхами обтягує повне тіло, у чоловіка широка сива борода і довге, теж сиве волосся під золотим обручем. Хтозна, може, це сам шеф. Але він не видає шалених криків, а мовчить і уважно придивляється.

Щитоносці обмінюються неголосними зауваженнями, переконані, що я не зможу їх почути.

«Видно, що заможний. Обладунок чужоземної роботи. І меч який… Глянь, у нього людські очі. Може, він мара…»

Я чекаю.

Це вони мокнуть, я — ні. Тягнуся за своїм кухлем і роблю ковток гарячого напою.

— Того, хто в дорозі спить на камінні далеко від дому, вітають не пивом, а списом, і не дадуть знять шолому, — кажу я виразно і роблю наступний ковток. Зібрав усі свої знання мови Мореплавців, аби склеїти цей віршик. Тут такі речі люблять. Цікаво, старий також відповість в риму?

Він розпихує тих, хто попереду, і обережно підходить, тримаючи одну руку на наверші меча. Оглядає мене з ніг до голови й уважно заглядає в очі.

Це може означати, що землян тут бачили. Мої очі змодифіковані й виглядають як очі тутешніх, повністю заповнені темними горіховими райдужками, мов у корови. Скільки б разів я не дивився на власне відображення, мене вивертає. Не можу звикнути. На щастя, дзеркала тут рідкість. Але вченим не робили ніяких операцій. Їхні очі повинні були привертати увагу.

Двоє з його людей повільно й неохоче повертають вістря списів униз і встромлюють у землю. Це не означає, що за мною перестали спостерігати. Один рух руки — і вони жбурнуть спис, пришпиливши мене до стіни халупи.

— Подорожній безтурботний стоїть перед двором, де щоночі смерть сидить; їжі бажав би, вогню й пива, але тут лише ворон кричить, — відповідає старий. — Якщо складаєш вірші, можеш потішити короля. Ходімо, коли ти людина, а не Пробуджений. Сідай за стіл.

Я збираю свої речі і вирушаю з ним. Воїни допомагають мені нести сідло й торби. Хтось із них забирає в мене навіть кухоль, який досі парує. Бачу, що якнайменше двоє з них — це зовсім хлопчики. Одному не більше тринадцяти і він насилу тягне щит, у другого на голові, немов казанок, хитається завеликий шолом із кольчужною бармицею і наніссям. Ще одному воїнові років шістдесят, і він злегка кульгає на праву ногу. Якщо «король» виставив супроти мене кращих зі своєї армії, то справи в нього і справді кепські.

Я крокую пліч-о-пліч з вельможою і двома воїнами, які несуть мої речі, інші оточують нас аматорським, криво поставленим колом. Не заклинюють щитів, збиваються з кроку і наштовхуються один на одного, але тикають кованими навершями списів у всі боки, а останній воїн — той зовсім іде задом наперед, ніби щосекунди очікує атаки. Це не дуже допоможе в разі небезпеки, бо в цьому колі повно дір.

Я озираюсь, але залитий дощем і затуманений вируб геть порожній. Тільки десь на межі зору стоїть біла худа фігура хлопчика з очима, схожими на випалені вікна, і з довгими пальцями, що по-краб’ячому ворушаться.

Обидві стулки брами відчиняються перед нами, і ми ступаємо на зболотнілий майдан. Дощ січе по калюжах, худі, величезні собаки рвуться з ланцюгів, пахне димом, затхлістю й тілами безлічі людей. Важкий мускусний запах просочив тут усе.

Головна будівля похмура, довга і зсередини нагадує ангар. У центральній частині між колонами стоїть довгий стіл, за яким сидять кільканадцятеро людей. У повітрі висить важкий сморід, хоч ножем ріж. Дим стелиться пасмами, зала посередині майже порожня. Кілька скринь, трохи хутра, біля входу стійка зі щитами та списами. І все.

Крізь дірку в даху дощ крапає просто у вогнище, а навпроти, на широкому кріслі, сидить закутаний у хутро Грисма Шалений Крик.

Він старий. Ще не старезний, тож можна повірити, що масивний меч, на який він спирається, — не просто прикраса, але вік видають зморшки на обличчі, довге сиве волосся та виблякла матова блакить очей. Його бояться. Це видно з того, як сидять оточуючі, як вдають невидимих і уникають примружених, уважних очей та рішуче стиснутих вуст. І тільки я знаю, що грізне обличчя маскує страх і невпевненість. Грисма постійно боїться. За своїх людей, за себе, за весь рід, за свою честь. А в цей момент він боїться мене.

Я на півголови вище за найвищого з них і цього ніяк не приховати. До того ж, у комплекті з нагрудником ідуть великі наплічники, як у футболістів, що надає мені вигляд героя. Це було вигадано передусім задля психологічного ефекту, але і для того, щоб захист був пружним і перебирав на себе частину удару.

Грисма підозріливо мене оглядає, шамкаючи, ніби щось жує. Я так б’ю поручем об нагрудник, що аж дзвін відлунює від стелі. Злегка схиляю голову. Хтось із тих, хто сидить за столом, помітно нервує і здригається. За колонадою причаїлося четверо. Вони переконані, що їх не видно в напівтемряві. Я відчуваю запах їхнього поту і запах дьогтю, яким просякнута тятива, чую скрипіння ременів. Чую, як в одного з них калатає серце.

— Пробач чужоземному волоцюзі, великий королю, — кажу я. — Я загубився в цій країні і не знаюся на придворних звичаях. Заледве говорю мовою Узбережжя, знаю її погано і привітатися не зумію, але навіть я чув про Грисму Шаленого Крика, тож забажав сховатися саме під твоїм дахом.

Я мало можу йому дати і це проблема. Золото не можу. По-перше, його вважають королем, тож це він тут головний роздавач золота, ще ображу його… По-друге, якщо вони побачать, скільки його в мене — то просто вб’ють. Також не можу наважитися віддати йому лапу тварюки. Я дозволив себе намовити, що це бозна-що, але зараз починаю все більше переконуватися, що просто зарубав лісового шкідника. Що подумали б про середньовічного лицаря, який кинув би під ноги королю шматок змії або голову вовка й назвався драконоборцем? Божевільні бувають у кожній культурі.

— Підійди, гостю, — наказує Грисма. — Стань так, щоб стара людина могла тебе побачити.

Я роблю два кроки і стаю в місці, освітленому миготливим вогником олійних світильників, що димлять риб’ячим жиром. У цьому місці підлога особливо ретельно заметена, а на кривих дошках вугіллям намальоване обплетене письменами коло. Я впізнаю руни Узбережжя з абетки Сонерманна Вейґля, які вважають священними. У чому справа? Тест якийсь, чи що?

Імовірно, той факт, що я тут стою, має якесь значення. Усі схиляються в очікуванні, сидять напружені, в дивних позах, ніби готові в будь-який момент підірватися з місць. Вони сподіваються, що я якийсь там упир, але, на жаль, я не знаю, що роблять упирі.

Як людина, я мав би боятися тих знаків чи навпаки? Готовий посперечатися, що це закляте охоронне коло, а отже, демон повинен його цуратися. На жаль, це лише теорія. Збоку, в ніші, сидить якась бабка, убрана в чорне. Каптур чи хустка закриває її обличчя, вона сидить зовсім нерухомо і не зводить з мене уважного, підозріливого погляду. Навіть я ледь можу розгледіти її, але не помітити її неможливо, бо вона жахливо смердить.

— У мандрівця пересохло в горлі, — виголошує Грисма. — Випий зі мною, гостю.

Подає мені ріг, наповнений чимось каламутним, що пахне дріжджами й ферментованим зерном. Зварене вдома пиво. Він спостерігає дуже уважно, вип’ю я це чи ні. Чоловік, який сидить ближче за інших, стискає кулаки, а ще один закушує губу. У чому справа? То я повинен пити чи ні? Подумаймо: людина, звісно, вип’є. А демони в них що, непитущі?

У темряві скрипить тятива. Так ти ніколи в мене не поцілиш, синку. Не за такого освітлення. Та й простий лук не проб’є ламінату.

Виливаю трохи пива на руки і притискаю долоню до землі.

— Що б я не пив, я п’ю на твою честь, Гінде, — проголошую.

Піднімаюся й підношу ріг до губ. Всі пильнують так уважно, немов це найважливіша на світі справа. І тільки тоді я розумію.

Вони додали щось у пиво. Щось, чого бояться демони, на кшталт святої води — і це ще оптимістична версія. А можливо, щось отруйне, чого людина не помітила б, і тоді все ще гірше. Диявольська логіка Божого суду. Я здам тест, якщо впаду мертвим — це як випробування водою. Баба тоне — значить, невинна, баба спливає — відьма. Якщо я почну вередувати, це означатиме, що я демон. Сподіваюся, вони не спробують мене отруїти відразу, а тому п’ю. Тут навряд чи знаються на миттєвих токсинах, тож, якщо щось піде не так, я одразу все виблюю.

П’ю одним хилом, аж до дна із залишками зерна і дріжджів. Пиво густе й огидне. У ньому стільки всього, що важко розібрати, що саме має бути отим таємничим інгредієнтом. Сліди якихось неприємних рослинних танінів — напевно, від помилок під час приготування. Якийсь нехлюй не вибрав бур’янів із зерна. На щастя, я не відчуваю метилу, натомість є щось дивне, чого не можу розпізнати. Металевий, мідний присмак.

Рудий чоловік на краю столу блідий, як стіна, а на його губах — ледь приховуваний вираз огиди. Наплювали мені в пиво, чи що?

П’ю.

Худорлява, пишно вбрана жінка, яка сидить біля короля, червоніє немов маків цвіт і розглядає стіни.

Хтось із нереалізованих убивць, що ховалися за колонами, вибігає на двір, і я чую, як його вивертає просто на майдані. Та що з вами таке?

Це якісь гемові групи… кров. Накапали мені туди крові. Слабко, але відчувається. Людина не відчула б, тож я спокійно допиваю. Залишається якийсь виразний слід. Чужий і неприємний. Якісь кислоти? Молочні? Гидота.

Це менструальна кров. Паскудний жарт.

Ну що ж… десант не плаче.

Я променисто усміхаюся і з гуркотом ставлю перевернутий ріг на стіл прямо перед рудим джентльменом, який мимоволі відсахується. Значно охочіше метнув би його в голову тієї баби, яка сидить у ніші. Голову дам на відсіч, що це її ідея.

Король виглядає так, наче проковтнув жабу. Він розлючений. Але, схоже, не на мене. Спопеляє поглядом невидиму стару.

— Сідай до столу, гостю, — каже він.

Сідаю. Сусід звільняє мені місце і квапливо вручає ще один ріг пива. На його обличчі — вираз полегшення, відрази і співчуття. Беру в нього ріг неспішно і спокійно.

— Кажеш, що ти чужинець, але шануєш нашого Гінда як набожна людина, — каже Грисма стурбовано й підозріло.

— Мої боги далеко, — відповідаю я і раптово розумію його стурбованість. Він підсунув мені спаскуджене пиво, а я його присвятив богу воїнів, збройного братерства, гніву, грози й честі. Я зробив це з найкращих спонукань, тож це в нього тепер проблеми — як у того, хто образив бога. Розумію, що підставив його, а відтак настрій відразу поліпшується.

Королева дивно на мене дивиться. Схоже, цей подарунок був від тебе, ваша величносте?

Я роблю черговий ковток пива. Воно трохи краще, але не набагато.

Переді мною ставлять пом’яту металеву тарілку, підсовують дерев’яну миску, повну паруючих шматків вареного м’яса. Воно трохи смердить — зварили в останній момент. Ще не зіпсувалося, але було близьке до того.

Повертається гомін розмов, хтось у ніш починає грати на флейті.

Я пройшов ретельне навчання. Мого апетиту не псує ані присмак зіпсутого м’яса, ані каламутне пиво, ані чорні обідки під нігтями чоловіка, що сидить навпроти, ані жирна підлива, що склеює ріденьку бороду воїна, що сидить поруч. Його обличчя сильно спотворене — він майже не має нижньої щелепи, а аж до самої вилиці тягнеться нерівний, рваний шрам, напевно, від сокири.

Я з’їв би пристойної плескавиці.

Із сиром.

— Ти, схоже, божевільний, якщо самотою подорожуєш Пусткою Тривоги, мандрівцю.

— Я тут чужинець і не знаю, що таке Пустка Тривоги. Шукаю кількох своїх і йду світом, не розпитуючи, як інші називають ліси і пагорби, які проминаю.

— Як тебе кличуть?

— Вашою мовою це звучало б як Ульф Ніт’їсефні, — відповідаю я. У них імена не завжди мають значення, вони родові. А ось прізвиська індивідуальні і формуються майже як індіанські імена. Я хотів зберегти власне ім’я. «Вуко» хорватською означає «вовк», але, на жаль, «вуко» на одній із тутешніх говірок — це пташиний послід. Моє ім’я переклали норвезькою: Ульф — це те саме і, на щастя, мовою Узбережжя нічого не означає і звучить трохи краще, ніж «гуано».

— У молодості я вдосталь помандрував, — каже Грисма. — Може, був і в твоєму краї, прибульцю. Як він зветься?

Я усміхаюся.

— Мій край — Хорватія, — кажу нахабно і бачу, як витягується його обличчя. — Він так далеко, що над ним світять інші зірки.

— А чи бував ти в країні, яку ми звемо Амістрандом?

Амітрай. Їхній ненависний ворог. Я спльовую на землю й піднімаю кулак, бурмочучи ім’я Гінда. Вони дивляться задоволено — я правильно відреагував. Вони мене що, за дурня тримають? Адже якби я був амітрайським шпигуном, учинив би так само.

— Я бачив її, — відповідаю коротко. — І не хочу побачити знову.

Не знаю чому, але коли подорожуєш чужими країнами, то після повернення люди перш за все запитують: «Що ти там їв?» Я й сам зазвичай про це питаю. Схоже, кулінарні відмінності найкраще розповідають про чужу культуру. Втім, може, так воно і є.

В основному, сіре варене м’ясо, що трохи віддає тухлятиною і дивними приправами, які мають забивати сморід. Якісь засолені трубчасті гриби, може, лишайники, скриплять на зубах, немов гума. Трохи маринованих овочів дивної форми, кольорів і смаків, що віддають погребом. Солона і сушена пласка риба. Каламутне дріжджове пиво. Корінці, схожі на смак водночас і на часник, і цибулю, а виглядають як очерет. Усім цим вони заїдають шматки м’яса, з яких стікає жир і водянистий бульйон. Недопечений житній коржик скрипить на зубах від піску з кепських жорен. Лише деякі могли б похвалитися металевими або базальтовими жорнами, що не кришаться в борошно, але Грисма Шалений Крик, схоже, до них не належав.

Міцність пива — приблизно шість відсотків. Якщо питимуть у такому темпі, за годину чи дві більшість за цим столом буде п’яна.

Вони безперервно розпитують про новини із світу. Я викручуюся, несу якусь нісенітницю. Хочу справити враження людини, яка потрапила до їхнього берега відразу і нічого не знає про новини. Кажу, що мій корабель потонув і врятувався тільки я. Відчуваю, що розпитують мене із занепокоєнням. Відбувається щось погане. Знають, що щось наближається. Очікується війна? Їхня країна ізольована. Решта континенту лежить далеко на заході, відрізана пустелею і високим гірським хребтом. Місця майже безлюдні. На морі потрібно здолати лабіринт небезпечних скелястих острівців, проток і шхер, якими гори сходять у море. Жоден флот не пройде. А ніхто при здоровому глузді не стане гнати армію крізь пустелю і гору в цю глушину. Навіщо? Заради їхніх оббитих міддю відер? Щербатих сокир?

Вони запитують, чи не бачив я мандрівних ченців у червоних плащах і зі срібними обличчями.

Не бачив.

А чи не бачив я божевільних чорних вершників з татуйованими обличчями, вбраних у чорнений метал і на залізних конях? Кажуть, вони з’являються дедалі ближче.

Я не бачив нікого подібного.

А чи бачив я Пробуджених?

Не знаю, хто такі Пробуджені. Я тут чужинець, а в моїх краях про таке ніхто не чув.

— Війна богів триває всюди, — бурмоче Палений Гнів, рудий і коротко стрижений воїн, який сидить навпроти, поруч із тим, порубаним сокирою, на ім’я Дубове Обличчя. — Напевно у себе ви кличете їх по-іншому. Діти холодного туману.

Я заперечно хитаю головою.

Хочуть знати, чи не бачив я нічого дивного під час подорожі їхнім лісом.

— Я не впевнений. Бачив щось дивне, що на мене напало. Убив його, — кажу. — Але це, можливо, просто звір.

Я йду до своїх речей, складених під стіною акуратною купкою, і виймаю згорток. Вони дивляться на мене ошелешено, коли я розв’язую шнур і розгортаю ковдру. Відрубана лапа з гуркотом падає на дерев’яну підлогу між святими знаками. Пальці її досі злегка ворушаться.

Крик. Вони зриваються на ноги, жінки й діти верещать, хтось викрикує ім’я Гінда, хтось лається і видає повний ентузіазму бойовий рик, дехто підскакує і штовхає лапу, після чого боягузливо ховається в натовпі. Вони озвіріли.

Я стою посеред цього галасу й повільно, ретельно згортаю ковдру. Вона просмерділася падлиною і чимось, схожим на рибу. Треба буде випрати.

Дехто розлючений, інші перелякані. Королева бліда як полотно, кусає кулак. Чорні коров’ячі очі скляні від сліз.

Шок чи як?

Король вимагає спис. Йому подають зі стійки коротке, масивне древко. Розступаються. Грисма топче лапу розшитим шкіряним чоботом і, сопучи, всаджує в неї коване вузьке вістря. Повільно і методично. Шкіра тварюки слизька, тверда й еластична, а трикутне вістря недостатньо гостре. Шкіра поступається неохоче, нарешті Шалений Крик домагається свого і піднімає кінцівку, напнуту на спис. Вона досі ворушить пальцями, нагадуючи здихаючого кальмара.

— Прибийте це над воротами. Нехай всі Пробуджені побачать, що на них чекає. А ви дивіться, що таке хоробрість. Нині до нас завітав чужинець. Він самотою подолав Пустку Тривоги і приніс мені мертвого Пробудженого. А ви?

Вони бояться навіть взяти в нього спис. Охочих немає. Нарешті вперед виходить довговолосий юнак із фіолетовими пасмами і непроникним виразом обличчя. Виглядає розлюченим. Коли за ним замикаються ковані стулки дверей, знадвору чути крики.

Уявлення не маю, чи я їх потішив, але точно справив враження.

— Чому ти не забрав голову? — питає мене Грисма.

— Була важка, — відповідаю я коротко. — І, крім того, кусалася.

Він фиркає і дивиться на мене з підозрою.

— Як ти вбив Пробудженого?

— Зарубав.

— Вони можуть вбити поглядом і бути в трьох місцях одночасно, — кричить хтось. — Жодна людина не може вбити упиря! Залізо їх не бере!

— Бере, — кажу я заспокійливо. — Просто треба швидко рухатися.

Вони повертаються за столи, намагаючись не наступати на те місце, де хвилину тому лежав мій трофей.

Я дивлюся, як вони жадібно п’ють — аж пиво стікає по бороді, всотується у волосся. Зі стуком відставляють кубки і вимагають чергових дзбанів. Деякі поглядають на мене з подивом, інші — з забобонним переляком, а дехто — з відразою.

Королева досі бліда, як папір, її підборіддя тремтить, але красиво окреслені уста стискаються у виразі впертості й злості. Натомість Грисма поглядає на мене з надією. Мені так здається.

Я не вмію розрізняти їхніх емоцій. Усе через ці дивні тваринні очі. Очі ведмедів, очі корів, білок, собак. Очі зайців. Повністю заповнені блакиттю, бронзою, чорнотою або фіолетом.

Повертається молодик. Схоже, він тут важлива особа. Спадкоємець трону? Сідає біля столу і, потягнувшись за пивом, удостоює мене важким поглядом. Я йому не подобаюся. Вважає своїм суперником? Відібрав у нього першість?

Дивлюся, як стискаються його щелепи, як мимоволі роздуваються ніздрі.

Я активовую цифрал. Про всяк випадок.

* * *

Зробивши наступний ковток з буйволячого рогу, що досі трохи тхнув, Драккайнен вирішив, що це можна пити. Не «Карловацьке», але не біда. Він простягнув руку до дерев’яної тарілки і певний час водив вказівним пальцем від одного шматка м’ясця до іншого, та потім вирішив відмовитися. Схопив щось, що вирішив вважати огірком.

Бенкет тривав і ніщо не вказувало на те, що воїни збиралися спати. У декого злипалися очі, дехто дрімав над тарілками, але всі намагалися лишатися при тямі. Щойно в когось починала хилитися голова над столом, сусід, явно стурбований, будив його штурханом. Той, хто засинав, теж здавався наляканим.

Драккайнена вже залишили в спокої, тож він розважав себе спостереженнями. Шалений Крик пильно в нього вдивлявся і насуплено сидів, потягуючи пиво маленькими ковтками. Справляв враження людини, яка щось задумала. Його дружина понуро сиділа над пустою тарілкою і спідлоба дивилася на товариство за столом. На вигляд була набагато молодшою від Грисми. Оцінити було важко, але здавалося, що їй ще немає й тридцяти. Зважаючи, що заміж вона, певно, вийшла десь у чотирнадцять — легко могла бути матір’ю і того пихатого юнака з довгим волоссям, і, може, восьмирічного хлопчика, який сидів біля неї. Обидва були вбрані заможніше, ніж інші: їхні каптани були пошиті з кольорової тканини, а манжети і комір прикрашені складною вишивкою. У обох на поясі висіли металеві бляхи та оздоблені ножі. На шиї вони носили золоті амулети. Чому ж вони такі похмурі? Королева могла бути розчарована життям у цій пустці. А може, їй набридла ця таємнича загроза, перед якою всі тряслися? Може, справа в Драккайнені? Він кілька разів перехопив її довгий погляд, занадто нав’язливий, щоби бути випадковим, і впізнав це старе як світ явище. Бідна, амбітна дівчина, ув’язнена в провінції зі старим і заможнішим від неї чоловіком, і раптовий таємничий прибулець. «Втечемо разом». Мелодраматично, але можливо. Молодик, у свою чергу, ймовірно, заздрив славі, яку Подорожньому принесла лапа чудовиська. Нещасний шмаркач, він поняття не мав, що без цифралу Вуко не мав жодного шансу, так само, як і будь-хто інший. Тварюка була дуже швидка і спритна. Якщо таких звірів тут багато, то в мешканців садиби Шаленого Крика і справді проблеми.

Він розмірковував від нудьги. Робив те, від чого його застерігали.

«Ми не знаємо цієї культури», — казали вони. Застерігали від ілюзорної схожості й мислення звичними категоріями. «Ти побачиш різні речі, але не зрозумієш їхнього значення. Деякі здаватимуться тобі поганими. Ти побачиш дітей, які п’ють алкоголь, насильство в сім’ї, вбивства, інтриги, жорстокість, кровозмішення і канібалізм. Не звертай уваги. Не твоя справа. Це відбувається на іншому боці космосу. Ти маєш знайти і витягнути звідти кілька людей. Решта нехай собі йде».

Баба, що ховалася в ніші, не рухалася довгий час і, мабуть, заснула. Ні. Хтось підійшов до неї, невидимий для інших у глибокій тіні колонади, і схилився до її вуха. Драккайнен нагострив слух.

«Сонце напевно вже зайшло… морок густішає».

«Холодний туман іде?» — прошепотіла у відповідь стара.

«Поки ні».

«Ти приніс?»

«Я боюся торкатися його речей, шановна».

«Дурень! Він випив кров і нічого не помітив! Він слабкий. Повинен піти».

«Він наведе на нас Пробуджених».

«Я тобі дам, торкатися моїх речей!» — занепокоївся Драккайнен. Вбраний у чорне інформатор відійшов від баби, але не наблизився до його спорядження, а вийшов із зали.

Стара щось задумала, задумав і Грисма, королева — також, молодик зиркає так, наче я в нього козу видоїв… Що за товариство!

— Коли почалася ця «війна богів»? — запитав він у Паленого Гніву.

Той подивився на нього як на ідіота.

— Хто може знати справи богів? Для нас важливо, що Пробуджені почали виходити з урочищ. Колись давно про Пустку Тривоги розповідали різне, але там можна було пройти. Ми там полювали на оленів, обробляли землю. Ми були тими, хто не знає страху, бо вміли там жити. Знали, де є урочища і як їх оминути. Уміли ходити через багнюку і скелі. Влітку спускали човни на річку і плавали до самого моря, а потім шукали щастя в далеких країнах. Уже багато років не плаваємо. Уся наша земля стала урочищем. Якби ми сіли в човни, то, повернувшись, знайшли б лише попіл та Пробуджених. Хто увійде в ліс, уже не повернеться. Під плуг годиться лише те поле, яке видно зі стін. Дорогами вже теж ніхто не ходить. Немає подорожніх, купців або піснярів. Дорога починає заростати. Кажуть, це холодний туман і пустка, але я гадаю, усюди вже так.

— А що таке «холодний туман»?

Під час здобування інформації важливо, щоб співрозмовник говорив про те, що цікаво саме йому. Більшість людей прагне говорити лише про себе. Тому, коли потрібно здобути інформацію, варто стати вдячним слухачем. Не чекати на момент, коли сам почнеш говорити, а слухати. Розпитувати про подробиці. Палений Гнів нахилився в його бік і пошепки почав:

— Спочатку стає холодно. Навіть у сонячний день. Потім світло робиться дивним, і з’являється імла. Інша, ніж зазвичай. Густа і холодна. Все затихає. Навіть птахи не співають. А потім приходять Пробуджені. Часом це померлі. А часом — потвори. А іноді нічого не видно, тільки людина починає горіти. Або перетворюється на камінь. Мій свояк на моїх же очах постарів і помер. А те, що померло, продовжувало рухатися. Я прибив його списом до землі і втік. Коли приходить холодний туман, часом найгірше, що сидить у людини в голові, постає перед нею, як живе. Моя дружина боялася води. Не навчилася плавати, не підходила до струмка, навіть криниці боялася. Казала, що їй часто сниться, наче вона тоне. Туман наздогнав її в полі під лісом. Казали, що кидалася, як божевільна, ніби на неї напали оси. А потім блювала водою. Цілі відра води з неї виходили, поки не втопилася. У воді, яку мала всередині. На сухому полі.

— Чому ви не підете звідси?

— Ми — люди Грисми. Плем’я Шаленого Крику. Ми не підемо. Хочемо битися. Це наша земля. Нам нема куди йти. Стара каже, що настане день, коли Пробуджені припинять до нас приходити.

Що вони кудись ідуть, і тільки наша садиба стоїть на їхньому шляху. Але одного разу підуть усі і тоді заберуть туман із собою. Саме з нього вони беруть силу.

«Це можуть бути вулканічні випаровування, — подумав Драккайнен. — Токсичні, а тому викликають галюцинації. Або підводні поклади якогось газу, як на озері Танганьїка».

— Тепер, коли ти з нами, ми впораємося, — раптово заявив Палений Гнів. Драккайнен остовпів. — Ти вмієш вбивати Пробуджених. Навчиш нас, і ми підемо битися. Відженемо їх, — тупувате обличчя засяяло ентузіазмом. Палений Гнів у своєму запалі виглядав майже симпатично. — Пустка знову почує Шалений Крик. Ми повернемося на свою землю.

«Це може бути спориння в зерні або щось схоже», — подумав Драккайнен.

— Ніхто не ходить трактом? Я був першим? Відколи?

— Часом трапляється так, що подорожній виявляється Пробудженим. Спочатку він схожий на людину, а потім уже запізно.

Драккайнен потягнувся за глечиком і налив Паленому Гніву пива. Щедро.

— Дивна людина може виявитися чужинцем або просто божевільним. Одного я зустрів на дорозі. Звався Вороновою Тінню. Це необов’язково мусить бути Пробуджений. Сюди не приходив ніхто дивний? Роки зо два тому?

Палений Гнів деякий час пив, потім відставив ріг з посрібленими ніжками, і витер рота рукавом.

— Зараз усе дивне, — відповів він невпевнено. — Війна богів… Поганий час…

— Dobrodoszli. Ми у вихідній точці, — пробурчав Драккайнен і зробив ковток зі свого рогу. Вирішив ризикнути і кинути все на кін. — Я шукаю декого. Чотирьох людей. Чужинців здалеку. Троє чоловіків і жінка. Вони не Пробуджені, але можуть виявитися небезпечними. І вони… дивні. Не розмовляють вашою мовою, а ще мають сліпі, білі очі.

Палений Гнів підвів голову над столом і свердлив Подорожнього чорним нерухомим поглядом, як у змії.

— Один був. Перед тим, як усе почалося. З риб’ячими очима. Мав бути сліпим, але бачив. І говорив кульгавою мовою, як розумово відсталий. У нього ще ніс був дивний. І чорне волосся, довге таке, зачесане назад. І біле, наче віск, обличчя. І високий, як нелюдь. Ще вищий за тебе. Але це був Пісенник.

— Хто?

— Умів зробити так, щоби речі ставалися. Колись таких було багато, але зараз їх уже не лишилося. Люди кажуть, вони одне одного повбивали. А решту потім інші добили. Деякі такими народжуються, але краще їх виганяти. Кажуть, вони ведуть за собою холодний туман.

— Чому?

— Це ті, хто викрав пісні богів. Пісні, що вміють лікувати, вбивати або впливати. Різні. Один знає одну, а інший — десять. Коли боги про це дізнаються — насилають туман, щоб він знайшов його. Так було і з цим. Він небагато вмів, але цього вистачило. Пробув два дні і пішов. А потім прийшов холодний туман і з’явилися Пробуджені. Туман прийшов за ним.

— А що він зробив? — обережно запитав Драккайнен.

— Говорив усіляке. Я бачив тільки, як він запалив вогонь блискавкою з руки і їв пісок з водою.

Блідий, високий, з довгим чорним волоссям… Ван Дікен, подумав Вуко. Ван Дікен із запальничкою і порошковим супом. Але де інші?

Палений Гнів хитався за столом, а його зміїні маленькі очі помутніли. Знизу навіть з’явилася вузька смужка білків.

— Не можна про це говорити. Вночі. Злий час… Війна богів…

Усе це трохи нагадувало невдале сільське весілля. Незважаючи на всі зусилля, частина людей вже засинала. Фізіологія і алкоголь починали брати гору. Вони скручувалися в клубочки під стінами, падали обличчями на стіл між кістками, калюжами пива і залишками овочів. Ще тверезі і притомні присувалися ближче до вогнища, де тліли і шипіли від крапель дрібного дощу дрова. Драккайнен роззирнувся в пошуках чергового ймовірного інформатора, з острахом констатуючи, що повсякденність середньовіччя — це примарна, всеосяжна нудьга.

Тут не було чого робити. Можна було сидіти над пивом, розповідаючи одне одному якісь історії. І все. Крім цього був іще страх.

Усі тривожно вглядалися в темряву за дверима, намагаючись тримати зброю під рукою, навіть під час сну. Нервово здригалися крізь сон, як дикі звірі, часом прокидалися й роззиралися навколо переляканими очима, а потім засинали знову. Нудьга і страх. Довгі періоди монотонності, що перериваються короткими спазмами жаху і страху.

З’явився Ван Дікен. Що він тут робив? Куди пішов?

— Стирсман хоче говорити з тобою, — це був той старий, який по нього вийшов. Подорожній уже знав, що його звуть Нулле Сплячий-Ha-Льоду. Він став навпроти Драккайнена і похилився над лавкою, обгризаючи кістку. Розвідник узяв ріг, до якого вже встиг звикнути, і пішов за старим, намагаючись не наступити ні на кого з тих, хто дрімав на лавках і під ними, пробираючись між тими, хто ще намагався розмовляти.

За цим кращим кінцем столу, де сидів владика, розваги були ще гірші, ніж в інших місцях. Королева сиділа рівно, ніби палицю проковтнула, і дивилася скляними очима прямо перед собою. Молодик зневажливо жував маленькі шматки м’яса, а хлопчисько дрімав, зарившись у хутро, що накривало плечі матері.

Сам Грисма дивився з-під кошлатих брів і щомиті плямкав губами.

— Скоро осінь, — раптом мовив він. — Куди піде прибулець, у якого нікого немає? Ані даху, щоб сховатися, ані вогню, щоб зігріти руки, ані страви в казанку. Залишайся з нами. Я дам тобі дружину і будинок. Їх у мене більше, ніж чоловіків, які могли б розводити там вогонь. Дам тобі золота. Стань поруч зі мною, Подорожній ночі, підтримай слабку руку старця. Разом ми відженемо Пробуджених, і тоді туман відступить.

— Ніхто не може стати на шляху призначення, — відповів Драккайнен. — А моє призначення — це похід. Я не можу грітися біля вогнища або жити під дахом, поки не знайду четвірки божевільних чужинців зі сліпими риб’ячими очима. Така воля богів.

«Коли розмова піде не так як тобі потрібно, звертайся до вищих сил», — радили йому.

Шалений Крик скривився.

— Ти сам казав, що твої боги далеко, під іншими зірками. І сумніваюся, щоб тут, на землях наших богів, вони мали свою силу. Зараз, коли боги ведуть війну, а світ збожеволів, ніхто розважливий не замислюється про таке. Хто знає, чого вони можуть хотіти? Навіщо тобі шукати щось, чого вже немає? Може, кістки тих, хто тут пройшов, уже давно гниють на тракті.

— Це не тільки справа богів, — таємничо відповів Вуко. — Ті чужинці пройшли твоїми землями. Мені казали, що один тут був. Високий Пісенник із риб’ячими очима.

— Був час, коли трактом вешталися подорожні. Приходили і йшли собі. Невідомо звідки, невідомо куди. Тепер приходять лише Пробуджені. Якщо не залишишся з нами, одного разу вони перетнуть частокіл. Не буде більше садиби Шаленого Крику. Залишаться лише згарища, кістки й ворони. Лишися. Лишися хоча б до весни. Навчи нас убивати дітей холодного туману. Одного ти здолав.

— Одного, — зауважив Драккайнен. — І це забрало в мене годину. Якби їх було більше — я загинув би. Забери людей, пожитки і йди звідси. Знайдеш інший пагорб і поставиш іншу садибу. Навіщо жити в такому місці?

— Тут земля наших предків, — гаркнув молодик. — Припини його благати, батьку. Тобі не потрібен цей приблуда. У тебе є син і є вірні воїни. Плем’я Шаленого Крику ще існує.

— Юнак, який ще нічого не побачив, має мовчати, коли говорять мужі, — процідив Грисма. — Цей чужинець сьогодні приніс лапу чудовиська. Хто з вас зробив щось схоже? Може, ти?

— Пес теж часом приносить руку з місця битви, але тільки дурень подумав би, що пес виграв цю битву. Покажи мені, як ти вбив чудовисько, прибульцю. Покажи мені й я повірю, що ти нам потрібен.

— Замовкни!

— Дозволь мені з ним битися, Грисмо Шалений Крику. Не примушуй мене слухати, як великий воїн і стирсман, який колись водив п’ять кораблів на кінець світу, благає волоцюгу про допомогу. Не говори з ним так, наче ти один. Я вб’ю його, і тоді ти зрозумієш, хто захистить нашу землю. Або помру, і тоді нехай він її захищає.

— Мовчи, йолопе! Я хочу отримати воїна, а не втратити сина.

— Ми не битимемося, — заспокоїв його Драккайнен. — Це була б дурість.

— Тоді тобі доведеться віддати мені це, — процідив молодик і поставив на стіл металевий різьблений циліндр розміром з півлітрову банку. Контейнер із радіолярією.

Драккайнен зітхнув. Один удар суглобом вказівного пальця в точку між очима і одночасний другий удар великим пальцем у сухожилля на зап’ястку, щоб він випустив контейнер. Одна мить і можна повернутися до перерваної розмови. Тільки стіл заширокий.

— І що, батьку? Знову попросиш про допомогу боягуза, який боїться зняти броню навіть під дахом? Якому не вистачає самої кольчуги як справжньому чоловікові, а тому обкладається латами, мов черепаха? Тому що він кинув тобі шматок м’яса?

Грисма деякий час мовчав.

— Нехай буде так. Тобі доведеться прийняти виклик, прибульцю. Грисмальфі Дощовий Птах бажає битви. Тож бийтеся. Покажи нам, як ти вбив потвору.

— Я не буду нікого вбивати, — прошипів Драккайнен. — Я вже сказав.

— Ну так не вбивай його. Але, якщо хочеш отримати цю річ назад — бийся з ним. Не виключено, що його таки доведеться вбити.

Вуко скреготав зубами, крокуючи до своїх речей, складених під стіною. Швидко перевірив спорядження, але, здається, більше нічого не зникло. Він повинен був не спускати очей зі свого майна.

У залі зчинилася метушня. Воїни радісно перегукувалися, розтягували столи, запалили більше факелів, внесли ще кілька ламп на триногах.

Вуко зняв нагрудник і кольчугу саме тоді, коли Грисмальфі одягав свою. Він залишив на собі тільки лівий поруч і вийняв меч із піхов.

Світло було тьмяне, лампи чаділи. Дерев’яна підлога була вкрита тирсою — аби тільки не було надто слизько. Драккайнен відстебнув ремінь і став посеред кімнати у високій стійці, недбало тримаючи меч. Противник комічно сопів, з-під шолома було видно лише рот з вишкіреними, як у пса, зубами і напруженими жовнами. Грисмальфі провів вістрям по своєму щиту, викрешуючи іскри, і видав із себе високий вібруючий крик. Обличчя його почервоніло, а очі в трикутних отворах здавалися божевільними.

— Сподіваюся, він занадто молодий для апоплексії, — пробурмотів Драккайнен хорватською.

Він повернув меч у руці так, щоб лезо сховалося за його передпліччям і торкнулося плеча. З долоні виступало лише руків’я. Стояв на рівних ногах, трохи згорбившись, ліву руку підвів на висоту сонячного сплетіння. Людина в стійці айкідо оманливо виглядає натхненною або розсіяною, що видається зовсім недоречним.

Молодик кинувся в атаку зовсім інакше, танцюючи і підскакуючи, немов боксер, меч і щит увесь час нервово рухалися в його руках, як голова кобри. Драккайнен дивився на нього і чекав, розслабивши м’язи. Він уже зрозумів, що Грисмальфі має непогані рефлекси. Перший удар міг би бути абсолютно несподіваним, якби не гримаса відрази, яка підняла губу юнака всього на чверть секунди раніше. Це був низький, підступний удар у стегно, розрахований на те, щоб перерубати м’язи. Вистачило зробити півкроку назад, а потім зійти з траєкторії удару. Юнак відновив рівновагу кількома танцювальними стрибками і раптово зробив не менш підступний укол. Драккайнен крутнув плечима й поворотом зійшов із лінії атаки, після чого, досі тримаючи меч уздовж руки, сягнув під пахвою хлопця до його шиї.

Молодик впав на спину з неабияким гуркотом, щит полетів під стіл. Усі, хто стояв поблизу, відскочили в різні боки.

Драккайнен почекав, поки Грисмальфі знайде щит, тремтливою від злості рукою потрапить у петлі й відшукає шолом, який покотився через усю залу.

Наступна атака була ще швидша, складалася з кількох випадів, один за одним, аж поки супротивник у дикому стрибку не отримав скісного удара по щиту.

На цей раз Грисмальфі перевернув лавку і посунув стіл, щит на мить застряг під пахвою, блокуючи йому руку.

— Якими б не були обставини, зберігай гідність. Гідність підготуватися до бою холоднокровно, але вміло, не дозволь вивести себе з рівноваги рухами противника. Удаваний спокій гідності приховує тисячі можливостей. Кількість варіацій може протистояти силі. А отже, гідність і сила — єдині, — виголосив йому Драккайнен, стоячи посеред зали.

Після трьох наступних атак молодий королевич, побитий під час час падінь і покалічений власним щитом, вже погойдувався від утоми.

Він виконував випади-уколи, різав і рубав, але противника ніколи не було в місці, де опинявся його меч. Подорожній крутився, як куля, як імла. Однак сам ані на мить не виставив меча, весь час ховаючи його вздовж правої руки. Йому вистачало швидкого захвату чотирьох пальців долоні, щоб викрутити хлопцеві зап’ясток — жбурнути його на землю, смикнути плече, зробити крок, забрати руки. Його жести були недбалі, ледачі, ніби він муху відганяв.

— Шматок кори глузує зі шторму, а верба — з урагану, — порадив Драккайнен, хоча насправді йому було не до сміху.

Хлопець був насправді швидкий і небезпечний, а Вуко не вчили вести безкровні дружні бої. Щомиті йому доводилося концентрувати всю свою увагу, щоб не піддатися рефлексу, вбитому в мозок і м’язи, який наказував перерізати незахищену артерію, перерубати підставлену шию, коли відкривалася потилиця противника, прошити одним швидким уколом горло і мозочок, розпороти черево, коли противник пролітав поруч за інерцією власного руху. Що кілька секунд траплялися такі моменти, коли лише зусилля волі Вуко, який стримував мимовільний рух руки, відділяло Грисмальфі від смерті.

А той і гадки про це не мав. Побитий, втомлений і принижений, думав лише про власну лють і поразку. Ставав дедалі менш спритним і більш небезпечним.

Особливо для себе.

«Досить», — вирішив Драккайнен і одним махом зніс шолом із його голови, а потім руків’ям меча ударив хлопця за вухом.

Грисмальфі хитнувся, вхопився за край столу і завалився обличчям у потоптану тирсу. Легко смикнув однією ногою і завмер.

У раптовій тиші Драккайнен відійшов у кут і сховав меч у піхви.

— Живий, — сказав він, дивлячись Грісмі у вічі. — Вранці йому треба дати води і перев’язати голову.

Потягнувся до столу і взяв контейнер з радіолярією.

— Це моє, — сказав. — І так вже лишиться.

* * *

Лазня, в якій мені доведеться спати, — це кам’яна прибудова. Приміщення три на три метри, притулене до одного з будинків. Тут є складене з великих каменів місце для вогнища, виліплена зі скам’янілої глини підлога і дерев’яний поміст. На балках під стелею висять якісь трави, дим ліниво проходить крізь дірки в даху. Я відчував полегшення і злість.

Не даю ради. Не вмію домовлятися. Нічого не дізнався, нічого не розумію. Не простежив, як вкрали радіолярію, і дозволив втягнути себе в бійку. Браво, Драккайнене.

Утім, я не мушу лежати покотом разом із іншими воїнами у великій смердючій залі серед немитих тіл. У патлатій напівтемряві, де щосекунди хтось хропе, стогне, чухається або пердить.

Я сиджу на своєму сідлі, пихкаю люлькою і дивлюся на дрова, що палають у вогнищі.

Не знаю навіть — це гостинність, привілей чи знак недовіри.

Ніч темна, назовні, як і раніше, йде дощ. Чути тільки кашель вартових, що чатують на стіні. Те, що тут відбувається, схоже на підвищену бойову готовність. Думаю, зазвичай вони в залі не сплять. Навіть у лицарів Грісми є жінки, діти, будинки або постій. Однак нині все інакше. Нині час холодного туману, що би це не означало. Жінки і діти сплять в окремій коморі, теж зі зброєю під рукою. Воїни після пиятики дрімають на столах і на підлозі в залі, охороняючи доступ до їхньої спальні. Остання лінія оборони. Притиснувшись один до одного, немов кролики. Навіть до вітру виходять потайки і якось тривожно — тільки за поріг. Вони не вийшли б уночі за ворота за жодні скарби.

Я вибиваю люльку об каміння вогнища, потягуюся і, натягнувши каптур, виходжу назовні. У миготливому світлі ламп, що стоять під дахом на платформі біля воріт, краплі дощу нагадують риски ртуті.

Я прислухаюся. Чути лише гавкіт собак, кроки вартового, що стукає древком, шипіння олійних гнітів, скрип ременів, брязкіт металу і шум дощу. Нічого більше.

Стою так якусь мить, чекаючи, поки вартовий мене помітить.

Він боїться відірвати очі від темряви за частоколом, лише зиркає через плече. Я спускаюся слизькими дерев’яними сходами, намагаючись якомога більше шуміти. Усі тут якісь нервові.

— Це ти той чужинець, що мандрує один? Той, що вбив Пробудженого? — запитує воїн, кивком вказуючи на спис з насадженою лапою, яка стирчить над воротами.

— Я. Хотів побачити холодний туман.

— Нічого не видно. Ніколи нічого не видно, поки не стає пізно.

— Ти коли-небудь бачив Пробудженого?

Він крутить головою:

— Не знаю. Щось бачив. Рух, туман. Часом тільки очі світяться. Одного разу бачив, як людина раптово загорілася. Але, зазвичай, ми знаходимо лише трупи. Підеш далі?

— Така доля.

— Кажуть, ти божевільний. Але, гадаю, якщо підеш звідси — проживеш довше, ніж ми всі.

— Чому тоді ви не підете?

— Як піти зі своєї землі? Самому легше. А цілим племенем? Хат і землі з собою не забереш. Якщо стирсман скаже, тоді підемо. Не скаже — залишимося. Від війни богів не втечеш. Так скрізь. Треба виганяти дивних дітей і не красти пісень богів. І дотримуватися звичаїв. Завжди якось було, то й тепер зло мине. Ти далеко йдеш?

— Шукаю божевільних чужинців із риб’ячими очима. Тут наче був один. Мені казали, що Пісенник.

— Був такий. Давно, але був. Високий, із чорною гривою і блідий, наче риба. З місяць просидів, а однієї ночі просто зник. Очі такі моторошні, що аж зле ставало. Такий бридкий, але баби за ним упадали. І, кажуть, Грисма хотів його вбити, але боявся. Правду кажуть, що був це Пісенник. Відразу як він зник, прийшов туман, і вісім мужів загинуло. Кажуть, що туман іде за Пісенниками. Щоб забрати пісні й повернути богам. Кажуть, немає нічого гіршого, ніж Пісенник, бо хоч його пісні й діють, проте принаджують злу долю. З усім іншим людина впорається. На залізо знайдеться меч, на отруту і хворобу — зілля й чари, і навіть на бабу спосіб знайдеться. Тільки з піснями богів людина нічого не вдіє. А ще гірше, якщо через це якийсь бог про тебе дізнається. Навіщо ти його шукаєш?

— Така доля, — відповідаю ухильно. — Він декому дещо винен. Його місце не тут. Я повинен його звідси забрати. Мій король бажає його бачити, — чотири дурні пояснення краще, ніж одне гарне. Схоже, цього достатньо, оскільки вартовий киває і замовкає.

Я концентруюся і активовую цифрал.

* * *

У підсиленому світлі він теж бачив небагато. Та сама вирубка, ті самі кущі, річка, що вилася поміж скель, і похмурий ліс на горизонті. Він сконцентрувався на температурі й тоді побачив холодний туман.

Той і справді був холодним, на цілих десять градусів холодніший від температури навколишнього середовища. Саме явище туману виникало завдяки конденсації, але навколо садиби гойдалося кільце крижаного повітря. Трохи далі виднілися смуги, що тягнулися до лісу, мов щупальця.

Драккайнен сперся на балюстраду і придивився уважніше. Туман, який видавався йому синьо-блакитними випаровуваннями, весь час рухався. Він то густішав, то знову рідшав, клубочився невиразними формами; здавалося, з нього проступали то фігури людей і тварин, то якісь зовсім невизначені силуети, що нагадували гілля, щупальця або змій. Усе це було в невпинному русі, перетікаючи одне в інше. Де-не-де туман згущувався в плями, оточені інтенсивною синявою, які наче висмоктували тепло довкола. Це тривало якусь мить, після чого хмара розсмоктувалася і здавалося, що там стоїть потворна напівлюдська фігура. Вуко побачив щось, що нагадувало горбатого чоловіка із карикатурно зміненими прикметами: із надщербленими сокирами замість рук і клепаним черепом, на якому поросли шипи з настромленими на них людськими вухами. Його ніс і підборіддя нагадували покручене переплетене коріння, і тільки очі були абсолютно круглі, риб’ячі. Шкіра потвори виглядала як відполірована іржава бляха.

Що довше він дивився, то більше помічав страховиськ, немов у якійсь головоломці. Здавалося, фігури підходять до воріт і дивляться, ставши півколом за якихось двадцять метрів від брами. Усі вони нав’язливо нагадували образи з полотен Босха. Ті ж карикатурні риси, той самий садистський сюрреалізм, от тільки стійких форм тут не було. Вони постійно росли, змінювалися, пульсували. На його очах кремезна жабоголова тварюка раптово витягнулася, випростала худі ноги, після чого зігнула видовжений тулуб, склала під ним шипасті кінцівки і підняла трикутну голову з обличчям Дейрдре — Дейрдре Малліґан з Деррі з великими розплющеними зміїними очима і гривою, що нагадувала клубок розпечених дротів. Він побачив пару грудей, які клацали вишкіреними зубами, і здригнувся.

«Мов наркотичний сон», — подумав він. Цей проклятий туман — галюциноген.

Тварюк він бачив тільки в інфрачервоному. Вони нічого не робили. Просто стояли і дивилися.

Дивилися на лапу, повішену на воротах.

Драккайнен струснув головою і поглянув нормальним зором, без різниці температур, просто у підсиленому світлі.

— Бачиш щось? — запитав вартовий.

— Туман, — це була правда.

Він знову бачив тільки туман.

* * *

Прокинувся він раптово, занурений у темряву лазні і задушливий запах згаслого вогнища. Прокинувся і прислухався. Не підвівся, просто розплющив очі й повільно пересунув руку, щоб намацати руків’я меча. У лазні не було вікон, а світло, що падало крізь димохід, було надто слабким, навіть у підсиленому режимі. Він глянув на перепад температур, але й без того відчував, що кімната була порожньою. Це було щось назовні.

Плавним, безшумним рухом він відкинув ковдру і підвівся з помосту, на якому розстелив постіль.

Надворі тихо і заспокійливо шумів дощ. Лунали неквапливі кроки важких чобіт вартового. Стукало древко. Долинав слабенький звук мокрих, замерзлих долонь, які хтось розтирав одна об одну, щоб хоч трохи зігрітися. Десь поблизу Вуко вловив легкий подих: через ніс, повільний, але будь-який подих — це звук. Легкий шурхіт одягу. Плескіт багнюки.

Він відчув поколювання в долонях. Гіперадреналін. Сконцентрувався, пригальмував наближення режиму прискорення. Процес можна затримати, але на це йде кілька секунд. Останнє, що він хотів — це пурхати по лазні, немов кажан у клітці, і трощити все навколо.

«Єдина твоя зброя — це мозок. — казав Левіссон. — Не м’язи, не меч, а мозок. Це буде не так як у фільмах. Багато разів ти опинятимешся в оточенні або тебе захоплять зненацька. Утратиш зброю або не встигнеш її дістати. Дізнаєшся смак паніки, поразки, втоми від бою. Пам’ятай — гинуть загалом ті, хто припиняє думати. Хто піддається. Опускає руки. Ніколи не припиняй планувати. Ні на секунду. Усе є зброєю. Крик, непритомність, прохання про допомогу, ложка або шматок ганчірки. Кожне виживання — це перемога імпровізації».

Спокійним рухом він витягнув меч з піхов і глянув на трикутний отвір одного з димарів. Просто незабудований простір під дахом, занадто малий, щоб там помістилася людина. Ззовні знову пролунав плескіт багнюки. Хтось уступив у калюжу.

Він озирнувся. Загасла лампа. Купа спорядження в кутку. Поміст із застеленою постіллю. Кам’яне вогнище. Усе може бути зброєю.

У дверній щілині з’явилося вузьке вістря ножа й почало піднімати дерев’яну клямку. Легенько. Так, щоб зіскочила з гака, але не вивернулася в інший бік. А потім вистачило натиснути на двері. Завіси зі шкіряних ременів не повинні зарипіти.

Зловмисник прослизнув всередину, прикривши за собою двері. А потім безшумно прокрався до помосту, на якому лежала скручена постать, накрита ковдрою. У лазні було абсолютно темно, тому зловмисник не міг побачити притуленого до стіни Драккайнена, який стояв на одвірку над дверима. Натомість Вуко бачив достатньо. Він затиснув лезо меча між зубами з тупого боку і, витягнувши руки вперед, стрибнув. Усе відбулося в тиші.

Драккайнен вдарив долонями об крокву, підтягнув тіло вперед, приземлився на підлогу, а далі одним рухом завів руку під пахву зловмисника, схопив його за горло і, затиснувши артерію, вихопив меч. Підбив коліном ноги нападника й перекинув його на себе. Спрямоване донизу вістря торкнулося сонної артерії. Тепер вистачило б одного руху.

Короткого.

Але вістря завмерло нерухомо.

— Зараз я тебе відпущу, — видихнув Драккайнен ласкаво. — Але якщо спробуєш крикнути чи я відчую, що твій живіт напружується, переріжу тобі горло. Не зможеш навіть писнути… моя пані.

Відпустив її.

Якусь мить королева кашляла і розтирала горло, стоячи на колінах і звісивши голову.

Вуко підняв ніж, який вона впустила. Вузький, не дуже довгий. Шило. Проб’є майже будь-який одяг і увійде глибоко, але не залишить багато слідів. Зброя таємного вбивці.

Вона намагалася щось сказати, але знову закашлялась. Він зачерпнув кубок води з відра і подав їй.

— Він казав, що ти прийдеш. Казав, що за ним прийдуть інші. Я відразу тебе впізнала. У тебе немає святих очей, як у нього, але ти такий самий. Високий, із дивним обличчям. Я знала, що ти також син богів. Він так само сидів і дивився. Так, немов все знав наперед. Я чекала, коли ти прийдеш. І ти прийшов. Приніс руку мого сина.

Драккайнен остовпів.

Зараз треба було поставити одне з мільйона питань, які крутилися в його голові, але він не знав, яке саме.

Смикнула застібку, і хутра, в які вона була загорнена, впали на підлогу. Королева задерла спідницю і лягла на спину на краю помосту, широко розвівши ноги. Простягнула до нього руки:

— Візьми мене.

— Ти хотіла мене вбити.

— З того часу, як він пішов, кожні дев’ять місяців я народжую дитя, хоча й не буваю вагітною. Вони бояться. Стара наказує відносити їх потай до лісу. У холодний туман, щоб вони помирали. Але вони повертаються. Йдуть до свого батька. Одного дня вони помстяться мені і заберуть із собою. Я належу йому. Не хочу, щоб все закінчилося. Візьми мене, я хочу народити більше дітей холодного туману. Одного разу стара мене вб’є. Стільки років вона прикидалася Відаючою, і тільки він показав, чим вона є насправді.

«Що Ван Дікен тут наробив?» — розпачливо подумав Драккайнен. Чарівна ситуація. Йому було цікаво, скільки людей в історії, потрапивши в аналогічну ситуацію, змогли вигукнути перед смертю: «Королю, це не те, що ти подумав!»

— Ти повинен мені відплатити. Дай мені дитину замість тієї, яку ти вбив.

— У тебе була дитина від Ван Дікена?

— Від кого?

— Пісенник із риб’ячими очима. Це він наказав тобі мене вбити?

— У мене було багато дітей від нього. І ще буде. Від нього і від тебе. А його звали Акен.

Акен. Ієронім ван Акен, якого називали Босхом.

І діти холодного туману. Народжені без вагітності і віднесені до лісу.

Зрозуміло.

Темрява лазні маскувала всі відразливі дрібні відмінності. Вузькі крила носа. Повні чорноти коров’ячі очі. Волосся, що росло на зашийку і на верхній частині плечей, немов кінська грива. Довгасті вуха. Інші дрібниці, які робили з неї не-людину. У темряві вона була просто жінкою. Мала холодні руки і мокрі стопи.

Трохи пахла кінським потом, трохи — мускусом і кислим молоком. Чужа. Нелюдська.

Він міг би її взяти.

І усвідомив, що міг би і вбити її, якби йому спала на думку така забаганка.

Міг би зробити що завгодно. Убити Грисму і правити замість нього. Керувати натовпом божевільних, вошивих дикунів, що надихалися галюциногенними випарами. Або повбивати їх усіх і вирушити далі. Над ним не було ані закону, ані релігії. Нічого. Він був тут один. Міг робити все або нічого. Обидві можливості здавалися досить нудними і не могли мати ніяких наслідків. Світ нігілізму.

Він глянув у її широко розплющені коров’ячі очі, розтулений рот, повний дрібних зубів.

Королева…

Йому захотілося сміятися.

Це непрофесійно.

— Іди сюди… — простогнала вона.

Раптом ізнадвору щось зашуміло. Рипіння дверей, тупіт багатьох ніг, вереск. Щось із гуркотом перевернулося, собаки люто загавкотіли.

Вони відскочили одне від одного. Драккайнен схопив штани, вскочив у чоботи, абияк оповив халяви ременями, натягнув на голову шолом і з одним поручем у зубах глянув на королеву, що скрутилася на помості й дивилася на нього вологими очима, немов переляканий щурик.

За дверима загримів лютий рев. Протяжний, аж тіло вкривалося сиротами. Такий же видавав королевич під час поєдинку.

— Шалений Крик… — прошепотіла вона. А потім вишкірила зуби в божевільній посмішці. — Ідуть мої діти! Ти їх покликав! Наближається холодний туман!

Драккайнен зміряв її важким поглядом, досі стискаючи наручні щитки в зубах, і різко відчинив двері.

На майданчику панував повний хаос. Можна було побачити воїнів у шоломах, але без штанів або повністю одягнених, але без зброї. Люди безглуздо кидалися увсебіч, тулячись одне до одного. Запалили смолоскипи вздовж частоколу. Площу залляло миготливим світлом, немов від пожежі. Мокрі смолоскипи сипали іскрами і диміли, хтось перечепився об бочку, хтось викрикував якісь накази, але його ніхто не слухав. Над усім цим лунало понуре гудіння рогу.

Драккайнен знайшов невимощений шматок площі і встромив меч у землю, після чого засунув пальці в отвори шкіряної рукавички, з’єднаної з поручем.

— Що за балаган… — пробурмотів невиразно хорватською, затягуючи зубами ремінці. Ударив долонею об обладунок, вийняв меч і засунув його під пахву. — Посеред ночі… А в мене побачення в самому розпалі… З королевою, piczku materi…

Хтось вискочив позаду. Вуко вдарив його в груди розкритою долонею, згріб за кольчугу, притягнув до себе:

— Що відбувається?! Куди ти летиш?!

— Пробуджені… — пробелькотів той, дихаючи перегаром. — Пробуджені…

— Тут уже всі пробуджені, бараняча ти голово! — гаркнув Драккайнен. Відштовхнув його на стіну лазні і рушив до воріт.

Дикий бойовий крик пролунав знову, заморожуючи кров у жилах. Воїни зупинилися і на мить затихли.

Королевич стояв під дощем із мечем і щитом у руках. Напівголий, лише в хутряних чоботях і штанях. Драккайнен спочатку його не впізнав, бо Грисмальфі намалював собі на обличчі і грудях чорні широкі зиґзаґи. Він стояв і видавав оте жахливе завивання, від якого дзвеніло у вухах. Йому відповідали хором, немов зграя шакалів.

«Мабуть, я його дещо заміцно довбанув», — зі співчуттям подумав Драккайнен.

— Грисмальфі, ні! — верещала якась дівчина, захлинаючись риданням.

— Встану на згарищі, останній живий! — крикнув королевич. — Не відступлю і не заплачу! Світ нехай плаче, нехай ворог тікає. Нехай померлі встануть за мною. Нехай пам’ятають ті, хто залишиться. Бога розбудить пісня про останнього живого! Плач, Гінде, над тим, хто не відступив! Я йду! Той, хто заступить шлях! Ви не пройдете!

«Це якийсь обряд», — подумав Драккайнен. Решта розступилися, давши Грисмальфі пройти. Вартові морочилися із засувами малих дверей у центрі воріт. Вони були розміром з людину і щетинилися залізними шипами назовні. Стулки трохи прочинилися, Грисмальфі протиснувся крізь щілину і розчинився в темряві.

Люди на подвір’ї тіснилися біля головних воріт, щоб побачити, як героїчний син владики змиватиме ганьбу вчорашньої поразки. За вечерею з нього сміялися, а тепер, коли він віддав себе на такий відважний подвиг, вони мали сльози на очах. Він стоятиме там і відганятиме наркотичні примари, розмахуючи своїм прямим мечем. Буде колоти туман і розганяти випари.

Герой.

Подорожній протиснувся крізь наляканий натовп воїнів, що стояв на сходах, і вийшов на настил з мокрих жердин над воротами.

Нічого не було видно. Навіть туману.

Тільки розмальований чорними зиґзаґами Грисмальфі, який стояв у темряві та висікав іскри, б’ючи мечем об край щита.

— Там нічого немає, — сказав голосно Драккайнен. — Немає чудовиськ. Це тільки морок. Туман отруйний.

Палений Гнів, який стояв поруч, схопив його за руку і мовчки показав безголовий труп вартового, що лежав на узвишші. Той, з яким Драккайнен розмовляв кілька годин тому. Над воротами стирчав обламаний спис, лапи чудовиська на ньому не було.

Вуко відкрив рота, але нічого не сказав.

Спершу з’явилося перелякане стадо оленів. Самець, самиця і четверо оленят. Вони вискочили з лісу і побігли в бік фортеці, ігноруючи Грисмальфі, ніби він їх зовсім не цікавив.

Туман раптово захопив дерева і залляв галявину, немов хвилею приливу. Імла накрила звірів, і, перш ніж вони зникли, Драккайнен остовпіло зауважив, що олень розпадається на ідеальні квадратні шматочки, так наче проскочив крізь сітку лазерних променів. Вуко трусонув головою.

— Там нічого немає, — повторив.

А потім згадав істоту, яку зарубав. Туман чи ні, але тварюка була реальною і добіса небезпечною. Подряпини на шкірі досі пекли, немов мурашині укуси.

Зробилося холодно. Вуко глянув крізь термічний фільтр і побачив, як перед витягнутим мечем Грисмальфі густішає стовп туману, як миготить в ньому щось кривоноге, велике і людиноподібне, як розлючена гірська горила.

Хтось скрикнув. Для звичайного зору тварюка була згустком пітьми. Волохатим мороком, в якому лише поблискували розпечені червоні очі та частокіл великих зубів.

— Там нічого немає, — сказав Драккайнен втретє. — Це морок. Дивіться, це пролетить наскрізь.

Вирвав із держака смолоскип і жбурнув просто в чудовисько. Шиплячи полум’ям, снаряд перекинувся і відскочив від грудей потвори. Посипалися іскри. Істота трохи присіла і видала розкотистий інфразвуковий рик майже на межі людського сприйняття, від якого здригнулося повітря.

Драккайнен вилаявся, жбурнув меч за стіну і перескочив бар’єр, намагаючись не напоротися на загострені кілки.

Прискорення впало на нього, як завіса, перетворюючи політ у сонне ковзання, схоже на спуск на парашуті. Він виставив ноги, напружив м’язи, втягнув язик і зціпив зуби. Від настилу до землі було не більше чотирьох з половиною метрів. Він пам’ятав, що навпроти воріт немає кілків.

Земля пливла до нього назустріч. Він замортизував падіння, перекинувся через спину і вирвав свій меч із землі.

Підняв зброю збоку від голови, дивлячись крізь дрібну сітку крапель дощу, кожна з них сяяла у світлі смолоскипів, немов діамант. В уповільненому світі гіперадреналіну туман здавався щільним, немов завіса. Крик Грисмальфі перетворився на плач кита.

Тварюка раптово матеріалізувалася і рушила вперед, як кудлата гора. Нагадувала печерного ведмедя, чия мама погуляла з єті. Сукувата лапа з кривими пазурами промайнула повз його голову, розриваючи загусле повітря, немов реактивний літак. Він відхилився, перекинувся між ногами чудовиська і, вставши з іншого боку, два рази рубонув там, де мали бути стегна тварюки.

Ревіння болю лунало низько, як вібрація, що аж тремтіли барабанні перетинки. Потвора розвернулася, немов горила, вдарила обома гігантськими кулаками, здіймаючи фонтани брудної води, але Драккайнена там вже не було. Мокре руків’я чудово лежало в руці, а вістря було гостре, як бритва. Респект заводові «Нордланд», який виробляє кращі мечі у Всесвіті.

«Це всього лише тварина, — подумалося Вуко. — Велика, але тварина».

Величезна голова рвонула вперед, щелепи клацнули, немов капкан. У повітря полетіли липкі нитки слини, повіяло важким, майже мінеральним смородом. Драккайнен ухилився у півоберті і зворотнім хватом рубонув істоту однією рукою під могутніми щелепами. По горлу.

Дивився, як із шиї тварюки бризкає пульсуючий потік чорної крові. Як він розпадається на окремі округлі краплі.

І тоді він відхопив.

Тільки впавши після довгого, ідіотського польоту, що в уповільненому часі тягнувся нескінченно довго, він зрозумів, що справи кепські. Біль наплинув десь від кісточки довгою нудотною хвилею і вже не зникав.

«Недооцінив я цю тварюку, — подумки вилаяв він себе. — Розслабився, пихатий дурень».

Спробував встати, але знову впав на мокру траву. Змінив положення, але цієї ж миті чорна, схожа на шкіряну рукавичку розчепірена лапа впала йому на груди і прицвяхувала до землі.

«Як нерозумно, — подумалося Драккайнену, — шкода».

«Гине той, хто припиняє думати», — говорив Левіссон. До меча було занадто далеко. Він простягнув руку, не зводячи очей з огидного, плаского, як людське обличчя, ведмедеподібного писка. З перерубаної артерії бив пульсуючий струмінь, і частина сукровиці повільно кружляла у нічному повітрі, всмоктувалася в хутро і капала на обличчя Подорожнього.

Меч лежав занадто далеко.

Не припиняй думати.

Він закинув здорову ногу на лапу, що притискала його до землі, і спробував підважити тіло ліктем.

Але з таким самим успіхом можна було намагатися зламати стовп моста.

Чорні губи задерлися, з них зірвалася крапля в’язкої слини, і Драккайнен, мов зачарований, спостерігав, як оголюються ікла, а потім конусоподібна, велика, наче відро, голова наближається просто до його голови.

Щелепи клацнули.

На поручі, яким Драккайнен закрився. Поруч під шаром титану, що удавав бляху, містив модифікований сімнадцятишаровий ламінат. Кістяк зі структурою бджолиних стільників, наповнений пресованим арахнідом. Цікаво, яка у тварюки сила укусу?

Поруч затріщав. Будь-якої миті він міг тріснути, і тоді рука Вуко лусне, наче помідор.

Він потягнувся вільною рукою і встромив її в рану на шиї чудовиська, потім щось намацав усередині й рвонув.

Тварюка раптово випросталася і, заревівши, на мить підвела лапу, якою притискала Подорожнього до землі. Але рухалася вона не дуже швидко. Натиск поволі ослаб, лапа з’їхала, а за цей час Драккайнен устиг підняти здорову ногу, відштовхнутися від тіла бестії і проїхатися спиною по мокрій траві, здерши шкіру об якийсь корінь.

Меч лежав у траві, цілий.

Вони розминулися під час атаки. В уповільненому темпі йому здавалося, що тварюка мчить, як буйвол, вириваючи шматки трави й розбризкуючи бруд. Сам він зробив важкий, скісний ухил, підскакуючи на одній нозі, і рубонув горизонтально, через живіт.

Тварюка падала вперед сонно, повільно, наче підірваний будинок; вдарилася об землю з гуркотом, від якого затряслося все навколо. М’язами та хутром пройшла хвиля удару, вгору полетіли бризки багнюки та гілля.

А потім краплі линули долу, повернувся шум дощу і крики воїнів, що стояли на помості.

Вуко відштовхнув голову потвори носаком чобота, прекрасно розуміючи, що це ідіотизм. Нічого не сталося. Звір як звір. Ніякий не Пробуджений.

— Ну ти й потвора, — пробурчав Драккайнен. — Несхожий, мабуть, на татка.

Хвилину він сидів, важко дихаючи.

Недовго.

Грисмальфі самотньо стояв перед воротами з витягненим мечем, якось жалюгідно і безпорадно.

На помості запала мертва тиша. Страшна. Навіть собаки замовкли.

Перед молодиком виросла висока худа істота в чорному, мокрому плащі. Її голова нагадувала щурячу морду. Вона тримала щось на кшталт музичного інструменту, схожого на масивну флейту.

Дуже важко бігти, накульгуючи на одну ногу і тримаючи оголений меч. А надто після декількох хвилин прискорення.

Істота, що стояла перед воротами, підняла флейту і видала звук, подібний до жіночого крику. Жахливий, сповнений страждання і жаху, але протяжніший, ніж той, що могли випустити з себе людські легені.

Драккайнен біг.

У повітрі лунав примарний плач, а Грисмальфі стояв, звівши меч.

І старів.

Старів із тріском. З хрускотом, схожим на звук трави, що палає. Синє волосся блідло і вкривалося сріблом сивини, шкіра вкривалася глибокими зморшками, меч трусився у пальцях, що ставали дедалі більш павукоподібними, а на кінчиках росли зламані, закручені в гаки жовті кігті. З напіврозтуленого рота один за іншим випадали зуби, а за ними тягнулися нитки густої крові і слини.

Драккайнен біг. Підкидаючи пошкоджену ногу, кульгаючи і підскакуючи.

Навіть одяг Грисмальфі старішав. Він миттєво вкрився плямами, металева оздоблення почорніло, вишивка розтріпалася шматками зотлілих ниток.

А над усім цим лунало нескінченне голосіння, немов крик катованої баньші.

Вуко добіг і зупинився у положенні кота, дозволивши вивихнутій нозі злегка торкатися землі.

У режимі прискорення голосіння було схоже на низьке вібруюче гудіння, повне інфразвуків.

Він не встиг.

Перш ніж меч опустився, обрубавши спів моторошного музики, той раптово обірвав мелодію і сам почав розсипатися.

Це був не пил.

Музика зі щурячою головою розпадався на нічних метеликів. Товстих, з вилискуючими металом черевцями і крилами, схожими на маленькі чорні пелерини. Сотня маленьких комах, що летять у ніч.

Меч прорізав порожнечу.

Грисмальфі нерухомо лежав на землі і вдивлявся вицвілими чорними очима в дощове небо. Не кліпав, незважаючи на дрібні краплі дощу, які падали йому просто на зіниці.

Був легкий, немов порожня шкаралупа. Нагадував скинуту шкіру змії, але рис його обличчя майже не можна було впізнати. Нагадував мумію.

Туман розвіювався. Залишився тільки дощ.

Вуко вдарив шоломом в ту частину воріт, де не було шипів, і почув, як усередині заскреготали засуви.

Вони мовчки розступилися, коли він ішов, накульгуючи, з мертвим молодиком на руках.

Поклав його на столі у великій залі, біля вогнища, що згасло. Дивився, як вони заходять слідом і стають під стінами, ніби боячись наблизитися.

— Це твій син, Грисмо! — вигукнув Драккайнен. На щоках ходили жовна. — Він повинен був правити після тебе, але загинув, щоб тебе захистити. Загинув, розганяючи списом туман. Ставши супроти бурі. Пронизуючи мечем вулкан. Рубаючи землетрус. Для того, щоб ти міг казати, що ніколи не відступаєш. Він звався Грисмальфі Дощовий Птах.

Відійшов від столу. Вони розступалися, коли він незграбно пройшов на двір. Мовчки дивилися, як щось шукає на подвір’ї. Нарешті він знайшов драбину, потім увійшов до стайні і приніс старі вудила. Всі стояли навколо, спостерігаючи за кожним кроком Вуко. Дивилися, як він обв’язував ногу ременями і кріпив її до щаблів драбини. Якийсь час шукав потрібне положення, нарешті, смикнув усім тілом і ногою, знерухомленою між щаблями. Пролунав хрускіт і здушений крик, схожий на виття вовка. Вони відскочили.

Драккайнен розв’язав ремені і розтер кісточку, крутячи стопою в різні боки. Потім надів чобіт і повернувся до зали, розштовхуючи тих, хто не встиг відскочити.

Знайшов кістку, на якій залишилося багато м’яса, засохлу голівку сиру, позбирав якісь надкушені цибулини, присунув до себе діжку з огірками.

Вони дивилися, як Вуко жадібно відриває шматки хліба, як прямо з глечика жлуктить пиво, що стікало підборіддям, як рве зубами м’ясо, вгризається в цибулину.

Ніхто нічого не сказав.

Навіть Грисма.

Потім Драккайнен відсунув від себе рештки їжі, встав і вийшов із зали.

Вони стояли на брукованому подвір’ї, коли він увійшов у лазню і грюкнув за собою дверима. Чути було, як чимось їх замикає. Падав дощ.

Уранці злива припинилася, але всі продовжували стояти, так само мовчки й безпорадно.

Врешті потроху розійшлися. Треба було якось жити. Відчинили ворота, пастухи повиводили корів і кіз. Почався кволий рух. З-під покрівель хат потягнувся угору дим.

Тільки з двору линув плач жінок і голос бубона Відаючої. Син короля мав вирушити в останній шлях.

Хтось запряг волів, щоб відтягнути залишки потвори від садиби. Наймудріші і найвідважніші воїни пішли туди з рогами пива в руках, щоб штрикати мертву плоть списом, витріщатися й обмінюватися професійними зауваженнями.

Пізнього ранку двері лазні відчинилися, і з’явився Драккайнен. Трохи кульгав на одну ногу, але йшов упевнено, обвішаний пакунками й торбами, у повному обладунку, із сідлом на плечі. У нього досі був кам’яний вираз обличчя і він не озивався.

Грисма заступив йому дорогу.

— Мій син помер учора вночі, — заявив він.

— Я бачив, — буркнув Драккайнен.

— Він помер, щоб ти залишився з нами. Ти винен мені це, — почав Грисма, але, побачивши вираз обличчя Вуко, замовк.

Той скинув сідло і швидким зміїним рухом вихопив меч. Тільки трохи — на п’ять пальців, але Грисма стрімко відскочив назад. Решта теж відступили.

— Спробуй затримати мене, королю, — сказав Драккайнен тихим страшним голосом. — І обіцяю тобі, що ще сьогодні до полудня не існуватиме племені Шаленого Крику.

Грисма мовчав.

Ніт’їсефні сховав меч і закинув сідло на плече. Пішов уздовж струмка, не озираючись, і ніхто його не затримав. Казали, що за ним ішов туман.

Розділ 3

Кінь, ворон та людина

Хрімфаксі той кінь,

Що ніч доставляє для добрих богів;

Піна з вудил його крапає вранці;

Звідти — роса у долинах.

Vafthrudnismal, Бесіда з Вафтрудніром[3]

Першу зупинку я роблю десь через три години маршу від Садиби Шаленого Крика. Про всяк випадок.

Сиджу на валуні й опускаю вивихнуту ногу в крижану воду фйорду. Низька температура приносить полегшення і сприяє загоєнню.

Ішлося не тільки про те, щоб люди стирсмена не помітили, як я кульгаю, як плетусь, спираючись на палицю, як шукаю в кущах усамітнення, борючись із зіпсованим м’ясом у збунтованих кишках. У моєму підручнику з виживання точно не вистачало розділу «Рослини Узбережжя Вітрил, що можуть безпечно замінити туалетний папір». Ішлося також про те, що я сам від них втомився.

У мене вже є справді багато матеріалу для упорядкування.

Розмірковую про галюцинації. Я переконаний, що частина того, що я бачив — плід моєї уяви. Особливо ті примари, що наче зійшли з картин божевільного голландця. А ще, можливо, токсичний вплив туману провокує до нападу деяких тварин. Наприклад, того ведмедеподібного бігфута.

Варто було б узяти зразки і дослідити склад. За допомогою цифралу я, ймовірно, міг би із цим упоратися, але це ризиковано й нерозумно.

Я боюся.

Зрештою, туман — це не моя проблема.

Моя проблема — це четверо людей, які загубилися десь у пустках Узбережжя. Принаймні я знаю, що йду слідами Ван Дікена.

Слідами, що налічують два роки.

Уявімо собі галюциноген, який дає тривалі симптоми. На моїх очах помідор перетворюється на павука, згодом отруєння минає, але я вже завжди бачитиму цей овоч як помідороподібного павука. Тривале ушкодження перцепції. Ба більше, це бачать решта тих, хто потрапив під вплив отрути. Але приходить хтось новий, і для нього помідор є просто помідором.

Королевич постарішав і розсипався на моїх очах, але, можливо, його скосив інфаркт, а решта — лише мої фантазії?

Річка ліниво плине між високими скелястими берегами, серед каменів ростуть покручені сосни, чіпляються корінням за залишки ґрунту. Це мені нагадує Фінляндію.

Канікули в дідуся Вайнамьойнена. Якби він тут був, пішов би ловити рибу.

Шлях, що звивається між камінням і скелями, — це мука для того, хто підвернув ногу. З моєї внутрішньої мапи виходить, що мене чекає мінімум два дні маршу. А з такою ногою, то й усі три.

Я плентаюся, зупиняючись що дві години. Міг би йти швидше, але мені немає куди поспішати. Вперше в житті відчуваю: днем більше чи менше — жодної різниці.

Незабаром мені доведеться когось підстрелити або зловити. Скромного недоторканого запасу не вистачить надовго.

Я мрію про коня. Про присадкувату оленеподібну істоту дивної масті, на яких тут їздять.

Царство за коня.

Золото за коня.

Думка про коня потихеньку стає манією. У цій частині Узбережжя немає диких скакунів. Жодних табунів. Тільки скелі, дерева і річка. Річка, що тече до моря. Мені спадає на думку зробити пліт і спуститися за течією до гирла, де є порт. Або, принаймні, якусь довбанку. Каное.

Але ідея про будівництво човна не заглушує маніакальних думок.

Жадаю коня.

Мрію про коня.

У мене є тільки мачете, тож солідний пліт я будуватиму цілий тиждень. Швидше дістатися до місця пішки.

Я крокую між камінням і з нудьги візуалізую коня. Елемент позитивного мислення. Подумки чую цокіт і пирхання, бачу, як він мчить чвалом із витягнутими ногами, а його грива розвивається. Кінь. Царство за коня.

Смеркає, над річкою піднімається туман. Імлисті смуги і клубки — через цей пейзаж моє серце починає битися швидше, але це всього лише звичайний вечірній серпанок. Немає різкого зниження температури, немає галюцинацій.

Я знаходжу порослий травою виступ і будую собі курінь на березі. Зв’язую верхівки невисоких дерев і прикріплюю їх до покрученого стовбура рослини, схожої на вербу, а потім обкладаю дах голчастим гіллям. Шар таких самих гілок я розкладаю на підлозі куреня.

Якби ж я тільки мав бодай шматок мого парашута… Що б це був за намет.

За годину перед куренем палахкотить вогонь, у флязі парує вода, а «Вірджинія» димить у люльці.

На березі навколо мого табору натягнуто мотузки, на яких дзеленчать металеві фрагменти спорядження. Примітивно, але, можливо, так ніхто не наблизиться до мене, поки я сплю.

Тихо. Неприродно тихо і пусто. Лише час від часу хлюпоче вода і кричить якийсь птах. Я ловлю себе на тому, що говорю сам із собою.

Мабуть, я ніколи не був на самоті так довго. Удома навіть самотня людина постійно чує розмови. Говорять предмети, побутова техніка. «Ключі! Забули ключі!», — кричить чіп у куртці, коли виходиш із дому. Розмовляє будинок, холодильник, телевізор, машина.

Коли я був маленьким, усі ці речі намагалися не тільки пильнувати людину, а ще й виховувати. Такі були часи. «Це четверта банка пива! — лаяв мого батька холодильник. — Одне пиво — це одиниця алкоголю, що становить двадцять п’ять сотих грама чистого спирту! Навіть така кількість може бути небезпечна для здоров’я!» Можна було здуріти. Особливо посеред ночі. Тому батько заклеював плівкою штрих-коди на продуктах, і холодильник не міг вираховувати кількість холестерину, цукру, тригліцеридів і відсотків алкоголю.

На вечерю я жую сушену ковбасу із сухарем, запиваю водою з медом і ракією. Дивлюся на вогнище. Споглядаю нарешті чисте небо, повне чужих зірок, розсипаних випадково, наче жменя попелу.

Десь там — острови Сплітської Затоки, гори Істрії, озера Мазурії і Карелії. Мій потрійний будинок. Хвар, Вроцлав і Турку. Мої міста. Десь там.

Десь там, крізь чорну діру в космосі, пливе «Манта», а на її борту руда Дейрдре з Деррі повертаються додому.

Десь там.

Я засинаю, загорнувшись у вологий плащ і дивлячись на багаття. Бачу сни про коней.

* * *

Мене будить звук вибуху. Раптовий гуркіт, який розкочується луною поміж горами. Не такий як тріск блискавки, ще й зважаючи на те, що ранкове небо не віщує грози.

Я вискакую з куреня, немов пружина.

Продираюся між деревами в той бік, звідки долинув звук, обережно, з мечем у руках. Блідий світанок. Мокрі гілки шмагають мене по обличчю. Тут немає чогось такого, що могло б вибухати. Першим спадає на думку, що це якийсь фокус Ван Дікена. Людина з Землі могла б улаштувати вибух, якби схотіла. Якби знайшов десь селітру, сірку і вугілля, міг би виготовити порох. Неважливо навіщо, важливо, що він тут є.

Я шукаю дим, вирву в землі, будь-що. Але не знаходжу нічого і замерзлий повертаюся до табору.

День починається з нестачі.

Немає зубної пасти. Бракує мила. Крему для гоління, одеколону.

Я відмовляюся від гоління. Щетина дряпається і свербить, але мені не хочеться користуватися архаїчною бритвою у формі півмісяця, що лежить у шкіряному чохлі.

Таємничий вибух не дає мені спокою. Вирішую ще раз обшукати околиці перед виходом.

Немає капучино, грінок і паштету з тунця або салату з восьминогів — такого, як подають у ресторані «Реді Маре».

Зате є гаряча вода із розчинним шоколадом, смужки сушеної яловичини і шматок халви.

Після купання в крижаній річці й миття попелом я замерзлий і мокрий, але не чистий.

А потім, коли складаю своє манаття, мені знову дошкуляє те, що не маю коня.

Ледь проходжу кільканадцять метрів і раптом натикаюся на щось, що може бути слідом від того вибуху. Кругла пляма дивно посивілої трави, ретельно очищена від кущів, розкиданих навколо, але немає ані вирви в землі, ані слідів впливу температури. А посередині… я бачу коня. Остовпіло витріщаюся на нього, переконаний, що це галюцинація. Він великий, майже два метри в холці, а його шерсть якоїсь дивної смугастої масті, немов у тигра. Стоїть на ідеально круглій галявині, врізаній посеред карликових сосен, наче хтось поставив там гігантську склянку.

Я відстібаю ремені, дуже повільно кладу на землю речі та сідло. Мені стає гаряче. Уся упряж — в одній із торб. Гарячково намагаюся згадати, куди ж я подів мотузки. Відкриваю торбу, повільно перебираю різні предмети, не зводячи очей з тварини.

Кінь невпевнено пританцьовує на дивній галявинці, в колі пригнутої до землі посивілої трави. Я повільно простягаю долоню і торкаються її. Схоже на таємниче коло на полі, але трава просто вкрита памороззю. Хрустить під трипалими копитами, немов скло. Такий круглий заморозок з конем посередині.

Схоже, він так само здивований і охоплений панікою, як і я. Притискає вуха до голови, видає дивні буркотливі звуки. Не знаю, що вони означають, мене вчили на нормальних, земних конях.

Нарешті я знаходжу мотузку і роблю петлю на одному кінці, після чого протягаю решту крізь неї і роблю ласо.

Тварина видає нервове пронизливе бурчання і відбігає трохи, але лише на край галявини, немов боячись її залишати.

Ми кружляємо, як на арені. Я рухаюся повільними, майже гіпнотичними кроками, одночасно складаючи мотузку широкими колами, рівно, виток до витка, так як мене вчили. Петлю на кінці широко розтягую і складаю в пальцях так, щоб можна було виконати широкий круговий оберт над головою і кинути. Кінь не спускає з мене очей, тупцює боком і намагається триматися якнайдалі.

Це не дикий кінь. Хтось обрізав йому роги — закоротко, але може, не настільки, як я це зробив би. На боці видно випалений знак, схожий на грецьку «фі»: коло, перекреслене вертикальною лінією. У мене немає часу досліджувати галявину або замислюватися, звідки вона тут взялась. Зараз найважливіше — це кінь. Якщо вже доля, бог або тутешні божки дають мені в руки скарб, я маю намір ним скористатися.

Увесь час я ласкаво до нього звертаюся хорватською, польською, фінською і мовою Узбережжя. Він стриже вухами і неохоче гиркає, але не дозволяє мені підійти. Мене вчив індіанець. Денні Три Пера. Заклинач коней з Вайомінгу. Вчив мене терплячості, розумінню складної психіки стадної тварини і того, як добиватися ласкою довіри.

Але то були тварини з Землі. Крім того, у Денні був час. Багато часу. Океан часу. Він міг дозволити собі терплячість. А в мене часу немає.

Ми кружляємо галявиною. Я не знаю як довго. Тут необхідний добрячий терпець.

Мені необхідна підтримка.

* * *

Він був упевнений у кидку. Цифрал малював перед його очима траєкторію, якою полетить петля, залежно від положення руки і напруження м’язів. Сяюча крива пливла то вгору, то вниз, часом накладалася на кінську шию, а часом ішла в бік.

Драккайнен сконцентрувався, мотузка зі свистом кружляла у нього над головою. Кінь мотнув головою, наче собака, і вищирив зуби.

Було схоже на те, що він вирішив просто чкурнути з кола. Тож Вуко рушив боком, щоб заступити йому дорогу до річки і тракту.

— Гарний коник… Дуже, дуже гарний коник, — бурмотів він то рішуче, то ласкаво. Вирішив, що більше немає на що чекати, і кинув. Ласо прошипіло в повітрі, як змія, кінь притиснув вуха і рвонув раптовою, панічною риссю просто на Подорожнього.

Ривок ледь не вирвав йому зап’ястка. Що гірше, струс відчувся ще й у кісточці, і Драккайнен упав на землю. Тварина з переляканим вереском потягнула його по мокрій, вкритій інеєм траві, намагаючись, схоже, дістатися до дороги, а це означало б, що Вуко протягнуть по камінню і скелях.

Наскільки міг, підтягнувся на мотузці, після чого послабив її, намагаючись перекинути ноги вперед. Ривок поставив його на ноги, але за мить він знову впав.

Врятувало лише те, що придушений скакун вирішив зупинитися на мить, встати дибки, а потім струсити послаблену петлю.

— Поганий кінь! Дуже поганий кінь! Поганий кінь! — кричав Драккайнен, випльовуючи траву. — Тобто, не кінь, а цей… північний олень якийсь… або лань… Чорт тебе знає, поганий олень! Дуже погана верхова тварина невідомо якої породи! Поганий окапі! Бридкий жираф!

Обв’язав мотузку навколо стовбура і сів, щоб перевірити, що лишилося від його кісточки. Перший етап було пройдено.

Скакун шарпав мотузку, смикався, вставав дибки і взагалі всіма доступними способами демонстрував, що йому не подобається ця ситуація, він не в захваті від поведінки Драккайнена і дуже ображений.

Та на разі це не мало жодного значення.

Вуко приготував усе необхідне, неспішно й методично розклавши упряж у траві: вузду, віжки, сідло зі складеними зверху попругами, короткий чепрак.

«Треба підходити повільно і спокійно, — пояснював Три Пера. — Тварина не повинна бачити, що ти боїшся. Це найважливіше».

Спочатку потрібно було підійти. З широко розкинутими руками, щоб здаватися якомога більшим і зайняти якомога більше місця. Повільно, але впевнено. І весь час говорити.

Заспокійливим тоном.

Кінь знову почав шарпати мотузку і смикатися. Звуки, які він при цьому видавав, більше нагадували ричання верблюда і вереск свині.

Потрібно говорити. Ласкаво й терпляче.

Якщо йдеш, то повинен підходити. Не можна відступати. Якщо простягнув руку — повинен доторкнутися. Повинен показати, хто тут головний. Саме в цю мить усе вирішується, раз і назавжди. Тварина не може отримати переваги ні на мить. Раз утратиш обличчя — і все. Станеш підлеглим назавжди. Але не смикай і не бий. Це поганий метод.

Він простягнув долоню до великої голови. Кінь сіпнувся, дико заводив очима і клацнув зубами, а потім спробував встати дибки, але натягнута мотузка не дозволила йому цього зробити.

Драккайнен миттю ухилився від щелеп, а потім торкнувся шиї коня. Така увага мала заспокоїти тварину.

Вуко гладив велику голову, знаючи, що встигне відскочити перед атакою.

Один із індіанських секретів — легенько подути коню в ніздрі. У стаді це знак прояву симпатії. Пробуджує відчуття дружби і довіри.

У зовсім іншому світі. Із зовсім іншими тваринами.

Вуко не помітив, чи це дало якийсь результат. Принаймні його не вдарили.

А зараз смаколик. Він вирішив перевірити, чи смакуватиме тварині сухарик.

Коли підходив удруге, кінь смикався вже менше, повертався боком, бурчав і тряс головою, але бити копитом вже не намагався.

— Гарний кінь, гарна конячка… Гарна, гарна тваринка, — у Вуко склалося враження, що він скоро захрипне. Повторював це без упину вже добру годину.

Сухар був дуже уважно обнюханий, а потім — із хрускотом змелений величезними щелепами — значно більшими, ніж у звичайних коней.

— Добре, — сказав Драккайнен. — А зараз зерно. Взагалі-то мені це не подобається, але так має бути, тож давай уже покінчимо з цим. Немає виходу, мій любий. Я мало розуміюся в об’їжджуванні антилоп і ковбой з мене ніякий. Я просто пройшов курс: улюбленцем індіанця я не був і особливого таланту не мав.

Він відкрив сховок у шкіряних закутках торби, знайшов шприц і три зерна, що лежали в металевих ампулках.

— Боляче не буде, — запевнив він скакуна, відкриваючи шприц і розкручуючи ампулку. — Я сам пройшов через щось подібне і досі живий.

Зерно плавало в ємності, як слизький зеленуватий пуголовок. Драккайнен засунув туди шприц і почав накачувати повітря мірними рухами поршня.

— Якби ми мали більше часу, — пояснював він, — якби я вмів говорити з кіньми або принаймні краще знав твою біологію замість загальних, недбалих і неточних дрібниць, які в нас були… Але є, як є.

Він зітхнув і підійшов до жеребця, ховаючи лискучий шприц у руці.

— Почуваюся жахливо, — запевнив він тварину, лівою рукою погладжуючи її голову, а потім чорний ніс. Кінь забурчав, що прозвучало майже приязно. Драккайнен зітхнув, підвів другу руку, впевненим рухом увіп’яв тварині кінчик шприца в ніздрю і натиснув поршень.

Кінь жахливо вереснув і став дибки, а потім різко смикнувся, натягуючи мотузку. Драккайнен відскочив, уникаючи потужного удару в голову, і перекотився по траві. Ласо врізалося в шию тварини і кінь, замість того щоб ревіти, захрипів. Його очі вилізли з орбіт, на морді проступила піна. Не в змозі до нього підійти, щоб зняти зашморг, Вуко дістав ножа й обрізав мотузку біля стовбура дерева. Кінь рвонув, немов ракета, брикаючи то передніми, то задніми ногами, перескочив через низький чагарник і погнав у ліс.

Драккайнен сховав ніж.

«Але ж я сучий син, — подумав із подивом. — Почуваюся так, наче зарізав дельфіна».

Він повернувся і остовпів. У його сумках порпалася велика, розміром із гусака, чорна птаха з величезною головою і потужним, як вістря льодоруба, дзьобом.

— Це неймовірно! — гаркнув Драккайнен з приголомшеним обуренням. — Забирайся геть!

Птах схилив голову, дивлячись на Драккайнена, блиснув білими повіками, після чого хамським і хрипким тоном, але абсолютно чітко повторив:

— Забирайся!

Розкидав дзьобом розсипані речі й знайшов шматок сушеної ковбаси, який відразу ж і проковтнув, не звертаючи уваги ні на крики, ні на дикі стрибки Подорожнього. Драккайнен мчав через галявину, вигукуючи найгірші фінські лайки, але, припадаючи на хвору ногу, не мав жодного шансу. Птах дзьобав купу його речей, які тепер виглядали так, немов по них рубанули киркою. Коли підвів голову, з його дзьоба стирчала маленька трубочка, що відблискувала металом.

Зерно.

— Ні! — волав Драккайнен. — Негайно виплюнь!

Птах вдарив широкими крилами і злетів над галявиною. Не надто поспішаючи.

— Та щоб ти вдавився! — кричав чоловік. — Щоб ти в пеклі лосю відсмоктав, проклятий вилупку!

Але ворон вже високо злетів над деревами.

— Так каркни ти переможно, сучий сину! — кричав йому вслід Драккайнен. — Каркни і виплюнь це! Щоб ти ним захлинувся, виродку!

Оглянув речі. Казанок був продірявлений і — що ще гірше — вмістилище останньої зернини погнулося. Лаючись, він відклав шприца й позбирав інші речі, а потім почав складати лук.

— Ніколи більше, ніколи! — процідив, монтуючи обидві дуги і насаджуючи систему блоків. Якщо крук проковтне цілу ємність — нічого не станеться. Через дурного птаха людині тепер доведеться вбивати воронів десятками, а потім їх патрати. Заняття на роки. Хіба що падлюка прикрасить зерном своє гніздо, як це роблять сороки. Безнадійно.

— І чому ти не зжер щось інше? — крикнув він, скинувши голову в небо. — Тобі моєї здобичі не вистачило?! Не міг нажертися золота, якщо вже потягнуло на щось блискуче?

У нього була пара стріл, які слід було скрутити. Але все одно мусив чекати. Більше нічого не поробиш.

Він знову натягнув обладунок, позбирав своє спорядження і повернувся до затоки, де досі височів його курінь. Йому здавалося, що вже починає тут облаштовуватися.

Знову розпалив багаття, остаточно з’єднав всі елементи лука, спеціальним ключем скрутив і натягнув кількаметрову тятиву, пропущену через систему блоків. Добре загострених стріл було всього п’ять, але у нього залишався неабиякий запас наконечників у спеціальному мішечку.

Вуко схопив мачете і рушив на пошуки матеріалу для стріл.

Це забрало чимало часу: знайти в природних умовах досить рівні гілки — не найпростіше завдання. Взагалі-то виготовлення стріл має тривати цілу зиму: відібрані гілки, обтяжені знизу грузилами, вішають десь у сухому місці і чекають, поки вони просохнуть і стануть ідеально рівними, і тільки потім прикріплюють до них пір’я та вістря.

* * *

Я сиджу і роблю стріли. Це заспокійливе заняття. Люди з примітивних культур проводять таким чином більшу частину вільного часу. Роблять стріли, лагодять упряж і обладунки, шиють одяг. Це потрібно робити безперервно, і мені потрібно до цього звикати. Повний золота пояс тут нічого не змінить. Я не можу викликати таксі, поїхати в супермаркет і купити там собі пучок стріл або пачку ризото з дарами моря. Напевно десь є базар, але мало хто продає чоботи, стріли, лук, булки чи масло. Кожен робить такі речі сам. Кожен сам годує курей, пече хліб, тче ковдри і варить пиво.

Ти можеш десь купити цвяхів або гачків, але тут немає промтоварів. Це землеробська культура.

Прогулявшись серед кущів, я знаходжу чотири пера різної величини, які придадуться для оперення. Розділяю їх навпіл, надрізаю кінчики, закріплюю пір’я живицею та ниткою. За дві години роботи у мене є шість нових стріл.

Якийсь час я стріляю в купу піску між високими валунами на березі. Повертаю свої навички. Стріли летять по-різному, тож намагаюся прорахувати поправку, аж урешті за кожним вистрілом починаю влучати в м’ясистий лист, розміщений на схилі як ціль.

Мій лук із блоковим натягненням лупить із силою сімдесят фунтів, але завдяки блоку натягується як тридцятифунтовий — стріли встромляються в пісок аж по пір’я. Після години вправ у мене болять м’язи правої руки і плеча. Перед очима постають понівечені скелети середньовічних лучників із кривими хребтами та слідами пошкоджених сухожиль. Я натягую по-англійськи від ноги, по-спортивному прямо і по-японськи над головою. Для впевненості стріляю ще з-під пахви і від стегна, тримаючи лук горизонтально.

З двадцяти метрів я влучаю майже туди, куди хочу, за винятком однієї стріли, яку зносить.

Встромляю готові до використання стріли в землю біля намету. Стрілецька зброя покращує моє самопочуття. Я родом зі світу, де люблять вбивати на відстані.

Перерва в подорожі призначена для очікування.

Тож я чекаю.

За якийсь час забираю меч, ніж, сагайдак і йду на полювання.

Це не так просто. Одну стрілу я марную зовсім по-ідіотськи, вистріливши в птаха на льоту, який здався мені спокусливо схожим на гуску. Занадто покладаюся на допомогу цифралу і хиблю на волосину, але стріла лупить на добрих двісті метрів угору, а потім падає в гущавину і зникає з очей.

Через кілька годин втрачаю надію. Усе навколо немов вимерло. Навіть чогось на кшталт кроликів немає. Великі травоїдні пасуться на світанку — зараз для них не найкраща пора. Але річ навіть не в цьому. Я не зустрічаю ані жаб, ані мишей; не чути птахів, не видно навіть комах.

Зрештою, я закінчую тим, що блукаю мілководдям з луком в руці й вистежую серед каменів риб. Кілька разів стріляю безрезультатно, але врешті справа увінчується успіхом: маю звивисте, подібне до мурени сріблясто-смугасте тіло, позначене стрілою, мов гігантським поплавком. Несу рибину до табору і мене переповнює гордість, яку важко собі уявити. Одночасно почуваюся непереможним і смішним. Усе своє життя, коли хотів риби — купував її. Ішов у «Теско» у Гварі або на набережну за портом, де стояли рибальські човни на повітряній подушці, або в рибарицу і там обирав між камбалою, сардинами і тунцем, що красиво лежали на льоду. Просто з нічного улову. А тепер мене розпирає гордість від однієї рибини. Тільки тому, що я особисто добув їжу в людьми та богом забутому куточку Узбережжя, покладаючись лише на лук і природу.

Після двох років навчання, після біонічної модифікації, тренувань у школі командосів я набув навичок, якими тут володіє кожна дитина.

Запали сутінки, я печу над вугіллям порізану на шматки рибину. Уперше тутешня вечеря мені смакує.

Ароматні шматочки білого м’яса, розірвані пальцями на листі, кухоль слабкого грогу.

Починаю відчувати себе частиною природи. Наприклад, мене ніколи не цікавила погода. За все моє життя вона могла максимум стати приводом, щоб пошвидше повернутися додому. Дощ, спека або сніг — це просто явище за вікном. Треба підкрутити обігрів або увімкнути кондиціонер, або забрати з тераси забуті меблі.

А тут я буквально не маю даху над головою і постійно дивлюся на небо. У мене нема нічого, окрім цього куреня, збудованого з гілок і зв’язаних молодих дерев. Мені здається, що збирається на дощ, тому накриваю свій прихисток ще й смердючою ковдрою, яку прихопив зі станції, щоб забрати лапу мого Гренделя. У мене немає нічого, але я збудував укриття й добув їжу. Відчуваю себе водночас убогою і напрочуд вільною людиною.

Мене будить холод і миготливий аквамариновий блиск, наче від північного сяйва. Опів на третю ранку — вовча година. Час, коли спиться найміцніше, а до світанку ще далеко. Час, коли людина психологічно найслабша. Час засідок і нічних нападів.

Згодом я сиджу біля входу в курінь, сховавшись за щитом, яким загородив вхід, з луком в руці і стрілою на тятиві, і дивлюся на річку.

Біля берега вода аж кипить від тисяч рибин і водяних створінь, які метушаться, мов жменя срібних монет, і виглядають так, немов жадають утекти на сушу від того, що відбувається на середині потоку.

Це справді трохи нагадує північне сяйво. Переливається стрічками і хмарками, розливає блакить, фіолет і аквамарин, відкидаючи мерехтливий блиск на берег, повзе водною поверхнею, немов величезна змія. Це холодний туман блукає річкою. У застиглих над водою смугах і стрічках миготять і перетікають одна в одну фігури чудовиськ і тварюк, клубочаться щупальця. Я бачу туманні гриви і голови коней, бачу наїжачені колючками спини.

А всередині туману матеріалізуються набагато більші образи звіролюдей, що кудись прямують. Потворних, покручених, як на картинах Босха. Я згадую давнє плем’я з кельтських вірувань, старіше за людську расу. Фомори. Їх уявляли людиноподібними істотами з яскравими звірячими рисами. Потвори, що приходять із глибин і б’ються з людьми за острів, який пізніше назвали Ірландією. Зараз я бачу саме це.

У повній тиші над поверхнею річки тягнеться нескінчений хоровод фоморів у миготливій імлі.

Я сиджу, стискаю лук і дивлюся. Холод пронизує.

Знаю, що це лишень галюцинація, але нічого не можу вдіяти з тим, що моє серце колотиться, рука, що стискає лук, мокра від поту, а стримуваний з останніх сил гіперадреналін кипить під шкірою.

Я дивлюся на дивні жаб’ячі, риб’ячі, зміїні та кінські морди, на лискучі хребти, вкриті ґулями — гострими або гладкими, дивлюся на рила і морди, повні ікл, і в мені починають назрівати ідіотські забобонні переконання. Подумки лаюся, але це не допомагає.

Я впевнений, що Садиба Шаленого Крика пала.

Хоровод тягнеться посеред річки, це триває близько години.

Потім вони йдуть, і знову опускається пітьма. Дедалі теплішає.

Вони пішли.

Я знаю, що вони були галюцинацією. Були лише туманом. Бо йшли посеред річки, поверхнею води. Отже, це галюцинація або ілюзія.

Моє незламне «вірю лише в те, що має сенс» якось не дуже переконливо працює о пів на четверту ранку серед темної безмісячної ночі.

Я вірю в те, що бачив.

А бачив я армію чудовиськ, що рухалась рікою.

Черговий ранок без кави, мила і зубної пасти. Я знаходжу пекельно кислі, слизькі ягоди і жую їх. Терпкий, повний дубильних речовин сік зводить вилиці і чистить мені зуби. Він не токсичний, але й не смачний. У мене не буде карієсу — як не буде і грипу або чуми, але день, розпочатий без ментолової піни на губах і з зубами, шорсткими від нальоту, відразу стає якимось неохайним.

Я сиджу біля невеликого ранкового вогнища і їм вчорашню запечену рибу.

Цивілізація жахливо обтяжлива. Метушлива й галаслива, вона панує і влазить у будь-який закуток. І незважаючи на це, мені постійно чогось бракує. То газет, то мережевого радіо, то кави, то апельсинового соку. Постійно чогось хочеться.

І неодмінно того, чого у мене немає.

Тут є лише окріп з медом, який закінчиться за кілька днів, жорстке жирне м’ясо, схоже на вугря, небо, ліс, оточений горами, і кришталевий фйорд. Я хочу почитати книжку, подивитися голофільм, хочу сходити в елегантне конобе і випити капучино, дивлячись на білі середземноморські яхти. Хочу чисту сорочку і білі штани. Цікаво, чи мене коли-небудь відпустить.

Поки ж я постійно відчуваю жахливі незручності. Очікування на березі фйорда нестерпне. Треба бути терплячим.

Я починаю хвилюватися. Не слід було покладатися на зерно. Треба було приручити коня нормальними, людськими методами. Як кожен мешканець Узбережжя. Але ні, я — продукт своєї цивілізації і, якщо можу скоротити шлях, точно це зроблю. Якщо під рукою буде якась технологія, використаю її — неважливо, потрібно це чи ні. Тому що так же краще, точніше й науковіше.

Зерно вже повинно активізуватися. Можливо, воно вбило нещасну тварину або довело до божевілля. Повинно спрацювати, але ж це тільки теорія, вигадана якимось яйцеголовим вченим. Теорія, на яку я нерозважливо купився замість того, щоб скористатися мізками.

Я блукаю лісом, який наводить на думку про південну Карелію. Скелі, хвойні дерева, покручені гілки. Якщо вже мені нічого робити — варто пошукати їжу. Я знаю кілька видів їстівних грибів і лишайників, знаю, як розпізнати їстівні частини дерев і лісові плоди. Сподіваюся на якогось кабана чи оленя. Нічого. Околиці наче вимерли.

Знаходжу лише жменю горіхів і кілька схожих на трюфелі грибів.

Близько полудня бачу ворона. Той кружляє по небу, як чорний хрест, виглядаючи здобич так само безрезультатно, як і я. Я ж іду за ним слідом, намагаючись не втратити його з поля зору. Нарешті він сідає на дереві за якихось двісті метрів. Тепер він уже мій. Я концентруюся і дивлюся крізь коліматори цифралу, намагаючись розпізнати, мій це злодюга чи ні. А за мить він падає, б’ється об гілки і сіпається в конвульсіях на землі, прошитий стрілою.

За кілька хвилин я витираю об мох кров із ножа, вже знаючи, що це не мій птах. Єдина користь — це жменя чорного, лискучого пір’я, яке я забираю із собою.

Мій кінь — перше, що я бачу, повернувшись до табору. Увіткнувши велику горбоносу голову в курінь, він стоїть на білій гальці пляжу і обнюхує моє ліжко. Відчуває мою присутність і видає серію громоподібних звуків, після чого летить галопом прямо на мене. Я обережно відкладаю на землю пір’я, горіхи, гриби і стою, готовий тікати.

Він підскакує до мене, притискаючи вуха, верещить, танцює навколо, пхає голову мені під пахву, ледь не перекидаючи, але я бачу, що це радість, а не гнів, і мені соромно.

Погладжуючи оксамитове хутро на шиї, обіймаю його і по-індіанськи притискаю свій лоб до його чола в пласкому місці між очима — там, де під клиновидною пазухою, ймовірно, вгніздився резонатор.

«Друже, я сумував, — думає кінь. — Друг. Шеф. Кінь був один».

Я відчуваю його голос, немов вібрацію, що проникає мені в череп. Дивний чужий звук, що лунає в голові, звук, від якого сверблять зуби.

Гладжу велику голову по носі, по самі оксамитові м’які ніздрі і спритні губи, схожі на кінчик слонячого хобота.

— Твоє ім’я Ядран, — шепочу йому. — Моє ім’я — Вуко.

«Ядрам, — повторює кінь. — Вуко і Ядрам зараз разом?»

— Так, — відповідаю. — Разом.

Вдалося. Мабуть. У такому випадку він мав знати з десяток-два команд, задля безпеки промовлених хорватською і польською. Він і цирковий кінь, і бойовий скакун водночас. Зо п’ять років тренувань, які проводилися з жереб’ячого віку, сховані в крихітному слизькому пуголовку, який пробрався в його голову.

«Ядрам тепер інший».

— Тепер усе по-іншому, — кажу я. — Ти вже не боїшся вогню, не боїшся скакати, навіть якщо не знаєш, що там, за перешкодою. Не злякаєшся гуркоту, спалахів або раптового руху. Не будеш тікати, хіба що я тобі накажу. Тепер ти бачиш у темряві і не захворієш.

Я накладаю чепрак і упряж. Нарешті. Беру в руки сідло, яке досі носив на власному загривку.

Він стоїть терпляче і тільки стриже вухами, коли затягую попругу. Підставляє голову під шиповану вуздечку і слухняно хапає зубами незвичне вудило, спроектоване для щелеп — таких, як у нього.

Потім гальковий пляж на березі фйорда перетворюється на циркову арену. Кінь відступає, робить повороти, вкладається і схоплюється за командою. Слухняний, як мотоцикл. Роки тренувань в одній капсулі. Шоу Буффало Білла.

Навіть шкода, що ніхто не бачить.

На вечерю я розігріваю один із військових пайків, які забрав на станції. Вирівнюю дірку в казанку і намагаюся заліпити її глиною, сподіваючись, що та затвердіє в полум’ї багаття. Це не дуже допомагає. Протікає. Зрештою, доводиться їсти з упаковки.

Чудово. Я їм сосиски в соусі барбекю з кукурудзою, випиваю чималу порцію ракії. Ядран отримує велику порцію розкришених сухарів, а потім вирушає шукати щось схоже на підніжний корм. Не знаю, що з цього буде, але судячи з його зубів, він всеїдний, якщо взагалі не хижак.

Шкода, що я не можу його розпитати, звідки він узявся на тій дивній галявинці і що робив раніше. У нього маленький запас слів, зважаючи на те, що насправді він і не вміє розмовляти. Просто не знає, що з цим умінням робити. Вимовляє прості речення, але не може нічого розповісти або втілити свої спогади в слова.

Я намагаюся не будувати безглуздих, нічим не підтверджених теорій, але нічого не можу вдіяти. Мені здається, що його поява якось пов’язана із явищем, з яким я постійно стикаюся і поки що вважаю галюцинацією.

Мені здається, це справа холодного туману.

Коли наступного ранку ми вирушаємо в дорогу, я відчуваю себе легким, наче пір’їнка. Усе спорядження розсовую по торбах, розміщених на кінському крупі, а скручену ковдру перекидаю через спину. Нарешті на мені немає обладунку і кольчуги. Зброя і спорядження висять у торбах, кобурах і зачепах, тож кінь, обвішаний пожитками, виглядає не надто елегантно. Дещо нагадує скакуна важкої кавалерії і водночас — пересувне стійло, але, здається, він навіть не помічає всього цього вантажу. Нарешті починаю подорож без шолома на голові і сідла на шиї.

Ми рушаємо.

Ущелиною вздовж звивистого фйорду, крізь ліс, скелястими, порослими чагарником пустками. Як шлях веде.

Близько полудня натикаюся на міст.

Власне, це руїни мосту, але такі, що аж дух перехоплює. На кожному березі височіють два величезні пілони заввишки метрів зо тридцять. Річка в цьому місці широка, близько півтори сотні метрів, скелясті береги піднімаються на кілька поверхів.

Пілони на берегах — це величезні статуї гігантів. На одному березі — жінка, на іншому — безголова фігура чоловіка. Вони тягнуть один до одного руки і стоять, розставивши ноги, над широким, гладеньким покриттям шляху. Міст обривається з кожного боку за кілька метрів від берега, але в потоці не видно жодних залишків.

Я злажу з коня і оглядаю руїни, погладжуючи поверхню скелі.

Вона монолітна. Жодних слідів обробки, жодних стиків. Немов мільйони років тому лава сформувала ці фігури гігантів, поверхню дороги і троси, що колись з’єднували простягнуті у журбі руки.

Тепер їх назавжди розділила річка і вони ніколи не зустрінуться.

Хто на землях, де вершина архітектури — це халупи з обкорованих колод, зумів збудувати щось подібне?

На моєму боці фйорда дорога вгризається в скелястий схил і зникає в лісі. Так само, як і міст, це акуратно модифікована скеля.

Майже спільна. Рівну, немов скло, поверхню прорізає заледве кілька щілин, через які пробивається трава і коріння дерев.

Я вирушаю дорогою під гору. Вона веде не туди, куди мені потрібно, але я хочу побачити, що там далі. Її перегороджують величезні стовбури повалених колись дерев, за рогом одне велике, з голками, схожими на араукарію, росте з ідеально круглої діри посеред тракту. Стовбур має три метри в діаметрі. Копита Ядрана б’ють об базальтову поверхню дороги.

Ми ідемо так годину, аж ліс рідіє і на вершині за ним з’являється вересова пустка. Плато, що вкриває верхівку пагорбу. Унизу я бачу волохатий коричнево-оливковий килим, що тягнеться аж до блискучого моря.

Метрів через п’ятсот я помічаю щось, що спочатку вважав білими вапняними скелями, але це будівля. Стрільчасті бані, схожі на верхівки закопаних у землю снарядів, встановлені в концентричних колах. Усе обліплене чорними, схожими на мух плямами, які зблизька виявляються зграєю великих воронів. Деякі з них кружляють угорі, ніби живі шматки сажі.

Я відстібаю меч від лівого боку сідла і неквапливо перевішую його за спину. Під’їжджаю кроком, тримаючи напоготові лук і стрілу на тятиві.

Зблизька будівля ще більша, ніж здавалася. Я в’їжджаю в перше коло, що трохи нагадує африканське село, але будинки тут немов вирізані з білого мармуру. Так само, як міст і кам’яні гіганти, вони виглядають радше вилитими, ніж вирізьбленими. Тиша. І каркання.

Жодної живої душі.

Це дивно. Навіть якщо ці дивацькі хатки — залишки якоїсь стародавньої культури, хтось має тут жити. Це готові будинки. Вистачило б приладнати двері. Є вікна, дахи, на голову не крапає.

Може, місце невідповідне? З того, що я прочитав про культуру мореплавців, вони неохоче селяться десь, звідки не видно води. Перед будинком має бути море або річка, яка до нього веде, або принаймні озеро.

Я зіскакую з коня і обережно підходжу до найближчого будинку. Лук вільно звисає в руці, пальцями притримую стрілу. Досить схопити другою рукою за тятиву — і можна стріляти.

Мені не подобається тиша і це місце.

Активовую цифрал.

* * *

Він умів підійти зовсім безшумно. Ворони розступалися неохоче, а деякі, побачивши його, злітали, махаючи важкими крилами. Але за стрілчастою аркою входу була лише темрява, запах затхлості і мокрої землі, що вкривала тонким шаром кам’яну підлогу.

І купа гнилих кісток посеред округлого приміщення. Перемішаних, мов криві пожовклі палиці. Залишки якогось бурого лахміття, брудно-жовта куля черепа.

У сусідньому будинку було так само, але кісток було трохи більше. Драккайнен вирішив, що це щось на кшталт цвинтаря.

У посиленому цифралом світлі було видно побляклі поліхромні малюнки, що вкривали стіни, і свіжі рунічні знаки, накреслені вохрою або кров’ю.

— Ну що, виходить, я потрапив на цвинтар, — пробурчав Подорожній, крокуючи спіральною вуличкою між склепами. Середину некрополя позначала округла кам’яна плита, заставлена кількаметровими кам’яними шпилями, що пнулися в небо.

В одному зі склепів він знайшов скелет, що досі сидів на підлозі, на ньому збереглися засохлі сухожилля і залишки шкіри. В інших були лише купи кісток, у двох спочили висохлі, як мумії, трупи. Ворони збиралися перед тими склепами і кучкувалися всередині, викльовуючи залишки м’яса. Вуко розігнав їх, хоч ті й не дуже його боялися. Двоє піднялися в повітря і сіли на даху, інші розлетілися з гнівним карканням. Не поводився з ними надто агресивно. Розмах крил у воронів був десь півтора метра, дзьоб кожного виглядав немов вістря кирки і був довшим за долоню.

Черговий труп ще у цілком пристойному стані сидів посеред приміщення в тій самій позі, що і решта: зі схрещеними ногами, з руками спертими об коліна, і зведеними вгору долонями. На потилиці у нього навіть залишилося довге сиве волосся, наче недбало зідраний скальп.

Зазирнув усередину, і тоді труп раптом розплющив очі. Налиті кров’ю, вкриті більмами, каламутні. Драккайнен відскочив назад, натягуючи лук і відчуваючи, як гіперадреналін вдаряє в його вени.

Людина розкрила рота і видала хрипкий крик, що нагадував каркання, після чого знову знерухоміла.

Драккайнен видихну, повільно послабив тятиву і якийсь час масажував руки, чекаючи, доки адреналін припинить кружляти в його крові.

— Ну ти, братику, мене й налякав, — сказав він. — Хто ти такий? Хворий? Допомога потрібна?

Нічого.

— Хочеш їсти?

Нічого.

Страшенно худий чоловік не відгукнувся і не відреагував, навіть коли Драккайнен вхопив його за плече. Під неймовірно брудними і струхлими ганчірками він здавався порожнім, немов воскова форма. Його пульс був слабкий, але відчутний.

Єдиною ознакою життя було нечасте, повільне дихання.

— Кататонік, — виніс вердикт Драккайнен. — Кладовище кататоніків. Що за країна!

Сутеніло.

— Або повертаємося на дорогу і ночуємо біля моста, або залишаємося тут, — сказав він коню. — Схоже, що це шлях навпростець. Принаймні, так видається з цього пагорба. Річка — отам і робить дугу, а ми хочемо дістатися до гирла, до порту. А цей нехай собі сидить. Адже він нікому не заважає, а я не мандрівний психіатр.

Ядран пирхнув і видав протяжне бурчання.

— Отже, вирішено.

Деякі будинки були абсолютно порожніми. Драккайнен підмів кам’яні плити підлоги пучком гілок і приніс купу сухих палиць.

— Розумніше було б спати надворі, — сказав він, рубаючи гілки мечем і складаючи багаття. — Не можу сказати, чому так. Ні, духів я не боюся. І скажу тобі по секрету, чому. Справа в тому, що духів не існує.

І все ж йому не хотілося спати всередині дивної будівлі. Він сидів, вдивлявся у вогонь і слухав, як час від часу каркали ворони на іншому кінці поселення.

Нарешті він заснув, загорнувшись в ковдру і не зводячи очей з вогнища.

Поруч стояв його кінь, обгризав м’ясисте листя з куща і стриг вухами, дивлячись у темряву. Перед сном Драккайнен уперся чолом у кінську голову.

«Погане місце, — думав Ядран. — Місце смерті. Вуко спить. Ядран стежить. Погане місце. Ядран буде кусати і бити копитом. Хтось прийде, Ядран його вб’є. Вуко спить».

* * *

Сидять навколо мене по-турецьки, з руками, спертими об коліна, і долонями, зверненими до неба. Дивляться на мене налитими кров’ю, каламутними, сліпими очима. Сидять і втуплюють в мене сліпий погляд, не звертаючи уваги на воронів, що рвуть їхні тіла.

— Тіло — це тлін, — шепоче один. Його голос звучить як шелест сухого цвинтарного листя. — Душа — також тлін. Мусиш бути вороном, щоб злетіти в небо.

— Ось ще один прийшов красти пісні. — Це наступний, він уже майже скелет. — Подорожуєш. Ідеш спіраллю, в нікуди. Ти сам повинен стати піснею.

— Дорога веде всередину, а не назовні. Але це дурень, Подорожній Ночі. Прийшов іззовні і піде назовні.

— Сюди приходять за піснями. Хочуть діяти. Але це місце, в якому діяння припиняються. В якому припиняється все.

— Ти крадій. Навіщо ти порушуєш спокій Воронового Граду? Ми — мудреці. Пісенники. Ми зайняті. Тут ми припиняємо бути. Чому ти нам заважаєш?

Він простягає руку і вириває мені око. Показує, як воно плаває на долоні, наче розбите яйце.

— Це ціна знання. Той, хто бажає діяти, повинен навчитися дивитися всередину.

Сам він абсолютно сліпий.

— Бачиш? — питає. — Одне я віддав, щоб діяти. Друге — щоб припинити діяти. Віддав їх воронам.

Я прокидаюся, немов від сигналу тривоги. Похмурий світанок. Радше навіть посиніла на сході ніч. Я свідомий і готовий діяти. Не знаю, через кошмар чи завдяки попереджувальному бурчанню Ядрана.

Іконки бойового стану в одну мить пролітають перед моїм внутрішнім зором, як голографічне delirium tremens.

* * *

Драккайнен безшумно підвівся з луком у руці, прокрався до коня і сперся об його теплий волохатий бік. Кінь повернув до нього голову, і вони стикнулися лобами.

«Людина і віслюк, — подумав кінь. — За хребтом. Не видно. Йде. Не боїться. Він бреше. І знає, що ми тут».

— Лежи, — прошепотів Драккайнен.

Присів навпочіпки і обпер долоню з луком об коліно. Кінь підігнув ноги і зник у високій траві, слухняно витягнувши шию і якось по-драконячи уклавши голову щелепою до землі. «Земний кінь так не зміг би», — подумав Подорожній.

У термовізері ворони, що сиділи на гостроверхих дахах, світилися як неонові папуги, а хати стирчали навколо немов драконячі зуби. Було чутно скрип погано змащених осей. З-за пагорба з’явилася жовто-помаранчева пляма у формі шишкуватої голови тварини, схожої на окапі або мініатюрного жирафа. За ним тягнувся двоколісний візок, поруч з яким ішов низенький чоловічок у шкіряному капелюсі з широкими крисами і їв яйце, зварене на твердо.

Драккайнен послинив пальці і поправив розпатлане оперення стріли.

— Не можеш спати, Вороняча Тінь? — крикнув Вуко, натягуючи тятиву.

— Ти теж, якщо немає дерева, Той, Хто Спить на Дереві? — крикнув у відповідь той. — Краще відклади лук і підкинь дров.

— Я і так добре бачу, — відгукнувся Вуко.

— Відклади лук, і я сяду з тобою біля вогню.

— А яка мені з цього користь?

— Сніданок. Ти даси вогонь, я дам пиво, шинку і хліб.

Драккайнен зняв стрілу.

— У мене є печена риба, — сказав.

Сиділи по обидва боки від багаття, дивлячись один на одного крізь вогонь. Закрадався пурпурний світанок. Зблизька виявилося, що Вороняча Тінь майже карлик. Кремезний, кривоногий і без одного ока. Очну ямку прикривала кістяна пластина, прикріплена ременями.

— Ти віддав одне око за знання? — запитав Драккайнен.

— Так. Дізнався, що, як битися без шолома, можна втратити око. А що дізнався ти?

— Що це дивна країна. Що тут триває якась війна богів. Що тут важко зустріти когось, у кого все в порядку з головою. Що в кам’яних будівлях мешкають трупи. Різні речі.

— Та твоя риба вчорашня.

— А твоє пиво кисле. Що це за місце?

— Урочище. Кладовище. Дурні, які вважають себе Тими, хто Діє, приходять сюди віддавати пісні.

— І віддають? — запитав Драккайнен, зробивши ковток.

— Пісні богів належать богам. Їх не можна ані відібрати, ані віддати. Можна тільки забути.

— Чому ти говориш загадками?

— Я говорю так, як ти питаєш. Загадкою на загадку.

— Ти знаєш багатьох Пісенників?

— Я знаю багатьох людей.

Драккайнен зітхнув:

— А сам ти — Пісенник?

— Страшенно багато питаєш. Як баба. Питаєш і питаєш. Що ти робитимеш з усіма тими словами?

— Я вже казав, що шукаю кількох чужинців. Одного з них бачили в садибі Шаленого Крика. Тут його називають Акен. Ти чув про нього? Високий, чорнявий, з риб’ячими очима. Як я їх знайду, якщо не буду розпитувати?

— Шукаючи, я гадаю. Коня ти вже знайшов.

Драккайнен зітхнув і поводив палицею в багатті, посилаючи в небо рої червоних іскор. Він зовсім забув про коня. Покликав його. Ядран відразу підвівся, хитнув головою і відійшов убік щипати траву.

— А може, ти хочеш поторгувати? Якщо розкажеш мені щось корисне, я дам тобі марку сріблом. Щось, що допоможе мені в пошуках.

Чорне око Воронячої Тіні блиснуло.

— Завжди йди вперед. Той, хто вистежує, повинен шукати зміни, а коли він чекає — нічого не відбувається. Питай або мовчи, але завжди слухай, про що говорять люди. Не вір нічому, що хоча б на мить не побувало в твоїй голові. Не довіряй новому мечу, слову дівчини в ліжку, богам і багатим. Не вір також простакам або поганим людям. Я можу так довго, і кожна порада тобі знадобиться. Я вже можу отримати свою марку чи ти потребуєш більше порад?

— Ти не сказав нічого, чого б я не знав, — усміхнувся Драккайнен. — І я можу взяти реванш такою самою порадою: «Мудро той вчинить, хто вчасно зникне, образивши гостя. Бо не знає ані перший, ані другий, що на них чекає». Або: «Хвали день увечері, дружину — на багатті, меч — після битви, діву — після весілля, лід — коли витримає, пиво — коли випите».

— Гарно сказано, — відповів із усмішкою Вороняча Тінь. — Однак я виконав умову. Ти сказав, що даси мені марку, якщо я скажу тобі щось корисне. Я сказав.

— З тебе той ще софіст.

— Що це — «соуф юст»?

— Це слово з моїх земель. Означає того, хто бреше, не обманюючи. Хто вигинає слова, ніби вербові гілки, щоб вийшло так, як йому треба. Не отримаєш і ламаного гроша за такі поради.

— У такому разі зіграймо на твою марку. Ти вмієш грати в короля?

— Ні.

— Я покажу тобі.

Драккайнен вийняв увіткнуту в землю палицю, на якій запікав шматочок шинки, понюхав м’ясо, після чого обережно відкусив. Вороняча Тінь прошкутильгав до свого візка і повернувся з дерев’яною скринькою, яка гриміла, наче шаховий комплект.

Набір складався з дерев’яної дошки з отворами і пішаків, які можна було встромляти в отвори одним або іншим кінцем. Вставлені однією стороною, вони були звичайними пішаками, іншою — головними, як дамка в шашках. Іще був шкіряний округлий ящичок, що містив пласкі камінчики з вирізаними та пофарбованими знаками з одного боку, які означали різні тимчасові властивості пішаків або умови партії. Ці камінчики, називалися «камінцями долі», і їх належало витягати з ящичка наосліп. Чорні треба було показувати і використовувати відразу, червоні — притримати на потім і використовувати, коли це було вигідно. На додачу були два багатогранні кубики, які кидали у відкриту коробочку. Метою гри було провести «короля» з одного краю дошки на інший. Можна було збивати пішаків противника, намагатися вбити або заблокувати іншого «короля» або сконцентруватися на проведенні його в кут швидше, ніж це зробить супротивник.

Гра була складною, але зрозумілою. Драккайнен активував відповідний модуль цифралу і зареєстрував всі правила, разом зі значенням символів на шістдесяти чотирьох камінцях. Це був елемент, який він нізащо не запам’ятав би без допомоги, не погравши кількох ігор. Ніхто не запам’ятав би — власне це і здалося йому найдивовижнішим.

Він засунув руку в торбинку з монетами, взятими зі станції, і намацав дванадцять срібних бляшок, кожна з яких важила пів грама. Чотири були прикрашені малюнком коня, інші — людиною з гілкою, а на деяких знаки були майже стерті. Він витягнув руку з торбинки і, не перераховуючи, висипав монети в кришку коробочки з камінцями долі.

Воронова Тінь устромив у землю загострену паличку з гілкою, що відходила у бік, і на неї повісив шнурок із горизонтально розміщеним вузьким кристалом.

— А це що таке?

— Один із моїх товарів. Це наконечник правди. Скаже мені, якщо ти намагатимешся мене ошукати.

— Як тут можна ошукати? Адже все видно.

— У кожній грі можна ошукати.

Загуркотіли кістки. Подорожньому випало грати зеленими.

Він вирішив послати свого короля найкоротшою дорогою під ескортом шести пішаків, поставлених охоронним шестикутником, а іншими докучати пішакам Воронової Тіні. Потім Вуко витягнув «дощову багнюку», а Воронова Тінь — якийсь червоний камінь, який залишив собі на потім. «Багнюка» призвела до того, що його король застряг десь на середині дошки, а інші пішаки вплуталися в серію сутичок з пішаками противника. Цифрал підказував йому можливі ходи супротивника і працював над пошуком алгоритму його стратегії, але старий постійно робив ходи, відмінні від оптимальних. За кілька хвилин Драккайнен дійшов висновку, що супротивник концентрується на атаках на його короля і тільки вдає, ніби бажає провести свого короля в замок.

Вони не розмовляли. Чути було лише гуркіт кісток, стукіт камінців і пішаків. Кожен збив по шість пішаків противника, але король Драккайнена був у гіршому становищі. Він витягнув пару червоних каменів, які тримав у резерві — «лід» і «хвороба коней», а також два чорних, які заблокували один із його загонів. Воронова Тінь витягав тільки червоні і вже назбирав із них чималу колекцію.

Цифрал підкинув йому дві можливі стратегії на основі аналізу ходів Воронової Тіні, прийнявши за умову, що всі його камінці долі матимуть найнегативнішний можливий вплив на ходи Подорожнього.

Наконечник правди почав неквапливо провертатися і вказав своїм вістрям на Драккайнена. Воронова Тінь насупився, але перш ніж устиг щось сказати, кристал повернувся в його бік, а потім почав повільно обертатися, вказуючи поперемінно то на одного, то на іншого. Так тривало до кінця гри.

Вуко застосував одну зі своїх стратегій і в результаті на якийсь час отримав контроль над серединою дошки ціною чотирьох менших пішаків і примусивши противника використати три камінці.

А потім вирішив, що цього досить, і навмисно зробив кілька помилок, щоб перевірити, чи помітить це Воронова Тінь. Помітив. У відповідь Драккайнен помстився кількома болючими атаками і примусив карлика використати два камінці — «чорний вогонь» і «вогняну стрілу», після чого навмисно програв.

Воронова Тінь випростався, хруснув пальцями і зробив кілька ковтків пива.

— Легкі гроші, — сказав, зсипаючи монети в свій гаманець. — Граємо ще? Хочеш відіграти своє срібло?

— Ні. Зіграємо на дещо інше.

— На що?

— На питання. Якщо виграю, ти відповіси мені на питання. Якщо програю — отримаєш марку сріблом. Відповіси щиро, — він простягнув долоню і затримав кристал, що крутився, — я знатиму. Ти повісив наконечник правди.

Воронова Тінь на мить замислився.

— Згоден.

— Хлюпни трохи пива на землю і попроси Гінда у свідки.

Воронова Тінь пирхнув:

— І що це дасть?

— Зроби як кажу.

Почали грати. На цей раз Драккайнен ходив упевненіше. Прорахував три незалежні стратегії: на просування власного короля, на вбивство короля Воронової Тіні і на блокування його посеред поля. Зараз перескакував від однієї стратегії до іншої, реалізуючи їх залежно від ситуації на дошці. Воронова Тінь точно шахраював і кидаючи кістки, і виймаючи наосліп камені. Наконечник правди смикався, мов божевільний.

Драккайнен виграв швидко і безжально, атакуючи короля противника, притиснутого до краю поля, після чого налив собі ще пива, притримав кристал, який крутився, і променисто посміхнувся.

— Тепер питання.

— Хвилиночку, — перервав його Воронова Тінь. — А якщо я чогось не знатиму?

— Тоді ти скажеш, що не знаєш, але також скажеш, як воно, на твою думку, може бути.

— Одне питання — одна відповідь.

— Гаразд. Ти чув, де може бути чужий Пісенник з риб’ячими очима, відомий як Акен, або високий жвавий старий із довгим сріблястим волоссям і рудою бородою, якого звуть Олаф Фйолсфінн, або дуже висока, струнка жінка з коротким волоссям кольору соломи на ім’я Ульріка Фрейхофф, або невисока повна жінка з чорним кучерявим волоссям, Пасіонарія Калло? У всіх у них очі як у сліпців, але всі вони зрячі. Погано говорять зрозумілою вам мовою і загалом дивні. Здаються молодими і зрілими водночас. Їх можуть сприймати за Пісенників або за безумців. У них є дивні предмети і вони дивно поводяться. Питання звучить так: ти чув, де ці люди можуть перебувати?

— Я чув різні розповіді про дивних людей. Частина — це казки. Частина не стосується тих, кого ти шукаєш. Можливо, я чув про високого худорлявого Пісенника зі сліпими очима і волоссям як вугілля. Але бачили його то тут, то там. У багатьох місцях, але ніде постійно. Нібито він Той, хто діє. Ті історії завжди були страшні.

— Чому?

— Одне питання — одна відповідь.

— Я не ставлю нового питання. Питаю про твою відповідь, оскільки я її не зрозумів.

— Як ти там казав, «соуф юст»? Граємо далі?

— Граємо.

На цей раз Драккайнен програв. Після запеклої боротьби, але остаточно і без найменших сумнівів. Втратив короля за два поля до замку. Він засунув руку в торбинку і, не дивлячись, почав лічити гроші.

— Ні, — сказав Воронова Тінь. — Я виграв своє питання.

Притримав стрілу правди і зазирнув Драккайнену в очі:

— Ти шукаєш цих чужинців. Що зробиш, коли їх знайдеш?

— Заберу їх звідси. Заберу додому.

— А якщо вони не захочуть?

Вуко на мить завмер.

— Як вони можуть не захотіти? Вони тут загублені, чужі і хочуть повернутися додому. Чекають та когось такого, як я. Однак, якби хтось не захотів… Якби так трапилося, я все одно їх забрав би, хочуть вони того чи ні. Силою. Я відповів тобі на додаткове питання, що стосувалося моєї відповіді.

— Це твоя справа. Граємо?

— Що таке «холодний туман»? — запитав Драккайнен за півгодини.

— Фатум. Стихія. Можливість. Завіса. Питання і відповідь одночасно.

— І це твоя відповідь?

Воронова Тінь кивнув головою в бік гостроверхих будинків навколо них:

— Ті, хто в них сидить, усе життя намагалися знайти відповідь і, на жаль, не знайшли. Холодний туман — це лише туман. Але з’являється він в урочищах і всюди, де щось чи хтось намагається Діяти. Робити так, щоб речі починали Бути. Але часом і сам туман діє. З’являється за тим, хто знає пісні богів, а часом і сам по собі. Кращої відповіді немає. Кажуть, холодний туман живий. Інші вважають, що це дихання богів або брама потойбіччя. Він завжди був і завжди буде.

Воронова Тінь грав трохи слабше і, схоже, втомився, або Драккайнен за допомогою цифралу справлявся дедалі краще.

— Що таке «війна богів»?

— Ти ставиш щоразу гірші питання. Скоро захочеш дізнатися, що таке сонце або чому на небі лише два місяці. Війна богів — це війна богів. Боги б’ються між собою. Звичайно, так було завжди, але вони дотримувалися правил. Уяви собі двох кметів з узбережжя. Вони не люблять один одного. Однак кожен пильнує своє. Коли їхні люди зустрічаються в лісі або на морі, вони можуть побитися, але можуть і не звернути уваги. Іноді крадуть один в одного корову або рибу з неводу, часом хтось отримує по голові. Але одного дня їх охоплює безумство. Горять хати, гинуть дівчата, сусіди вирізають один одному худобу, люди за будь-яких зручних обставин убивають собі подібних. Ніхто не полює, тому що страшно. Ніхто не працює на полях і не варить пива, тому що їх цікавить тільки залізо, кров і вогонь. Хати почорнілі і спалені, на березі лежать трупи, на луках пухнуть мертві корови. Так само і з богами. Тільки коли вони гніваються, справа не закінчується метанням заліза.

Добрі часи — це коли богів зустрічаєш зрідка і лише там, де вони мають бути. Це означає, що в світі панує рівновага. З якогось часу відбувається безліч дивних речей. Колись холодний туман був тільки в урочищах. Якщо з’являвся дурень, який бажав стати Тим, хто Діє і йшов в урочища, то зазвичай він гинув, часом зустрічався з богами, а часом його обирав туман. Зараз же туман з’являється в різних місцях. Він рухається. З’являються мертві, з’являються чудовиська або розумні тварини. Надто часто. Рівновагу знищено. З’явилися нові вороги, а старі поводяться, як одержимі. Світ збожеволів. Так буває, коли боги починають змагатися між собою. Я дам тобі одну справжню пораду. Тримайся подалі від богів, Тих, хто Діє і холодного туману. Знайди тих, кого шукаєш, і пливи собі за моря. Коли трапляється диво, дурні підходять і витріщаються на нього, роззявивши рота. Мудра людина тікає світ за очі, бо такі справи ніколи не закінчуються добре. Це слушна порада. Запам’ятай її, Той, хто Спить на Дереві, вона тобі знадобиться.

Іди в порт, який називають Зміїною Горлянкою. Там, де зустрічаються три фйорди. Надходить осінь. Кораблі повертаються на зиму з південних шляхів. Буде великий осінній ярмарок і віче. Куди б не прямували ті, кого ти шукаєш, якщо вони йшли від Пустки Тривоги, то повинні були колись туди дістатися. А що потім — я не знаю. Може, зійшли на корабель і відпливли, або попрямували якимось із трьох фйордів на південь, до країни Вогню, або рушили дорогами через Солоні гори, або узбережжям, до країни Ременів. А може, до пущі. Але вони точно проходили через Зміїну Горлянку. Іди туди й шукай. А я вже більше не хочу грати. Ти постійно обманюєш.

— Менше, ніж ти, — відповів Драккайнен.

Старий зібрав речі й видерся на козли свого возу.

— Відшукай дорогу, Воронова Тінь, — сказав Драккайнен.

— Аби лише не твою, — пробурчав той і прицмокнув віслюку.

— Я тільки хотів бути ввічливим, — крикнув йому вслід Подорожній.

Скрипіння коліс стихло, і Драккайнен залишився на пагорбі у товаристві коня, трупів, що сиділи в кам’яних куренях, і воронів.

— Отже, ідемо в порт на осінній ярмарок, — сказав він Ядрану. — Куплю тобі бубликів або чогось такого.

Він згорнув попону і ковдру, після чого почав збиратися, ховаючи припаси і розкидані навколо багаття дрібнички. Ядран раптово настобурчив вуха і  попереджувально забуркотів.

На сідлі сидів ворон розміром з орла, і сяяв лискучим антрацитом. Чистив великий дзьоб об луку сідла і виглядав нахабно.

— Забирайся! — каркнув той тріумфально.

— Я зараз тобі дам «забирайся», злодюго! — гаркнув Драккайнен і вхопився за лук, але ворон змахнув величезними крилами, рвонув у небо і змішався зі зграєю птахів, що обсіли високі дахи будинків.

— Пройдисвіт, — процідив Подорожній і знову сховав лук у сагайдак. Усе одно нічого б з того не вийшло. У цьому місці крутилося з двісті воронів. Вони літали, топталися по дахах, немов мухи по лайну, і голосно каркали. І всі були абсолютно однакові.

Він покликав Ядрана, осідлав його, нав’ючив рештками спорядження і наче рушили. Давня кам’яна дорога закінчилася так, мов сховалася під траву, але далі вела вузька заросла стежка, та сама, якою поїхав Воронова Тінь, і вела вона більш-менш у потрібному напрямку. Коли Драккайнен зник у лісі за вкритою поруділою травою галявиною, з одного з гостроверхих дахів знявся великий чорний ворон і полетів за ним.

Розділ 4

Перевернутий Журавель

Молоді лиси сплять у норі,

Молоді пантери бавляться у траві

Лише цуценята правителів

Щирять ікла й пильнують вночі

Кремінь, син Процаря, Кай-тохімон клану Скелі

Кодекс правителів

— Розплющуй очі, ледащо, день настав! — так починався кожен мій ранок відколи мені виповнилося п’ять років. З першим синім проблиском зорі різким, хрипким голосом Учителя, призвичаєним до команд, вигукуваних у строю атакуючої важкої піхоти, які більше пасували військовому табору, ніж імператорському палацу. Так він будив мене і моїх братів, щоб ще перед скромним сніданком гнати нас на тренування. І в дощ, і в сніг ми мчали садом у сірому світлі ранку, щоб піднімати гирі, долати перешкоди і вчитися бою на палицях та голіруч. Лише коли сходило сонце, змерзлі та захекані ми поверталися до лазні, щоб помитися декількома відрами крижаної води. Опісля ми одягали на вкриті синцями й замерзлі тіла простий одяг з грубої тканини. Штани, сорочку і куртку. Повстяні чоботи з плетеними підошвами. Виглядали як солдати або холопи. Тільки одяг був чистим і цілим, практичного бурого або сіро-синього кольору, з простим візерунком.

Увесь час: поспіх, тростина в руках Учителя, скромний одяг і проста їжа. Наша лазня була збудована з найкращого червоного дерева і шліфованого мармуру. Відра, з яких нас поливали водою, були виготовлені з панцирів величезних черепах і оправлені в місячне срібло. Крім цього, ми не отримували ані найменших предметів розкоші. Жодних вишуканих мил, жодних парфумів чи ароматних олій. Звичайна вода, й та була холодна, наче талий лід.

Снідали ми в залі, повній безцінних ваз і статуй, серед простих піренейських меблів, виготовлених так, наче їх створив сам Бог. На столі з’являлися чудові делікатні тарілки з коштовного, вкритого живицею дерева, порцеляни або мушель, але в полумисках і мисочках лежало лише трохи хліба, паштету з гороху або риби, жменя каші чи кілька ложок супу. І все. Принаймні так було зазвичай. Коли батько не мусив правити, він сам виходив з імператорського палацу і повертався до свого павільйону. Тоді ми вечеряли з ним біля вогнища або в саду серед скель, струмків і вигнутих драгомерій, а на столі з’являлися десятки вишуканих страв. Тоді поверталося наше дитинство. Ми слухали, як матір грає на сітарі і наспівує кірененські казки, а батько оповідає веселі історії. Але ми не завжди бачили батьків. Зазвичай з нами був лише Вчитель, крижана вода, грубий одяг і скромна їжа. Нескінченні години тренувань. Каліграфія, мови, стратегія, історія, поезія, політика, верхова їзда, стрільба з лука, володіння списом, палицею, мечем, ножем, двома шаблями, рукопашний бій і плавання.

До десятого року життя я навіть не здогадувався, що я — майбутній правитель. Я жив при дворі, що складався з безлічі павільйонів, збудованих моїм дідом серед садів, які називали Притулком Хмар. Двір був точною копією резиденцій поважних родів тих земель, з яких ми походимо. Десь над ним височів імператорський палац, але там ми бували рідко. Ми навіть не дивилися в той бік. Усім нашим світом був двір і Притулок Хмар. Тут у нас були дерева і квіти, проточна вода і ставки, що виглядали мов озера, скелі і стежки, посипані білим гравієм. Ані двір, ані сад у такому вигляді не могли б тут повстати до встановлення нашої династії. До того, як перший з моїх предків посів Тигрячий Трон. Сад був чисто кірененський. Він мав пробуджувати в людині спокій і рівновагу духу, що випливали з природної гармонії. Виглядав, як дикий куточок, обдарований досконалою красою. Був гімном на честь Творця. Кожне дерево нагадувало скульптуру. Кожна скеля і кожна крапля води були на своєму місці. Дикі, але сповнені рівноваги. Для нас, кірененців, краса — це приморські гори і струмки.

Амітрайські імператори завжди мешкали в палаці, а їхні сади були майже пустельними ділянками, де дерева, кущі та квіти росли рівними квадратами, наче візерунок на рушнику. Їхній сад водночас нагадував степ і розкішний килим. Служив для верхової їзди і мав виглядати красиво з вікна палацу. Для них краса — відкритий, голий степ, де розпускаються квіти.

Інколи, під час Свята Коней, тут ставили величезний, смердючий повстяний намет, розставляли в ньому оздоблені золотом і дорогоцінним камінням жахливі меблі з буйволової кістки. Імператор сидів там, їв жирне м’ясо бабака, запечене на вугіллі, пив молочне пиво з чарки і слухав, як йому грають Пісні Землі.

Амітрайці ніколи не могли вирішити: чи вони — народ диких кочівників, чи імперія, яка підкорила світ і стала його серцем.

Мій рід не має нічого спільного з Амітраєм. Ми в ньому чужі. Зрештою, як добра половина громадян, але як так сталося, я розповім пізніше.

Моє дитинство було саме таким, оскільки ми походимо з Кіренену. Далекого королівства, якого вже не існує. Я був сином володаря. А сини володарів повинні вміти більше, бути мудрішими і благороднішими за інших людей, бо на них чекає прокляття влади. Вони повинні вміти відмовлятися від себе, якщо буде потрібно. Мусять тримати себе в шорах, оскільки, коли вони стануть володарями, не буде нікого, хто зуміє їх стримати. Повинні нести відповідальність за долю всіх інших. Тому нам не можна було ставитися до себе поблажливо. Не можна було керуватися гнівом, забаганками, бажаннями і примхами. Для нас могли існувати лише честь, відвага і служба.

Так говорили кірененські кодекси, згідно з якими нас і виховували.

Так багато речей мушу пам’ятати!

Тут, де я зараз, тільки це й має значення. Я повинен пам’ятати.

Кіренен, якого я ніколи не бачив, але який маю нести в собі, щоб той не загинув остаточно. Пісні моєї незнаної землі… Мою матір, наложниць мого батька… Самого батька, благородну і справедливу людину, яка могла б правити світом. Мого Вчителя. Мою вчительку Аїну. І навіть мого брата Кімір Зила. Притулок Хмар.

Мушу пам’ятати і велику мрію свого роду. Свого неіснуючого клану. Мрію про такий Амітрай, який ми мали створити. Повільно і послідовно, покоління за поколінням. Про Амітрай, який будував мій батько. Про країну, в якій варто жити, і якої ніхто не мусить боятися. Про країну, в якій варто бути благородною людиною.

Він був першим імператором, якому було дано побачити початкові результати своєї праці. Він бачив, як усе народжувалося. І бачив, як руйнувалося в морі вогню та крові.

Я мушу все це врятувати.

Усього цього так багато, що я й не знаю, з чого почати. Розповім про все, не дозволю цьому померти. Укладу це в слова і пронесу крізь часи вогню. Часи війни богів.

Однак спершу розповім про своє дитинство.

Я народився в Рік Води. Цей факт мало вам скаже, але досить і того, що це сталося не дуже давно. Перші п’ять років я провів у Будинку Цинобри разом зі своєю матір’ю, наложницями, няньками і мамками. Я був дитиною. Мене заціловували, давали ласощі, вчили говорити і ходити. Я небагато пам’ятаю з того часу. Якісь тіні на ширмах, чийсь голос, який співав мені монотонну сумну і красиву колискову. Жіночі голоси і сміх. Дитячі роки, що пливли поза часом, як у лихоманці. Золоті, м’які, теплі і липкі, наче мед.

Потім мені виповнилося п’ять років, і я відчув, як жорсткі, тверді, але обережні руки чоловіків забрали мене з Будинку Цинобри, з м’яких і духмяних жіночих обіймів. Спершу я радів. Я вже не був дитиною. Хробаком, безстатевою істотою, що вела безглузде життя, позбавлене значення. Я став хлопчиськом. На мене чекали десять років у Будинку Сталі, які мали викувати з мене чоловіка. Та я швидко засумував за теплом Будинку Цинобри, за його зручностями і безпекою, за пестощами і солодощами, яких тепер стало так мало.

Одного разу Вчитель побачив, як я потайки плачу, сховавшись у якийсь закамарок. Він сів поруч і сидів так мовчки, попихкуючи маленької люлькою, а потім сказав щось таке:

— Перші п’ять років ти провів у обіймах жінок і тепер сумуєш за ними. Нічого дивного, кожен тужить. Але я скажу тобі, що коли ти перестанеш бути хлопчиськом, ти знову до них повернешся. Але тоді ти шукатимеш чужих жінок.

Звісно, я його не зрозумів.

Зрештою, серед слуг і вчителів справді були жінки, але йшлося не про це. Будинок Сталі був не монастирем, а місцем науки. Там нас перековували, робили з нас володарів. Учитель був там найголовнішим.

Колись він був стратегом. Можливо, так залишалося і надалі. Колись він був командиром. Колись був ще й таємним убивцею.

Мій ментор. Йому було дозволено все. Він міг нас карати. Навіть різками, хоча й робив це рідко. Міг нас учити і виховувати. Міг нас соромити і морити голодом, якщо вважав за необхідне. Не мусив нам уклонятися, як інші, або розмовляти з нами навколішках, з поглядом, спрямованим у землю.

Я його боявся.

Кімір Зил — ні, але він узагалі не боявся нікого і нічого. Я боявся не тільки покарань. Не того, що переді мною поставлять тацю з кубком води і мискою сухої каші, і не прочуханки різками. Не того, що буду з ранку до ночі чистити стайні. Я боявся, що він погляне на мене своїм особливим поглядом і випалить мені душу. Поглядом, який ще довго болітиме і який я не зможу забути.

Я злився на нього. Ненавидів невпинні тренування, крижану воду і мізерну їжу. Обурювався на постійні незручності, недосипання і дисципліну. Але відчував, що він справедливий.

Він був суворий, бо мусив таким бути.

Він не завжди звертався до нас «ясновельможні принци». Найчастіше використовував невідоме тут слово «тохімон», що на кірененській означало «обраний серед рівних».

Одного разу, вже перед смертю, він звернувся до мене так, як в Кіренені васал звертається до володаря: «ромассу» — моє життя.

«Іди, моє життя», — сказав він.

Його звали Хатір Санджук. Принаймні офіційно. За часів мого батька дедалі відкритіше використовували кірененські імена. Кірененці вчили дітей мови, з’являлися у своєму клановому одязі на вулицях. Тоді це вже не мало значення, оскільки стало модним. За часів мого батька було навіть прийнятно, щоб ті, хто вважав себе кірененцями, публічно носили кланові ножі. Так було і з іншими давніми народами, підкореними імперією. Вони ходили вулицями в своєму одязі, яким його пам’ятали. Саме тому ми точно знали, що нашого Вчителя звали Ремінь, син Лимаря з клану Журавля.

Ми всі були з клану Журавля.

Тобто були б, якби наша країна й надалі існувала.

Якби не родова ганьба через зраду, до якої нас змусили, щоб країна вижила. Якби ми не були нащадками зрадника, який, щоб покарати себе, взяв амітрайське ім’я Тахалдін Тенджарук, що означає Перевернутий Журавель. Так само як «перевернутий друг» у піренейській мові записується як «зрадник».

Він підвів свій рід, зрадив власну країну і допоміг її знищити. Усе це для того, щоб якийсь його нащадок надів Тигрячу Шапку. І перетворив божевільну, дику тиранію на новий Кіренен. І назвав себе «журавлем-зрадником», щоб пам’ятати.

Але я розповідав про Вчителя.

Він ніколи нічого мені не давав. Тобто давав він мені безліч речей, але нічого такого, що не було б потрібне для навчання. Одного разу я отримав залізну кулю. Відполіровану залізну кулю. Схожу на невеликий м’яч.

— Що це, Вчителю? — запитав я. Сподівався, що це якась іграшка.

— Куля бажань. Коли тобі буде дуже погано і ти дуже чогось хотітимеш — стисни її в кулаці. Стискай так довго, поки відчай не відступить. Однак це означатиме лиш те, що ти не бажав чогось достатньо сильно. Якщо ж справді чогось забажаєш, зумієш зробити так, що куля стане м’якою, немов глина. Тоді твоє бажання здійсниться.

Одному Творцеві відомо, як часто я стискав кулю. Однією й другою рукою. Стискав і стискав її. Часом засипав з кулею в руці. Учитель мав рацію. Згодом смуток минав.

Але куля виконала тільки одне бажання, і то не моє. Бажання Ременя.

Він хотів, щоб у мене були сильні пальці.

А одного разу я отримав острів.

Це був найважливіший досвід мого дитинства, і тому я про це розповім.

На озері, в нашому саду. Було там кілька вкритих скелями штучних островів, на яких росли дерева. Хвойні й сливові, а ще кущі, які чудово квітли навесні. Одного разу виявилося, що в саду повно слуг, які принесли туди безліч ящиків з полірованого дерева. У стінках ящиків були ряди отворів, а всередині щось рухалося. Між ними стояв Той, хто Діє. Майстер Звірів. Острови теж змінилися. На них висадили багато очерету, на берегах лежала купа паличок і найрізноманітніших предметів. Посеред кожного острова звели восьмикутну альтанку.

Також того дня ми отримали нові куртки. Були такі ж, як раніше, але інших кольорів. Я отримав куртку кольору темної жовті, Кімір Зил — кармінову, а третій наш брат, Чагай — блакитну.

Ящики, що так нас цікавили, були розфарбовані у такі самі кольори: у жовтий, карміновий і волошковий.

— Що це? — запитав Майстра Звірів Чагай.

— Бистринки, шляхетний принце, — відповів той, зчепивши в поклоні руки.

Ми нічого не зрозуміли.

Бистринки виявилися невеликими тваринками, схожими на мангустів, але з короткими хвостиками і чіпкими, немов людські руки, лапками. На кожному острові поселили окрему зграйку. По одному острову для кожного з нас.

Тваринки були чудові. Вони не тільки гралися одне з одним, дозволяли себе гладити і брати на руки, а ще й завдяки Майстру Звірів робили чудові речі. Ці створіння зазвичай будують складні нори з багатьма виходами, що з’єднані коридорами. Виліплюють над ними стрілчасті вежі з глини, в яких сидять їхні вартові, що попереджають про небезпеку. Але наші бистринки будували значно більші й набагато складніші, ніж зазвичай, будівлі. Також вони вміли працювати на крихітних полях, де викопували комах, хробаків та їстівні корінці, але замість того, щоб зжирати це на місці, як роблять у дикій природі, вони зносили запаси до нір.

— Оце — ваші царства, — сказав Ремінь. Над альтанками тріпотіли прапори: жовтий, карміновий і волошковий.

— Тепер ви будете правити.

Ми отримали по сопілці, пофарбованій у відповідні кольори.

Ми вміли грати, бо це входило у наше навчання, але ці сопілки з’явилися завдяки мистецтву Майстра Звірів. Вони вміли говорити з бистринками.

Майстер Звірів навчав кожного з нас окремо, так ніби сопілки розмовляли таємними мовами, які розуміли лише ми і наші тваринки. Гадаю, так воно і було.

Я сидів у окремій кімнаті навпроти Майстра Звірів, на килимі, із сопілкою в руці, намагаючись повторювати мелодії, які він мені грав. У нього був власний інструмент. Звичайна бляшана дудка, на який грають моряки. Мелодії були прості. Вони трохи нагадували сигнали для кінноти, що видавали рогом (кілька докучливих звуків: «шикуйсь клином!», «поворот», «атака», «бичі роги»), і мали виконувати подібну роль. Однак звучала в них і дивна гіпнотична нота, як у музиці пустельних відлюдників. Кажуть, кебірійці за допомогою музики вміють впадати у транс, в якому вони не відчувають болю, танцюють кілька днів без відпочинку або протикають тіло вістрями стріл, не страждаючи від болю і кровотечі. Я бачив такі речі, коли під час свят бував у палаці і сидів у ніші за троном мого батька. Однак я не був ані пустельником, ані командиром кінноти.

Я сказав про це Майстру Звірів і запитав, для чого потрібна моя гра.

— Ти доречно згадав кебірійців, благородний принце, — сказав він. — І ти напевно бачив, як музика флейти змушує змій або отруйних пустельних ящірок танцювати. Тварини слухаються і, здається, сплять із розплющеними очима, і тоді заклинатель може безпечно їх торкнутися. Інструмент, який я тобі дав, мій пане, діятиме схожим чином, але в ньому є справжня сила. Заклинання — то лише фокус. Спритний заклинач просто знає, що не звук діє на рептилію, а рухи кінчика інструменту. Музика у твоїй сопілці впливає на волю бистринок, але тільки на тих, що належать до твоєї зграї. На жовтих. Завдяки їй ти можеш змусити тваринок робити речі, яких зазвичай вони не можуть. Будуть майже як крихітні люди, але цілковито підкорятимуться твоїй волі. Це, — підняв він сопілку, — інструмент влади. Влади абсолютної. Спершу ти зможеш віддавати лише прості команди. Це просто абетка. Тренуйся, благородний принце, поки не станеш грати так, щоб не думати про отвори сопілки, власні пальці та звуки. Поки музика не почне передавати твої думки. Тоді ти зможеш змусити тваринок робити нечувані речі. Може, вони зможуть побудувати плоти і плавати ними на рибну ловлю, а може, створять мистецтво або збудують замки? Це залежатиме лише від тебе.

— Як тваринки можуть бути такі мудрі? — запитав я. — Навіть найбільш дресировані пси чи бойові леопарди не вміють такого.

— Вони розумніші, ніж звичайні. Твій шляхетний батько, Палаючий Штандарт, володар Тигрячого Трону, Господар Миру і Перший Вершник, наказав мені їх вивести, — Майстер Звірів нахилився в мій бік, узявши кубок з вином обома руками, і озирнувся.

— Я отримав його згоду на використання сили земель урочища. Я змінив їх у лонах їхніх матерів таким чином, щоб вони були розумніші, ніж нормальні тваринки.

Я остовпіло слухав. З дитинства мені розповідали страшні історії про силу урочищ, про чудовиськ, які виходили звідти ще за часів мого діда. Попередні імператори тримали при дворах Тих, хто Діє і Відає, які намагалися використовувати силу урочищ в політиці Раз за разом з’являлися невігласи, які стверджували, що знайшли втрачені імена богів і що сила урочищ буде слухатися саме їх. Одного разу це призвело до поразки в битві, іншого — до епідемії, а якось мертві почали вставати з могил. Урешті, дід заборонив навіть наближатися до урочищ і погрожував смертю кожному, хто насмілювався шукати втрачені імена богів. За правління мого батька заборон ставало дедалі менше, але ця лишалася в силі. Дрібні фокуси було дозволено, я здогадувався, що при дворі було кілька справжніх Тих, хто Діє, які працювали в глибокій таємниці. Я не знав жодного, крім Майстра Звірів. Що стосується інших, я ніколи не дізнався, ким вони були і чим займалися.

— Це абсолютно безпечно, — сказав Майстер Звірів, помітивши вираз мого обличчя. — Моє мистецтво під контролем. Я зробив лише те, що вмів, а це і справді зовсім небагато в порівнянні з істинною силою урочищ. Запевняю тебе, шляхетний принце, мене контролювали двоє Тих, хто Відає, і, якби я не встояв перед спокусою використати цю силу, імперські лучники миттєво перетворили б мене на їжака. Не бійся нічого, шляхетний принце, і тренуйся. Поки ти ще не можеш ступити на свій острів. Погана гра призведе до безумства твоїх тваринок.

Усе вказувало на те, що я отримав надприродну, чудову силу влади над зграєю жовтих тваринок, що бігали по овальному острівцю, який можна було обійти пішки швидше, ніж згорала свічка.

Звичайно, це мене зачаровувало. Я радів куртці кольору осіннього листя, власній альтанці і сопілці. Годинами я грав у кімнаті мелодії, і вже за кілька днів сталося так, як говорив Майстер Звірів. Сумні, неспокійні звуки спливали з моїх губ і пальців, і я навіть не відчував, що тримаю сопілку. Не думав про те, коли дути і які отвори затуляти. Згодом я почав з’єднувати мелодії, яких було чимало, і думав, що розумію, про що говорив старий майстер. Це і справді була лише абетка, а я вчився складати слова і фрази. Не міг дочекатися миті, коли вийду на острів і випробую свої вміння.

Єдиним, хто не приховував невдоволення від усього цього, був мій старший брат Кімір Зил. Кожен із нас мав різних матерів. Це не було правилом, але так вже склалося. Згідно зі звичаями імператорського палацу, ми повинні були вважати найголовнішою з матерів імператрицю, яка була матір’ю Чагая.

Справа в тому, що ми сильно відрізнялися один від одного, сильніше, ніж це зазвичай трапляється в інших сім’ях. Кімір Зил був найстаршим, найвищим і тривалий час найсильнішим. Коли я був маленьким, любив і захоплювався ним. Трохи подорослішавши, зрозумів, що він жорстокий і пихатий. Здавалося, він зневажає мене і ненавидить Чагая. Ніколи не пропускав нагоди виявити свою перевагу у всьому. Якщо мені випадало з ним тренуватися, я знав, що мої ноги і руки вкриються багряними синцями; якщо він придавить мене і викрутить руку, то робитиме вигляд, що не помічає виставленого пальця моєї вільної руки — знаку, що я здаюся, і не відпустить, поки Ремінь цього не помітить. Він у всьому мав залишатися кращим і ніщо не пробуджувало в ньому такої люті як найменша поразка. Він єдиний часто повторював, що робитиме, ставши імператором. Нам із Чагаєм здавалося абсолютно очевидним, що саме він колись стане володарем. Кімір Зил рвався до цього. Мене ж обов’язки володаря лякали. Бути тим, від кого залежить доля всіх мешканців імперії, перебувати десь на тлі всього, що відбувається, здавалося мені занадто важким тягарем. Чагай завжди повторював, що мріє лише про те, щоб повернутися до Будинку Цинобри, робити те саме, що жінки, які там живуть, і жити в спокої. Грати на сітарі, малювати, писати вірші або споглядати прекрасне. Кімір Зил, звісно ж, цікавився, чи не бажає в такому разі Чагай стати його наложницею, і постійно насміхався. Насправді ж могло виявитися, що ніхто з нас не підійде на роль володаря, і Тигрячу Шапку надягне хтось із трьох наших молодших братів, що проводили безтурботні роки в Будинку Цинобри.

Я любив Чагая як молодшого, дурненького брата, трохи жалів його. Проблемою Чагая було те, що саме існування світу його ранило. Він здавався м’яким і плаксивим, але я знав, що для того, хто з будь-якого приводу так страждає, дорівнятися товстошкірому Кімір Зилу й мені — це справжній подвиг. Часом Чагай, схлипуючи і скаржачись, міг досягнути того, чого ні мені, ні моєму братові, попри кам’яні обличчя і зціплені зуби, осягнути не вдавалося. Однак частіше йому це не вдавалося та й не дуже цікавило. Він не міг зрозуміти найпростішої інтриги, не міг навчитися жодному військовому фокусу, жодній стратегії. Проте любив музику, танці і веселі історії. Мені здається, він і справді мав опинитися в чомусь на кшталт Будинку Цинобри і сидіти там на подушках із гітарою в руках.

Того дня за вечерею ми з Чагаєм раділи новому завданню. Ми ж були дітьми і отримали не просто одне кошеня чи цуценя. Навіть такий подарунок для дитини — це цілий скарб. Ми ж стали володарями понад сотні пухнастих створінь, дещо схожих на видр, а трохи — на маленьких песиків, які могли зачарувати кожного. Ба більше, кожен із нас отримав власне маленьке королівство.

Тільки Кімір Зил з кислою міною і неприхованою відразою слухав нашу балаканину.

— Марнування часу! Прокляте марнування часу! — гаркнув він, кришачи хліб на стіл. Раптово він тицьнув пальцем просто в Ременя. — Ми повинні отримати по загону військ! Ми повинні стати командирами!

— Не криши хліб, тохімоне, — спокійно сказав Ремінь. Він завжди був спокійний. — Подумай про людей, які радо з’їли б те, чим ти розкидаєшся.

— І що з того, — буркнув Кімір Зил. — Колись я стану імператором і зможу хоч кататися в хлібі. Я син імператора, Вчителю. Навіщо мені поважати хліб? Я ж не буду його пекти чи сіяти. Для цього існують селяни. Я ж займатимуся тим, що дозволить їм цим займатися. Ти маєш готувати нас до битв на славу імперії. Ось наше призначення. Ти ж наказуєш нам витрачати час на опіку над звірами. Це під силу будь-якому пастухові. Ми повинні грати їм на сопілках?

— Більша частина імперії — це, власне, хліб, тохімоне. Якщо його не вистачатиме, на що перетвориться вся слава імперії? Тобі треба їсти так, як і пастухові. Ти лише людина, як і він.

— Я інша людина. Я син імператора. Ніхто не садить пастухів на трон. Мало б більше сенсу, якби ти дав нам по сотні піхоти.

Ремінь шматочком хліба старанно вимочив соус з миски і розвалився на лаві, виймаючи свою люльку і ріг із травами.

— Пам’ятаєш, як я вчив тебе плавати, тохімоне? — запитав він.

Кімір Зил скам’янів і заскрипів зубами від люті. Він боявся води, наче кошеня. Навчився плавати останнім із нас, коли ми з Чагаєм уже хлюпалися в озері, пірнаючи, немов видри. Він не міг забути цього приниження.

— Ти плакав, тохімоне, коли вода омивала тобі підборіддя, коли треба було занурити в неї обличчя. Твої брати сідали до сніданку в одних пов’язках на стегнах і жадали бігти до ставка, а тобі доводилося відходити у бік, бо сама думка про плавання викликала у тебе блювоту.

— І що з того? — гаркнув Кімір Зил, трясучись від злості, особливо коли Чагай захихотів. — Я подолав свій страх! Ти сам сказав, що кожна людина повинна пізнати власні обмеження і що тільки дурні нічого не бояться!

— Це правда, — сказав Ремінь. — Ти переміг себе, і я пишався тобою більше, ніж твоїми братами, які впоралися з цим із легкістю. Але що було б, Молодий Тигре, шляхетний принце, якби я вчив тебе плавати, як це роблять варвари з гирла Гіркої Води, і просто жбурнув тебе в море? Ти потонув би. Їхні діти теж деколи тонуть. Вони вірять, що кожен народився для моря, як і ти віриш, що кожен народився, щоб бути командиром. Тому, якщо ти хочеш колись правити людьми, у яких є мрії, душа і близькі, покажи мені спершу, що можеш впоратися з тваринами.

Першого дня я не міг дочекатися закінчення сніданку. Відривав шматочки хліба, вмочував їх у підливу, заїдав маринованими овочами, швиденько випив пальмовий сік і, щойно Ремінь дозволив, помчав у сад. На мене чекав човен із жовтим, як сонце, прапором на щоглі і кошики з їжею. Один — для мене, а другий, наповнений зернятами дурри, горіхами і смужками сушеного м’яса — для моїх бистринок.

У моїй альтанці був теплий плащ, корзина з вугіллям — бо стояла рання весна — а ще складаний стілець з підлокітниками і стіл. А також кошик із їжею і глечик пальмового соку. І все. За пазухою я мав свою жовту сопілку.

Згідно з правилами, я не міг допомагати своїм тваринкам ніяк інакше, окрім як грою на сопілці. Я не міг ні до чого торкатися або робити щось сам.

Однак у той перший день я не зіграв навіть ноти. Просто дивився, що роблять мої бистринки. Мені страшенно кортіло, але я вирішив, що спершу мушу їх зрозуміти. До полудня вони просто здавалися мені кумедними. Ці створіння і хвилини не здатні були всидіти на місці. Вони весь час метушилися, перекидалися і ганяли одне за одним або з комічною серйозністю обшукували землю в пошуках ласощів. Я напружено стежив, маленькими ковточками потягуючи пальмовий сік крізь очеретяну соломинку і очікуючи побачити їхні надприродні здібності, набуті завдяки силі урочища, заклятій мистецтвом Майстра Звірів.

Я не помітив нічого особливого, крім того, що часом вони брали в лапки палички, щоби видовбати зі стовбура комаху або щоб до чогось дотягнутися. Ще я помітив, як вони розбивають мушлі равликів, тримаючи в лапках один камінчик, а другий підклавши під низ. Однак я ніколи не бачив диких бистринок і тому й гадки не мав, чи не діють вони так само без допомоги сили урочищ і подібних речей.

Моя альтанка стояла на стовпах і була оточена дерев’яним помостом, тож я бачив з неї все, що відбувалося майже всюди на острові, крім тих місць, вид на які заступали зарослі кущів, крони квітучих слив і очерет. Я провів там багато часу. Знаю, що мій острів був вісімдесят кроків завдовжки і двадцять завширшки. Я гуляв ним, часом сідаючи на своєму складаному стільчику, і спостерігав за тваринками. Складалося враження, що вони взагалі мене не помічають. Вони рилися в землі й ліпили з глини бані, поєднані коридорами, що скидалися на товсте коріння дерев; зводили вежі, що нагадували термітники або високі димарі. На верхівці майже кожної з них сиділа одна тваринка, виставивши голову і чатуючи на загрозу.

У наступні дні звірятка мене вітали, щойно я з’являвся на острові. Коли я висаджувався з човна, вони збігалися з усіх боків і ставали півколом на пляжі, роздивляючись мене чорними оченятами, після чого вітали мене, виляючи крихітними хвостиками і виконуючи серію дрібних рухів голівками, що нагадували комічні уклони.

Третій день я почав з того, що висипав їм трохи корму, а опісля вперше зіграв на сопілці. Тваринки збіглися до моєї альтанки і зупинилися, побачивши купку зерен і шматочків сушеного м’яса. За мить найсміливіша з них висунула писочок і почала обнюхувати ласощі, аж нарешті схопила сушений плід, який лежав згори, і почала його гризти, присівши на хвостик.

Побачивши це, наступна бистринка вийшла з натовпу, помітно осмілівши. Потім за нею рушила ще одна, а за мить перед моєю альтанкою утворився величезний натовп звірят, які билися, кусалися і перекидалися серед помаранчевих зерен дурри і шматочків м’яса.

Мені ж не цього хотілося.

Зовсім не цього.

Я підніс до губ сопілку і почав грати. Не можу сказати, які сигнали з підсунутих мені Майстром Звірів я грав у ту мить, я просто висловлював, що відчував і думав у той момент. А хотів я, щоб звірятка заспокоїлися, поки не повбивалися. Це тривало якийсь час, аж нарешті бистринки припинили битися і завмерли з піднятими головами, витріщаючись на мене пронизливими оченятами. Деякі досі лежали, сплівшись у вбивчих обіймах, інші завмерли в дивних позах. Я грав ще якийсь час, перш ніж тваринки зрозуміли. Вони підходили по черзі, кожна брала трохи корму в пащу, трохи в лапки, і відходила геть. Це тривало досить довго, поки бистринки не підібрали усього, що я висипав. Аж тут виявилося, що є групка, якій не дісталося нічого. Я висипав ще трохи, щоб жодна бистринка не залишилася голодною, але зрозумів, що всі нагодовані, а деякі підходять до альтанки кілька разів.

Я наказав їм відійти і зайнятися власними справами. Протягом наступних днів я з подивом помітив, що мої бистринки припинили шукати їжу і гратися. Вони навіть закинули свої селища і сторожові вежі і не робили нічого, а лише сиділи навколо моєї альтанки, чекаючи, поки я кину їм трохи корму. Коли я їх відганяв, вони ховалися в траві і серед кущів, стежачи за кожним моїм рухом і чекаючи, поки я дам їм трохи їжі.

За кілька днів їхнє хутро звалялося, молодняк схуд і тулився до мамок, витріщаючи на мене бісерні оченята, але вони явно не мали наміру шукати комах або корінці на пляжах і в траві, як раніше, так ніби зовсім забули, як це робиться. Видовище було жахливим, і моє серце краялось, коли я на це дивився, однак більше не давав їм ані зернинки.

Тоді мене осяяла думка: те, що завжди здавалося найпростішою річчю на землі, яку повинен робити хороший володар — удосталь забезпечувати підданих їжею, — не працює так, як треба. Я зовсім не хотів, щоб мої бистринки перетворилися на безнадійно залежних від вмісту мого кошика. І я не розумів, чому так сталося. Думав, що, можливо, моя їжа припала їм до смаку так сильно, що тепер вони не хочуть нічого іншого. Однак одного дня кілька тваринок померли з голоду. Бистринки притягнули їхні тіла під саму альтанку і поклали на піску, немов намагаючись викликати у мене докори сумління. Дивлячись на бідних створінь, що лежали нерухомо, ніби жовті порожні мішечки, я відчув, як сльози на вертаються на очі, але не потягнувся до кришки кошика. Замість цього я взяв флейту і заграв їм про голод і сумну долю вмираючої з голоду бистринки, а відразу після цього про достаток їжі, що ховається на пляжах і в траві. Це дало небагато. Лише кілька звірят покинули мовчазну групку, яка очікувала мого дарунка, і почали щось шукати в траві. Я грав далі і додав ноти, що розповідали про гордість вільної бистринки, що сама вміє дбати про себе і про молодь, яка не залежить ні від чиєї ласки. Потім я потайки зачерпнув з кошика жменю ласощів і відійшов до найближчого піщаного берега, де розкидав їжу і закопав у піску, після чого повернувся і продовжив грати ту ж мелодію.

Я грав і грав, ковтаючи сльози, а коли горло моє зовсім пересохло, а пальці заболіли, я побачив, що це потроху починає приносити результат. Деякі звірятка почали повертатися на луки і пляжі, щоб викопати із землі комах і витягнути з води молюсків. Зрештою, залишилося тільки кілька тваринок, а коли я припинив грати, через деякий час пішли і вони.

Потім я сидів і розмірковував, що робити далі. Зрозумів, що за допомогою сопілки і кошика я можу не тільки ними керувати, але й убивати. Три звірятка, що лежали перед моєю альтанкою, загинули не лише через якісь свої риси. Насправді їх убила моя дурість.

З цього часу я грав набагато обережніше. Здавалося, життя тваринок підкорилось природним ритмам, тож я боявся їх збити. Однак вони дуже піддавалися впливу моєї музики. Помалу мої накази почали їх змінювати.

Змінилася форма селищ. Досі це були куполоподібні курганчики з утрамбованої глини, з’єднані тунелями і перекритими кроквами коридорами, над якими височіли сторожові башти, але я вирішив, що їх треба будувати концентричними колами, з променеподібним розташуванням коридорів і нір, щоб звіряткам простіше було заходити і виходити. Посередині ж я наказав звести більшу баню з двома рівнями. На верхньому я наказав зробити склад запасів харчування, а нижня яма, досить велика, мала вміщати всіх звіряток і стати для них укриттям.

Я вигадував різні речі. Навчив їх робити загородки з плетених хворостинок і ставити їх на мілководді так, аби утворювалися звужені коридори, що закінчувалися округлими басейнами, а потім заганяти туди різних створінь, на кшталт водних комах і мальків.

Не все, що я робив, мало сенс. Одного разу я вирішив розділити їх на групи і роздавати завдання. Одні мали збирати коріння, інші — полювати, треті — займатися молодняком. Але виявилося, що тим самим я вніс в їхнє життя занадто багато мішанини і до того ж відібрав звичайну жвавість. Вони ставали апатичними і виконували мої накази без довіри, поки нарешті не з’ясувалося, що все було зроблено набагато гірше, ніж без моїх наказів.

Так само було і тоді, коли я наказав їм віддавати на склад занадто багато здобичі. Я подумав, що вони зноситимуть всі зерна, плоди і комах мені, а я ділитиму їх по справедливості. В результаті бистринки лише снували полями і пляжами, знаходячи не так вже й багато. Віддавали видобуток, бо через силу сопілки не могли чинити цьому опір, але здобичі було значно менше, ніж раніше. Здавалось, ніби вони вважали, що кількість їжі залежить не від їхніх зусиль, а виключно від моїх примх.

Також я дізнався, що не можу безперестанку віддавати їм накази сопілкою. Їм потрібен час, щоб робити те, що вони хочуть, інакше вони теж ставали апатичними і починали хворіти.

Насправді я постійно хвилювався, чи здатен острів надати їм достатньо їжі. Майстер Звірів згадував, що під час голоду бистринки починають вбивати і пожирати одне одного. Звісно, я не хотів допустити такого. Тому наказав їм збирати корінці і навчив сушити молюсків і комах на камінні. Я знав, що пізніше, коли мине середина літа, знадобляться горіхи і сливи. Раз на кілька днів я отримував кошик із їжею, яку крадькома розкидав в траві і закопував у пісок.

Мені було дуже цікаво, що на своїх островах роблять мої брати. З верхньої платформи своєї альтанки я бачив обидва острови, але лише як скупчення дерев і кущів на озері. Я також бачив прапори, що висіли над дахами далеких альтанок, але більше нічого.

Одного разу я вирушив до Кімнати Сувоїв у Будинку Сталі. Я дуже любив туди ходити. Коли ми вивчали історію, стратегію або політику, нам приносили сувої в Кімнату Роботи, і у кожного з нас там був власний читальний стіл, на якому ми їх розкладали. Однак Кімнату Сувоїв я завжди відвідував сам, коли в мене не було роботи. Я клав на читальний стіл сувої, що описували далекі країни, неймовірні історії про духів і демонів або розповіді про дивних створінь, що живуть у всіх кінцях землі. Я годинами сидів при світлі ламп і потихеньку обертав верхнє кріплення, рухаючи перед очима безперервні стрічки паперу. Однак того дня я помітив там дещо дивне. У Кімнаті Сувоїв були невеликі столики, за якими можна було присісти і відпочити, а також стіл, що дозволяв переглядати великі мапи і картини на полотні і пергаменті. На столі хтось залишив предмет, який, схоже, служив як притиск для особливо великої й норовистої мапи. І був це не просто предмет, а Предмет.

Одна із тих дорогих і рідкісних речей, насичених силою. Цей предмет я знав досить добре, оскільки завжди мріяв мати власний. Це було «Довге Око» — кристал, замкнений в довгому, розміром із долоню, циліндрі з червоного дерева і оправлений в золото. Він дозволяв бачити на відстані, майже на кордоні зору, причому як удень, так і вночі. Досить було поглянути крізь нього на те, що хотілося побачити, і картинка наближалася, ніби той, хто дивився, просто летів до своєї цілі. Предмет відчував, коли людина бажала побачити щось у подробицях. Варто було лиш напружити зір, і картинка наближалася ще сильніше. Вправність дозволяла наближати і віддаляти образи як завгодно, і я ніколи не був настільки дурним, щоб намагатися дістати рукою те, що в «Оці» наближалося до мого обличчя.

Я недовго боровся зі спокусою. Просто вирішив, що коли хтось розпитуватиме про «Око», я негайно його віддам, не вигадуючи казок і не намагаючись брехати. Це заспокоїло мене з двох причин. По-перше, щире визнання провини в чомусь подібному — «Це я розбив вазу. Дуже хотів випробувати свій спис, але знав, що мені не можна виходити в сад. Я хотів лише провести кілька уколів і відразу повісити його на місце. Але… так сталося» — як правило, дозволяло уникнути суворого покарання. По-друге, таким чином я починав вірити, що нічого не краду. Зрештою, я ж лише позичав річ, яку знайшов у власному будинку і яка була мені потрібна.

Я привіз «Око» на острів і почав підглядати за своїми братами. З помосту веранди, з-за прибережних кущів і крізь стіни очерету, навіть з-за протилежного берега озера, заховавшись між скелями і чагарником.

На острові Чагая я побачив засохлі і розкришені залишки бань на березі і нові, великі бані, побудовані навколо його альтанки. Були занадто великі, і я побоювався, що вони заваляться під час першого серйозного дощу. Його плямисто забарвлених бистринок не було видно ніде на острові, лишень на піщаній галявині перед альтанкою, де височіли куполи. Вони не шукали прожитку, майже не виходили на берег, а лише танцювали.

Принаймні так це виглядало. Чагай грав на сопілці, а всі звірята, прикрашені строкатими польовими квітами, топталися на місці і крутилися, стоячи на задніх лапках навколо великої купи корму посередині.

Не думаю, щоб так відбувалося завжди. По-перше, Чагай виплюнув би легені крізь сопілку, а по-друге, бистринки поздихали б від виснаження. Але часто, спостерігаючи за його островом крізь «Око», я бачив саме такі картини. Ще я звернув увагу, що альтанка оповита квітучим плющем, а стіни великих бань прикрашені кольоровими камінцями і блискучими мушлями. Тижні ігор зі своїми звірятами виробили в мені хазяйське сприйняття, тож я дивився на блакитний острів радше критично. Корму день у день ставало дедалі менше, бистринки майже не шукали їжі, а якщо і намагалися, то з’їдали все на місці. Вони переважно сиділи біля альтанки, спарювалися або танцювали. Коли я дивився на їхні звичайні заняття, мені здавалося, що вони ненормальні.

Острів Кімір Зила виглядав зовсім інакше. Колонія бистринок мала округлу форму, як і в мене, але більше нагадувала військовий табір. Позбавлені отворів бані зовнішнього кола були з’єднані виліпленою з глини стіною, де стояли високі вежі. Крім цього, в таборі було викопано кілька виходів, більшість із яких була завалена камінням. Перед альтанкою знаходився очищений від трави піщаний плац.

Частина тваринок займалася невтомною роботою, але лише деякі шукали їжу. Частина зрізала молоді стебла очерету, але не зелені, придатні до їжі, а жовті, задерев’янілі і вельми тверді. Відрізали рівні шматочки довжиною зо дві долоні і зносили їх на купу перед альтанкою.

Друга частина рудо-коричневих бистринок мого брата — як я помітив, найкрупніші — переважно марширувала перед його альтанкою чіткими квадратами, тримаючи в лапках кийки, і шикуючись у різні бойові порядки. Квадрат, п’ятикутник, «списи» або «бичачі роги». Я не здивувався, оскільки нічого іншого від Кімір Зила й не очікував. Але мене здивувало, що одного разу я побачив посеред плацу невелике багаттячко. Уявлення не мав, як йому вдалося змусити тваринок висікти вогонь. Підозрював, що він порушив заборону і сам його розвів. Біля вогню стояли три його руді бистринки й обгризали навскіс кінчики паличок, а далі легенько їх обпалювали, щоб зробити твердішими.

Це теж було те, чого я від нього очікував, але від цього моменту я щодня спостерігав за ситуацією на обох островах.

Занепокоївся я лише тоді, коли одного разу побачив абсолютно нову сцену. Кімір Зил сидів на стільці, на терасі своєї альтанки, і грав, а всі його звірята — і ті, що зі списами, і ті виснажені, що зазвичай весь час працювали, — стояли перед ним широким півколом. На вільному місці перед альтанкою, як завжди останнім часом, горіло багаття.

Тільки через деякий час я зрозумів, що тваринки не стоять у випадкових групках: «збирачі» збилися в безформну купку посередині, а «солдати» оточували їх, стоячи на задніх лапках із опущеними списами.

Мене це зацікавило, тож я сховав «Око» за пояс куртки і видерся на найвище дерево острова. Звідти, прихований в листі, я мав набагато кращу можливість споглядати те, що відбувалося на острові мого брата.

Кілька бистринок, які виконували роль солдатів, відклали палички й галопом увірвалися в натовп «збирачів», після чого вирвали звідти двох виснажених, переляканих звірят. Ці бистринки, схоже, впали в паніку і спробували втекти всередину кола, але всюди натрапляли на лінію «солдатів» із наставленими на них списами. Коротка мить паніки — і їх загнали у самий центр плацу, як овець, яких заганяють пастуші собаки. Тваринки скупчилися на хвилину, «солдати» відступили, а вихоплені з натовпу «збирачів» залишилися на піску, здригаючись і звиваючись на місці, я сконцентрував погляд і побачив, що вони міцно прив’язані за шию до невеликої палички, що стирчала із землі, скрученим із лика шнурком.

Потім я побачив, що «солдати» підходять і зупиняються біля прив’язаних звірят, які вже перестали смикатися на землі, шарпати лапками шнурки і намагатися їх перегризти. Обидві групи встали на задні лапки, обнюхуючи і смішно рухаючи носами, а Кімір Зил грав, немов божевільний. Потім найбільша бистринка мого брата виступила вперед і раптово встромила спис у живіт прив’язаного звірятка.

Побачивши кров, що бризнула на пісок, я мало не впав з дерева і ледь не випустив «Око». Я був переляканий, але знову наблизив циліндр до обличчя. Я просто не міг повірити в побачене.

А бачив я, що нові й нові звірятка підходили й кололи нещасних створінь списами, поки на піску не залишилися нерухомі тіла зі зліпленим, червоним від крові хутром, яких чергові «солдати» продовжували проштрикувати своїми списами, хоча потреби в тому вже не було.

Зігнані докупи між списами, «збирачі» в паніці пручалися, але ряди «солдат» утримували видимий порядок.

Після різанини «солдати» накинулися на трупи і розірвали їх. Бистринки при цьому виглядали і поводилися, наче зграя щурів. Хвиля іржавих спин бистринок на тому місці, де мить тому ще були їхні побратими, викликали у мене нудоту.

За якусь мить від заколотих і розірваних звірів не лишилося нічого, крім плям крові і двох відкушених голівок, які мій брат наказав насадити на списи на плацу.

Коли я спустився з дерева, голова йшла обертом від емоцій. Спершу я хотів про все розповісти Ременю, але швидко зрозумів, що за логікою Вчителя саме я можу виявитися тим, хто порушив правила гри, а не мій брат. Я вкрав «Око» і підглядав у нього. Тим часом брат лише сидів і грав. Звичайно, він наказав своїм звірятам вдатися до безглуздої жорстокості, але в цьому нас ніхто не обмежував. Нам дали бистринок, острови, корм і сопілки. А далі дозволили робити що завгодно, але впоратися ми мали самі. Якщо мій брат хотів, щоб його звірі проводили безглузді страти, то він мав на це повне право.

Я подивився на своїх власних жовтих звіряток, що бігали по острову і перекидалися в траві, і раптово відчув на душі якусь тінь.

Кількома днями пізніше я прибув на острів раніше і, випивши кухоль теплого горіхового відвару, почав спостерігати за багряним островом. Того дня я побачив дещо нове. А саме, два маленькі човни, ледь видимі в ранковому тумані, що пристали до пляжу і зникли в очереті. Може, це й не були якісь досконалі човни — радше, плоти, що нагадували подвійні зв’язки очерету, щільно стягнуті з обох кінців, але плавали вони досить добре. Я помітив, що на кожному пливли кілька бистринок Кімір Зила. Я не зауважив, як саме вони пливуть, однак вони не дрейфували, віддавшись на волю вітру, а рухалися один за одним у бік якогось проходу в очереті, поки не зникли з моїх очей.

Заінтригований, я видерся на своє дерево і підняв «Око». Мій брат сидів у альтанці біля столу і щось ліниво жував. За хвилинку-другу екіпаж його човнів з’явився на плацу. Бистринки кумедно накульгували на трьох лапках, в четвертій тримаючи списи, що лежали на загривках. Виглядали незграбно, але я помітив, що переміщуються вони досить вміло. Однак серед рудих спинок звіряток Кімір Зила я помітив кілька попелястих. Його бистринки гнали між собою сірих звірят, що шкутильгали на двох лапках і несли корм, який висипали на купу, а потім збилися на плацу неспокійною групкою і чекали.

Кімір Зил відставив тацю, зняв ноги зі столу, взяв сопілку, а потім почав грати.

У результаті дві перелякані попелясті бистринки Чагая були заколоті, біля альтанки брата з’явилися дві нові голівки, настромлені на кілочки, а трьох уцілілих погнали на роботи з іншими «збирачами».

Я спустився на землю і довго блукав по своєму острову, занурений у роздуми. Порахував своїх тваринок, і мені здалося, що їх стільки ж, скільки і раніше, хоч я не міг бути впевненим.

Як зумів, я заповз до головної нори і спробував перевірити, чи запасів корму стільки ж, скільки було раніше, перевірив також скромні запаси в кошику в моїй альтанці. Начебто нічого не зменшилося. І все ж я весь час відчував страх.

У Кімір Зила була армія бистринок, озброєних списами, вишколених і навчених убивати. Його звірята також вміли висікати вогонь і мали човни, на яких якимось чином навчилися плавати. Острів Чагая знаходився ближче до його острова, ніж мій, тож я сподівався, що він є кращою ціллю для грабіжницьких набігів, але знав, що це омана. Кімір Зил готувався до війни. Він вважав, що перемога в цій грі полягала не в мудрому правлінні зграєю звіряток. Він, певно, уявляв собі момент, коли на всіх трьох островах майорітимуть його багряні прапори.

Я довгий час ходив островом і роззирався. Знайшов великий повалений стовбур восковниці, вкритий товстою корою, зауважив також оберемок очерету на берегах, а ще знайшов невикористане родовище глини на високому південному березі.

Потім я повернувся в альтанку і витягнув сопілку. Потрібно було скласти для моїх звірів абсолютно нові пісні.

І я відчував, що в мене замало часу.

Спершу я покликав усіх звіряток. Коли вони збіглися, підскакуючи і перекидаючись, перед моїми очима раптом постали сцени страти, які я регулярно бачив на багряному острові.

Спочатку я грав своїм тваринкам пісню жаху. Грав їм про багряний острів і про те, що звідти йде загроза. Про великих, відгодованих рудих тварюк зі списами, що несуть смерть. Я увігнав своїх звіряток в остовпіння, а потім у паніку.

Я їх заспокоїв і зіграв їм пісню про героїзм. Про мужніх, вільних бистринок, які повстають проти ворогів і захищають свій острів. Про жовтий прапор, що розвівається над ними і означає свободу і безпечний дім. Я грав, скільки було сил у грудях, вкладаючи у музику весь гнів і жах, які відчував.

Якийсь час мої бистринки сиділи й слухали, як зачаровані, аж тут я сам під впливом власної гри відчув себе відчайдушним і мужнім. Тоді я наказав їм братися до роботи.

Оголосив, що настав час війни. Розділив їх на групи і вибрав найсильніших звіряток, з яких вирішив зробити основу армії. Решту відправив рубати задерев’янілий очерет, зміцнювати селище і зривати кору зі стовбура восковиці.

Мені здавалося, що час витікає крізь пальці і що Кімір Зил має наді мною серйозну перевагу.

На щастя, з того часу, як нам подарували звіряток, у нас було небагато інших занять, тож ми могли проводити вдосталь часу на островах. Крім того, ми майже не бачилися. Їжу брали окремо, снідали кому де доведеться, а обідали найчастіше на острові.

Кімір Зил присвячував час тренуванню своєї армії, Чагай — сну в альтанці, грі на сітарі і розпиванню пальмового соку, а я — відчайдушній підготовці до оборони свого острова.

Я знав, що не зможу сформувати такої ж армії, як у Кімір Зила, — із вишикуваних у чотирикутники бистринок, озброєних списами в дві долоні довжиною. Така рівносильна битва стала б різаниною з невідомим результатом. Більше того, могло б виявитися, що армія мого брата, яка проводила весь час, навчаючись бою, стратам і нападам на острів Чагая, врешті решт виявиться більш справною.

Мені потрібно було вигадати щось, що дало б моїм звіряткам перевагу.

По-перше, я наказав моїм бистринкам приготувати значно довші піки, мало не в лікоть завдовжки, пристосовані для упору одним кінцем в землю. По-друге, я покладав надію на кору восковиці. Мої тваринки зірвали зі стовбура кілька великих пластів цієї товстої і гнучкої кори. Я мав намір схилити їх до розрізання її на прямокутні шматочки. Вигнуті від природи, вони могли б перетворитися на щити, якщо з тильного боку додати поперечину. Я наказав їм тикати списами в кору, і виявилося, що очерет не може її пробити, а загострений кінчик зісковзує.

Виготовлення щитів виявилося складним і виснажливим. У бистринок гострі зуби, проте вони не вміють обгризати дерево, як бобри. Під час вирізання щитів їм доводилося часто змінювати одне одного, їхні пащі кровоточили, але я не відмовлявся від цієї ідеї і постійно грав, примушуючи їх до роботи.

Я також намагався навчити їх висікати вогонь, але, попри знайдені на острові кремені, це було безрезультатно. Я зрозумів, що на це шкода витрачати час.

Одного разу я помітив цікаву штуку. Одне з моїх звірят знайшло на березі закриту мушлю молюска і, піднявши її над головою обома лапками, різко жбурнуло її в дерево. Черепашка майнула в повітрі і луснула, вдарившись об стовбур. Я вийняв сопілку і наказав бистринці повторити зроблене з підібраною на березі галькою. Камінчик просвистів у повітрі, і так я зрозумів, що в мене є нова зброя.

Незабаром навколо поселення виріс вал із утрамбованої глини, а на найближчих трьох пляжах, прихованих у чагарниках, з’явилися засіки з загострених хрестовин, з’єднані поперечиною, а також купки округлих камінців. На кожному пляжі день і ніч, сховавшись в очереті, сиділи звірятка і виглядали ворогів. На майданчику, закритому від погляду того, хто хотів би за допомогою «Довгого Ока» спостерігати за моїм островом, дріботіли ладом найсильніші з моїх бистринок, наїжачившись довгими, в лікоть піками, і прикриті рядами «щитоносців». Інша групка жбурляла камінчики в дерево так, що від ударів відскакувала кора.

Одного разу я знайшов на березі викинутий водою труп великої щуки і, оскільки смердючі рештки були вже не придатні до споживання, наказав бистринкам розрізати їх мушлями і відтягнути в мурашник. Завдяки цьому я отримав жменю колючок з плавників — гострих, немов голки, і довгих, як мій палець, а ще кілька фрагментів скелета, що могли стати в пригоді в якості зброї. Отримали їх переважно «щитоносці» і «пращники», щоб мати хоч щось для власного захисту, якщо стрій розпадеться. Це вимагало особливих умінь, а тому я сидів і грав, вигадуючи все складніші сигнали, а мої звірята тицяли кістяними кинджалами велику привезену з берега диню. Я помітив, що вони мають схильність відкидати зброю і кидатися на диню із зубами і кігтями. Тому, вбивши в їхні голівки, для чого служать кістки, обмежився простими категоричними сигналами, які означали щось на кшталт: «Атакуй! Коли!»

Увесь цей час я спостерігав за іншими островами. Навколо альтанки Кімір Зила з’являлися все нові голови на кілочках, а хутро на них було як сірим, так і рудим. Я роздумував над тим, що зробив би, побачивши там голови жовтих звірят, і відчував, як мене охоплює лють.

На острові Чагая змінилося небагато, і, здається, він навіть не помітив зникнення частини тваринок. Однак там з’явилася одна річ, яка мене вразила: купа корму, насипана на пляжі на східному березі. Тоді я зрозумів, що Чагай воліє платити данину, в надії, що Кімір Зил залишить його в спокої.

Одного разу я обережно запитав Ременя, що, власне, нам дозволено в такій грі, а що не дозволено, і чи можна — нехай теоретично — допустити до того, щоб між тваринами сталося кровопролиття. Він деякий час мовчав, пихкаючи своєю люлькою.

— Одного дня ти, можливо, сядеш на Тигрячий Трон, — сказав нарешті учитель. — Якщо тобі вдасться завершити велику справу твого роду, Амітрай більше не буде нападати на інші країни, а торгуватиме з ними, мешканці насолоджуватимуться свободою, яку ми їм дамо. Будуватимуть майбутнє для себе і своїх дітей, замість того щоб знищувати. Однак може настати і день, коли з’явиться сильний ворог. Прибудуть варвари, щоб знищити все, що ми побудували, підкорити країну, а жителів перетворити на рабів. Що ти зробиш тоді? Кого попросиш перервати розваги і не допустити до кровопролиття?

Я нічого не відповів. Але зрозумів, що іншого виходу немає. Я міг відкуповуватися, як Чагай, і чекати, поки старший брат почне від нудьги знищувати і моїх бистринок. Або міг прийняти бій і перемогти.

Тому я пішов до Кімнати Сувоїв і почав шукати натхнення в нотатках старих кірененських стратегів. Однак я пригадав занепад країни, в якій вони мешкали. Розповідь, що передавалася в моєму роду з покоління в покоління. Розповідь про часи, коли через перевали Гострих гір ринула хвиля амітраїв, а битви, які мої предки вважали великими і переможними, виявилися сутичками із загонами розвідників, які нічого не вирішували. Про велику об’єднану армію, зібрану з усіх кланів. Про воїнів у прекрасних обладунках, на величезних, ніби дракони, конях, про загони озброєної до зубів піхоти, що складалася з вільних землеробів. Про найгарнішу армію на світі, яку затоптали незліченні загони амітрайської важкої піхоти. Жалюгідні, низькі, виснажені люди в примітивних дешевих обладунках, яких були тисячі і які байдуже вмирали під ударами піренейської сталі. Мої предки воювали і гинули, кожен убивав десятки ворогів, але амітраї все прибували. Нескінченно. Схожі одне на одного, як фігурки із теракоти, в нікчемних шкіряних обладунках, прикриті дерев’яними щитами, але наступали без кінця, немов мурахи. Не мали жодної стратегії або мужності. Лише гуркіт тисяч пар важких сандалій, ліс списів, що тягнувся до горизонту і нескінченна стіна щитів. Вони йшли і вмирали. А захисники билися три дні, і танули, немов весняний сніг.

Битва в долині Чорних Сліз.

Кінець моєї країни, якої я ніколи не знав. Яка потонула в Амітраї, немов у морі, розтоптана ордою варварів.

Я знав, що війну виграють хитрістю, тож шукав натхнення в нотатках старих майстрів.

Я сумнівався, що Кімір Зил збирався виконати швидкий грабіжницький набіг як на острів Чагая. Я радше підозрював, що він забажає зайняти мою територію, розтрощити опір і вивісити на моїй альтанці багряний прапор. А потім без проблем підкорить Чагая і переможе.

Я крадькома ходив по саду і намагався побачити, що відбувається на острові Кімір Зила. Якщо він хотів на мене напасти, йому слід було будувати човни. Напевно він тримав їх прихованими в очереті. Я виявив цілу галявину зрізаного очерету. Це означало, що матеріал він уже зібрав.

Єдиною зміною, яку я помітив, була велика купа глини, яку його звірятка насипали посередині плацу, перед його альтанкою. Крутилися біля неї, немов мурахи біля дохлого вола, а я не міг зрозуміти, в чому там справа.

Кілька днів не відбувалося нічого особливого, і мені здавалося, що я захворію від цього напруження. Мої тваринки не мали багато часу, щоб працювати. Вони вчилися бою в строю і метанню каміння, вивчали, що саме кожен повинен робити під час тривоги. Невелика частина продовжувала збирати їжу, але тепер усе йшло в сховище, як запас на час війни. Вони щодня отримували скупий раціон корму й постійно ходили голодні.

Мені спадало на думку, що, можливо, я дав розігратися своїй фантазії, і Кімір Зил зовсім не збирається нападати.

Я не міг заснути, спав неспокійно, постійно прокидався і вибігав на терасу, щоб перевірити, чи спить мій острів у темряві нічного озера, чи не лунає звідти відгомін битви, чи не палає там вогонь.

Я не міг їсти і був не в змозі ні на чому зосередитися. Кімір Зил натомість лише дивився на мене з-під примружених повік і таємничо посміхався. Таку фізіономію він мав, коли готував виключно злісну інтригу або коли йому вдавалося досадити комусь із нас. Я тоді лютував, і мені багато коштувало не виказати, що я в курсі його задумів.

Одного ранку за сніданком до мене звернувся Чагай.

— У тебе є корм для тваринок? — запитав він.

— Може, є, а може, й ні, — відповів я таємничо.

— Позич мені трохи, десь із пів кошика. У мене закінчився, але  коли Ремінь дасть мені нову порцію, я відразу тобі поверну.

— Твої тваринки могли б виживати і самі, збираючи комах, насіння, молюсків і коріння, — відповів я. — А у мене недостатньо корму, щоб тобі позичати.

В очах Чагая стояли сльози. Він відвернувся, щоб я їх не помітив. У Будинку Сталі не схвалювали сліз, незалежно від причин. І вже точно не через звичайну поразку, розчарування або злидні. Навіть не через біль, хіба що він був справді сильним.

— Я дам тобі за це перстень моєї матері, — сказав він, — або що захочеш.

Він дійсно був у нужді, але я нічим не міг йому допомогти.

— Ні, Чагаю, — відповів я. — Я не хочу твоїх речей. У мене просто немає зайвого корму. Його рівно стільки, скільки потрібно моїм тваринкам.

Чагай мовчки пішов, розчарований і засмучений, ковтаючи сльози, а я ж залишився на веранді, почуваючись просто жахливо.

Мені було його шкода. Утім, так бувало часто.

Так ніби й цього було мало, Ремінь придумав ще одну річ.

Одного ранку ми сиділи за сніданком, але перед кожним поставили різні порції. На моїй таці стояла миска з невеликою кількістю червоної дурри, приготованої на підсоленому молоці, і нічого більше. Чагай отримав лише миску каші і склянку води, а Кімір Зил, безжально знущаючись з нас, поглинав шматочки копченого курчати, вмочуючи їх у гострий соус, заїдаючи солоними грибами і черпаючи хлібом рибний паштет з мисочки. Наливав собі з глечика ароматний горіховий відвар, від якого крутило в носі через велику кількість приправ, і мало не давився від сміху.

Я з’їв свій сніданок, вислуховуючи його насмішки, а потім вирушив шукати Ременя. Абсолютно чистої совісті у мене ніколи, звісно, не було, але й останнім часом я не зробив нічого надзвичайного. З іншого боку, я вважав за краще знати, які з моїх темних справ було розкрито.

Він сидів на веранді, читаючи невеликий сувій, притиснутий чашкою гарячого горіхового відвару, і пихкав люлькою. Побачивши мене, підняв чашку і дозволив паперу згорнутися, приховуючи вміст.

— Учителю, за що мене покарано?

— А чому ти гадаєш, що тебе покарано? — відповів він питанням на питання.

— А як іще можна зрозуміти сніданок, який я сьогодні отримав? Хіба є сенс у покаранні, якщо всі знають про свій непослух, а я — ні?

Ремінь зітхнув:

— Я тебе не карав. Тепер ти — володар. З різних причин твої піддані їдять дуже скромно, оскільки ти їм так наказав. Як вважаєш, це слушно — об’їдатися ласощами в такій ситуації? Якщо так, я відразу накажу подати тобі другий сніданок — такий самий, як отримав твій брат.

Я схрестив руки на грудях і вклонився:

— Я зрозумів твій урок, Учителю. Мені сніданку було абсолютно достатньо. Прошу пробачення, що потурбував тебе цього ранку.

— Це честь для мене, тохімоне, — відповів він байдуже. Мені здавалося, що він думає про щось зовсім інше.

— Учителю, я хотів би кілька днів поночувати на своєму острові. Прошу, нехай мені видадуть ковдру і теплий плащ, кошик з вугіллям, лампу і трохи олії, а також читальну дошку для сувоїв. Прошу також видати мені запас їжі, який ти вважатимеш за достатній.

— Це розумна ідея, — тільки й сказав він.

Коли я сів у човен, куди напхали кілька кошиків із різними речами, якась невисловлена думка крутилася в моїй голові і заважала, як заважає скалка, що залізла під шкіру. Те, що робив і говорив Ремінь, часто не виявлялося тим, чим воно було насправді. Здавалося, що він мені щось показує, але я не міг зрозуміти, що саме.

Щойно слуги занесли в альтанку на острові мої припаси, розпалили вогонь і відпливли другим човном, я відразу зазирнув у кошики.

Припаси, які я отримав, складалися зі смужок твердого сушеного м’яса, шматочків сиру, хліба та довгої цибулі. До цього була жменя сушених плодів медової сливи і дзбан пряного пива.

Мій сніданок був скромний, проте це не була порція голодуючого, як у Чагая.

А потім я раптом усе зрозумів.

Дурра, приготована на молоці. Такий сніданок отримали солдати піхоти вранці перед битвою в долині Чорних Сліз.

А до того — сушене солоне м’ясо, копчений сир, хліб, пиво і цибулю. Це був звичайний військовий раціон.

По моїй спині побігли мурашки.

Що в такому випадку означали делікатеси, якими набивав черево Кімір Зил?

Час на острові тоді немов розтягнувся. Я обходив берег, вибудовуючи плани оборони, муштрував своїх бистринок, і мені здавалося, що вони справляються дедалі краще. Я придумав кілька маневрів, залежно від розвитку ситуації, і тренував їх, поки мої губи не затерпли від гри на сопілці. Потім я вирішив перевірити, як вони впораються, і почав вплітати між наказами пісню жаху. Вийшло набагато гірше. Частина звіряток утекла, кинувши списи, ряди переплуталися, а замість маневрів вийшла панічна біганина. Я заграв їм пісню про героїзм. Раз, другий, десятий… і це допомогло. Знову постала стіна щитів, списи опустилися, і мелодія страху, яку я заграв після цього, вже не викликала особливої мішанини. І все ж я тренував їх, аж поки звірята не почали валитися від утоми. Я зрозумів, що повинен дати їм відпочити, інакше вони ні до чого не будуть здатні.

Я дав їм поїсти.

Трохи почитав, але не міг зосередитися. Крапав холодний весняний дощик. Я спостерігав за блакитним і червоним островом, але, відтоді як мої брати припливли туди, там нічого не відбувалося. Увечері я бачив, як Чагай повертається додому, але не був упевнений, чи повернувся до себе Кімір Зил.

Уночі я сидів біля лампи, прислухаючись до нічних птахів і дивлячись на вугілля в печі, а потім заснув, закутавшись у плащ і ковдру. Що хвилини я прокидався від будь-якого хлюпоту і тріску в темряві, вважаючи, що почалася атака, але нічого не відбувалося.

Наступний день був подібний до попереднього. Після полудня небо затягнуло сірими хмарами і знову пішов дощ. Однак цього разу я вирішив чинити інакше. Почекав до сутінок, коли піднявся нічний туман, густий і непроникний.

Тоді загасив вугілля, задув лампу і вдарив у гонг. Коли слуги припливли, я побачив човен лише на відстані кидка каменю.

— Візьміть ці три порожні кошики і поставте їх один на одний у мій човен, — сказав я. — Потім прикрийте їх моїм плащем і пливіть до берега. Там сховайте кошики і не кажіть нікому, що я залишився на острові.

Тому, хто ніколи не був імператорським сином, здається, що це просто. Що його оточує юрба слуг, готових будь-якої миті виконати будь-яку забаганку. Нічого подібного.

— Але, Молодий Тигре, благородний принце! — застогнали вони, кланяючись переді мною, з опущеними поглядами. — Що сказав би твій благородний батько, володар Тигрячого Трону, Палаючий Штандарт, Пан Миру і Перший Вершник, якби дізнався, що ми позбавили тебе човна?! Як ти повернешся на берег? Дозволь нам очікувати тут, поки ти не побажаєш повернутися назад.

Я їм відмовив.

— Дозволь принаймні залишитися на іншому березі і чекати твого сигналу.

Урешті-решт я їх переконав, але це забрало багато часу. Нарешті я залишився один, але мені довелося сидіти в холоді й абсолютній темряві, не запалюючи навіть лампи, закутавшись в одну ковдру. Я розумів, що Кімір Зил не вдарить, знаючи, що я сиджу на острові. Я поняття не мав, чи купився він на мою хитрість, однак нічого іншого придумати не зміг.

Як і першої ночі, я витріщався в темряву і туман, але, незважаючи на холод, шум дощу, що бив по даху, приспав мене.

Кімір Зил атакував у годину шакала. У годину, коли світанок ще не настав, а ніч видається темнішою.

Не знаю, що мене розбудило. Вереск вартових чи тріск вогню. Зірвавшись на ноги, я навіть одразу не розумів, де перебуваю. Схопив свою сопілку, але зміг видобути з неї лише окремі випадкові писки. Перші плоти з’явилися з клубів туману і сунули просто на пляж мого острова, а я нарешті побачив, як саме вони пливуть. За кожним плотом, у воді пливла пара звіряток, яка штовхала пліт перед собою, вчепившись у в’язанки очерету. На кожному плоту сиділи, збившись докупи, руді бистринки з піднятими списами.

Раз у раз із темряви і туману, малюючи вогняну лінію і тягнучи за собою смугу диму вилітало щось миготливе, палаюче. Очерет із тріском загорівся, і зробилося ясно.

Я нарешті заграв, адже мої бистринки вже висипали з нір і бігали в усі боки.

Я грав.

Мої звірятка стали в стрій. «Щитоносці» попереду, «пікінери» ззаду, «пращники» з боків. Більш-менш. Виявилося, що деякі «солдати» не знайшли своїх списів, а деякі чкурнули в головний сховок разом із молодняком і самками, які мали його захищати.

Я підняв сопілку і наказав їм бігти до куп гальки, прихованої в траві біля берега. «Пращники» побігли лише до однієї з них, оскільки боялися стіни вогню, в яку перетворювався сухий очерет. Частина втекла.

І все ж, коли човни прибило до берега, на них обрушився град каменів.

Це була найкраща з моїх ідей.

Бистринки не били прицільно, та оскільки кільканадцять тваринок одночасно метали камінці в нападників, що скупчилися й не мали жодного захисту, досить багато снарядів були влучні. Перші бистринки шубовснули у воду, на ній з’явилися перші плями крові.

Я почув сопілку і за декілька кроків від берега побачив мого брата. Він грав дику мелодію, на носі його човна горіла лампа, тож було видно ряди плотів, що вишикувалися біля неї. Один із плотів підплив до човна, і було видно, як звірятка підпалюють від гніту лампи свої снаряди. Нові вогняні смуги, розсипаючи іскри, розвіяли морок і пролітали між моїми бистринками, що весь час метали камінчики.

Затока вже була забита човнами, з яких, наїжачившись списами, на берег ринула руда хвиля звіряток мого брата.

Я підняв флейту і зіграв «пращникам» сигнал відходу, одночасно наказавши «списникам» стояти нерухомо, а «щитоносцям» — лягти в траву.

Запізно. Частина моїх «пращників» були моментально заколоті ще до того, як встигли потягнутися до зброї. Ті, хто стояв попереду, були збиті з ніг і затоптані, інші кинулися навтьоки.

Я грав.

Кімір Зил також заграв на своєї сопілці. Дві мелодії змішалися.

Мої звірятка на бігу увірвалися в рідко розставлений стрій «списників», але якимось дивом не змішалися, а відійшли в тил, де і було їхнє місце.

У моїй голові промайнуло, що та частина маневрів, яка стосується відступу, виходить у моїх звіряток найкраще, але потім я заграв наступний сигнал.

«Списники» зімкнули стрій. Перед фалангою атакуючих рудих тваринок раптово виросла стіна щитів із твердої кори восковиці і піднявся ряд довгих списів.

Черговий сигнал — кінці списів уперлися в землю.

Обидві армії з тріском зіткнулися. Пролунав жахливий вереск сотень маленьких горлянок. Вереск, що заглушив голос моєї сопілки.

Руді звірята з першої шеренги наштрикнулися на списи, пригнувши їх до землі, але задні продовжували напирати, давлячи на моїх «щитоносців», які своїми тілами утримували шматки кори. Здавалося, на пляжі зіткнулися двоє пласких безформних створінь. Одне — жовте, друге — іржаво-червоне. Довгі списи моїх звірів, однак, унеможливили боротьбу задніх рядів, тому люта атака бистринок Кімір Зила почала втрачати силу.

Деякі звірятка з перших рядів почали впадати у сказ і, кинувши списи, кидатися на сусідів, аж урешті перші лінії обох ладів не перетворилися на загальний клубок. Тваринки, яких я тижнями бачив веселими, пустотливими волохатими створіннями, тепер рвали одне одному горлянки і дряпалися пазурами так, що хутро моїх стало рудим, як у їхніх ворогів.

Я грав, скільки було сили в легенях, намагаючись пробитися крізь лютий вереск і крики звірів, що звучали так, ніби билася гігантська зграя диких котів.

Я грав по черзі то пісню битви, то накази.

Кинув у бій два резервні загони, що ховалися в кущах, по одному на кожен фланг, і наказав їм сформувати «бичачу голову».

Центр, зріджений і ослаблений битвою, почав відступати, але обидва резервні загони з люттю кинулися на ворожі фланги і захряснулися на них, мов щелепи.

Я почув нові накази, які грав мій брат. Груба, дика мелодія з тривожним звуком. І відразу — вереск забутого вартового з іншого боку острова.

Я вибіг з альтанки і помчав у той бік. Добігши, побачив у тьмяному відблиску далекого вогню, палаючого навколо місця битви, нові човни, що врізалися носами у прибережний пісок.

Я не міг зрозуміти, звідки у мого брата стільки бистринок. За очеретом зауважив світло лампи на носі човна, а потім з’явився Кімір Зил. Він відклав весла, підняв сопілку і почав грати. Я розпізнав нав’язливі тони наказів і якусь тривожну верескливу мелодію, яку він грав своїм звіряткам перед атакою.

Вони вискочили на пляж і, виставивши списи, кинулися в атаку, але їхній стрій був радше нерівний, анітрохи не схожий на елегантні чотирикутники його добірної армії.

Я викликав свій останній загін — два десятка «списників», що перебували в поселенні, і наказав їм утворити нерухоме «вістря» і стримувати атаку, а сам побіг поглянути, що відбувається на пляжі біля селища.

Прибіг я саме вчасно. Мої бистринки майже зіштовхнули нападників у воду, а вся територія перед пляжем була встелена нерухомими закривавленими шматками хутра. У цей момент зі схованих у затоці очеретяних човнів кинулася нова фаланга.

Я не міг зрозуміти, що відбувається. У нас були приблизно рівні за кількістю зграї, тим часом Кімір Зил буквально заливав моє військо новими загонами, які брав невідомо звідки.

І раптом у світлі згасаючого очерету і слабкому відсвіті першої зорі я побачив, що спини нових атакуючих бистринок були попелясто-сірими.

Бистринки Чагая з блакитного острова.

Кімір Зил стояв у своєму човні і реготав.

Я заграв: «Усі в селище, обороняти нори!», і мої звірятка почали відступати, досі утримуючи лад.

Моя армія пройшла крізь головний прохід у стіні, який я наказав відразу завалити камінням і скинути засіки. Шипасті «їжаки» з гострих гілочок скотилися зі стін і лягли біля їх підніжжя.

Я зіграв для уцілілих «пращників», вказуючи на безглузду армію, що складалася з бистринок Чагая, тож на вцілілу частину першої фаланги посипалося каміння.

Коли я підняв сопілку, щось різко вдарило в стовп альтанки, вминаючи дерево. Я обернувся і побачив Кімір Зила з чимось, що нагадувало різьблену палицю. Він нахилився і підняв гальку з човна, після чого розмістив камінь в чаші на кінці палиці. Парган. Зброя для метання каменів, яку використовують на полюванні кебірійські пастухи.

Кімір Зил розмахнувся, камінь промайнув у повітрі і пролетів зовсім поруч з моєю головою. Я присів за балюстрадою веранди і озирнувся. У мене не було ніякої зброї. Зовсім нічого.

Мої звірятка відчайдушно билися на стінах фортеці, а я повинен був перевірити, що відбувається з «піхотою» на другому боці острова.

Камінь знову просвистів у повітрі, і сторожова вежа мого поселення розлетілася хмаркою сухої глини.

Я вискочив з альтанки, але черговий снаряд вдарив мене в бік. Відчув біль, як від сильного стусана, в очах потемніло і я впав на землю, в оксамитову темряву.

Отямився швидко. Бій на стінах поселення досі тривав, мої звірята розлючено тицяли списами, часом не зважаючи на засіки, стрибали зі стін і кидалися на ворога з кігтями.

Деякий час я крутився на землі від болю, але потім зібрався, щоб встати. Бік болів, немов нашпигований голками, але я вирішив встати на ноги будь-якою ціною.

Піднявши голову, побачив Кімір Зила, який нахабно стояв на моїй землі, із сопілкою за поясом і парганом в руці. Він привітав мене сильним копняком у голову, а коли я знову впав, забрав у мене сопілку і кинув її у воду.

— Вітаю на війні, братику, — зареготав він. Підійшов до поселення і штовхнув стіну, але це дало небагато, бо глина висохла на камінь.

Він змахнув парганом, зніс кількох моїх бистринок зі стін, і повернувся у човен.

Я спробував піднятися, підтягнувши коліна, бік досі жахливо болів, я відчував, як спухає моє обличчя. З носа текла кров і капала на пісок, чорна в синьому блиску зорі.

У мене вже не було флейти, і я не міг віддавати наказів. Кімір Зил якимось дивом підкорив звірят Чагая.

Зараз я міг лише сидіти і дивитися на різанину моїх бистринок. Безсило.

Звірятка досі боролися. Я не віддавав їм наказів, не підказував, що вони мали робити, але, незважаючи на це, селище досі трималося. Я сидів на сходах альтанки і, стримуючи сльози, чекав неминучої поразки.

Нав’язлива мелодія Кімір Зила лунала в мене у вухах, і здавалося, в ній було щось гіпнотичне.

Власне, я вже не бачив стін поселення, лише горбок, укритий попелястими і рудими спинками. Однак я помітив, що бистринки Нагая не такі завзяті, як руді воїни чи навіть мої. Вони майже не мали зброї і могли лише безглуздо перти на стіни. Однак мить, коли моїх захисників захлисне хвилею нападників, була лише питанням часу.

Я сплюнув кров’ю і сів, підтримуючи руками пошкоджений бік. Здавалося, що при кожному вдиху нутрощі мої рвуться, немов там проросли шипи.

І тоді сталося щось несподіване. Над шумом битви, криками та вереском розлючених звірів, пронизливими тонами сопілки Кімір Зила раптово прорвався новий звук. Він ішов з іншого боку пляжу, і його напевно видавали бистринки. Однак це був не писк болю або люті. Мені здалося, що я чую в ньому мелодію, яка звучала так, наче її одночасно насвистували багато голосів.

З іншого боку пляжу бігли мої бистринки. Два десятки моїх «списників». Із заляпаним кров’ю хутром вони нагадували рудих тваринок Кімір Зила. Ними ніхто не командував, моя сопілка лежала на дні озера, та й з понівеченим боком я все одно не зумів би грати. Але, незважаючи на це, звірята самі мчали на допомогу поселенню в облозі.

І висвистували пісню про героїзм, яку я для них склав.

Вони атакували нападників строєм з виставленими вперед списами. Я оніміло дивився, як вони вриваються в кільце нападників і пробивають собі шлях до воріт.

Незабаром запанікували всі нападники — залишки рудих і безпорадні сірі. Мої втомлені звірята раптом підбадьорилися і кинулися в напад.

Бистринки Кімір Зила тікали до затоки, де на них чекали човни, вони намагалися зіштовхнути їх у воду, топчучи і давлячи одне одного. Але мій брат продовжував грати сигнал до атаки. Вперто, монотонно, немов не бачив, що битву програно. Може, не міг, як і я, зрозуміти, як це сталося.

Дезорієнтовані суперечливими сигналами тваринки бігали берегом по колу і натрапляли на списи моїх «солдатів». Поки нарешті ті, хто вижив, не розбіглися по острову.

Залишилася лише затоптана галявина і розкидані всюди нерухомі тіла бистринок. Іржавих, жовтих і сірих.

Я зумів підвестися, притискаючи до боку долоню.

Кімір Зил дивився на мене, блідий від люті, а потім заткнув сопілку за пояс і сів за весла.

— Вітаю на війні, брате, — прохрипів я і сплюнув кров’ю.

Світало.

Те, що відбувалося потім, я пам’ятаю, немов у тумані.

Я вдарив у гонг і чекав на човен. Слуги до смерті злякалися, побачивши синці на моїй щоці, забризкану кров’ю куртку і моє перекошене від болю обличчя.

Потім мене так тісно перев’язали, що біль тільки посилився. Медик дав мені відвар, після якого шипи в боці зменшилася до терпимих розмірів. Ремінь процідив якесь прокляття, вскочив у човен і негайно поплив на мій острів.

Мене поклали на веранді в шезлонгу, серед безлічі подушок. Я отримав теплий горіховий відвар з медом і тацю зацукрованих плодів. Слухав спів птахів, дивився на мініатюрний водоспад серед білих скель навпроти моєї веранди, і почав був дрімати, але ніяк не міг заснути по-справжньому.

Почувався я дивно. Щось висіло в повітрі. Я ніде не бачив Кімір Зила, але, коли Ремінь повернувся з мого острова і я випадково побачив його обличчя, моя сонливість негайно зникла. Я злякався. На обличчі Ременя нечасто можна було помітити гнів, але в той день сказати, що він був розгніваним, було все одно, що назвати дракона ящіркою. Звісно, він не червонів, не бігав і не поводився як селюк. Просто в нього було бліде обличчя і зціплені зуби, а у глибоких, немов колодязі, карих очах вирувало полум’я. Він співчутливо мені усміхнувся, і я з полегшенням зрозумів, що причина його гніву — не я.

Десь посеред цієї загальної мішанини ніхто не помітив, як Чагай з’їв сніданок і відплив на свій острів, наче нічого не сталося.

Повернувся він десь за годину і прибув до берега майже одночасно з човном, на якому повертався Кімір Зил, який не викликав слуг, а з похмурим виразом обличчя гріб сам. Чагай вискочив зі свого човна, немов ошпарений, і, розкидаючи слуг, блідий від люті і залитий сльозами, помчав навпростець до брата і несподівано вдарив його в обличчя.

Ніколи раніше, за жодних обставин — чи-то в бійці, чи-то під час тренувань — не траплялося, щоб він хоча б торкнувся Кімір Зила, проте цього разу брат повалив його на землю. Я ще ніколи не бачив Чагая таким розлюченим. Перш ніж слуги відтягнули його, він скочив брату на груди і, схопивши Кімір Зила за волосся, почав бити його головою об землю. Це тривало лише мить. Старший брат вивернувся з хватки Чагая і викрутив йому руку, а за хвилю їх розтягнули.

Як я дізнався пізніше, справа була не тільки в тому, що Кімір Зил зумів захопити частину його звіряток. Не знаю, як йому це вдалося, але пам’ятаю, що неодноразово бачив, як він підпливав до блакитного острова і нерухомо сидів на відстані кидка каменю до берега. Зараз я вже знаю, що він підслуховував сигнали Чагая. Якимось чином йому вдалося розгадати мову його сопілки і зробити так, аби бистринки слухали його як свого господаря.

У ніч, коли він напав на мій острів, він зумів забрати лише частину звірят, а тих, хто не бажав його слухати, отруїв.

Ремінь знайшов купу корму, а навколо нього покручені мертві тіла тваринок Чагая із жовтою піною на писках. Ніхто не знав, звідки старший взяв отруту, поки не помітили крадіжки з садового складу. Кімір Зил використував порошок із ягід румбамбару, яким труїли щурів у каналах і коморах.

Ремінь не промовив до нього ані слова. Навіть не глянув. Відвернувся й увійшов до павільйону. Потім я побачив, як він виходить, убраний у непримітну куртку з капюшоном, що означало, що він вирушив побачитися з нашим батьком, володарем Тигрячого Трону.

Кілька днів я лежав у ліжку або на веранді, занадто зайнятий болем, щоб помітити, що в будинку відбувається щось дивне. Я чекав, поки тріснуте ребро не почне зростатися. Коли я вдихав і намагався перевернутися, було боляче, тісна пов’язка теж додавала страждань.

Я часто пив настоянки і більшу частину часу спав, не знаючи, що відбувається навколо.

Але попри це я звернув увагу, що мій медик, Хачін Тестуґай, був схвильований. У нього тряслися руки, коли він відміряв мені ліки й запалював куріння, молячись за моє здоров’я амітрайській Пані Жнив і деяким новим богам, яким зараз молилися в Амітраї

і які були нашими кірененськими божествами, але тут носили інші імена.

— Дбай про тіло й дух синів Тигра, Той, хто Йде на Гору, дай їм свою силу, не дозволь їм відплисти на Місячному возі, молимо тебе…

— Ти сказав «синів»? — перервав я його. — Хтось іще хворий?

— Твій брат, Молодий Тигре, принц Кімір Зил лежить хворий уже два дні, — відповів він. — Його нудить, і він не може їсти. Марить у гарячці. Може так статися, що…

— Що «що»? — перелякано запитав я. Я був злий на Кімір Зила, але ж він був моїм братом.

— Ми про це не говоритимемо, благородний принце. Не тоді, коли чорні птахи кружляють навколо нашого будинку.

— Але що з ним трапилося?!

— Шляхетний принц Кімір Зил грався з румбамбар, мій пане. Це страшна отрута. Коли не знаєш, як її використовувати, можна й самому отруїтися. Порошок може залишитися на руках або на одязі. Обіцяй мені, Молодий Тигре, що ти ніколи не візьмеш його в руки.

Кімір Зил помер наступної ночі. Провалився в сон, з якого більше не прокинувся.

Я плакав так, що думав, серце розірветься. Світ змінився. Я був дитиною і до того часу нікого не втрачав. Мені здавалося, що смерть не має доступу в Хмарний Притулок. Це було щось, про що я лише читав або чув у оповіданнях.

Я постійно натикався на щось, що стосувалося до мого брата, і не міг повірити, що той, хто недавно зламав мені ребро, сидів у цьому кріслі або читав цей сувій, може зникнути, немов його ніколи не існувало, а сліди його вчинків залишаються, ніби нічого й не сталося. Навіть такі особисті, як надкушений фрукт. Мені здавалося, що він повинен десь бути. Що він ходить коридорами або покинув кімнату хвилиною раніше — до того, як я туди зайшов.

Урочисте поховання тривало три доби, і, як завжди буває на кірененських похоронах, воно минало в повній тиші. Багаття згасло, а єдиним слідом, що лишився від мого старшого брата, була кам’яна лампа на верхівці невеликого кургану та різьблена миска для жертовного фіміаму поряд із нею, прикрашена барельєфом маленького коника. Мені згадалося, що Кімір Зил любив коней і дитиною часто вдавав лоша. Дивлячись на барельєф, я немов бачив його тим маленьким хлопчиськом, а не таким, яким він був кілька днів тому. Високим, худим, із жорстокими вузькими очима, вже майже чоловіком.

Той його улюблений коник, вирізана з мильного каменю фігурка, з якою він не розлучався, стояв перед моїми очима. І лише тоді я зрозумів, що мій брат дійсно помер.

Я поплив на його багряний острів. Бистринок уже забрав Майстер Звірів, утім, рудих тваринок уціліло лише кілька. Я ходив островом, оглядав руїни поселення, дивився на черепи вбитих під час страт тварин, наштрикнутих на кілочки навколо альтанки, і раптом скрикнув від жаху. На мить мені здалося, що я побачив мого брата. Він був примарний, блідо-жовтий і злостиво посміхався. Тільки за мить я зрозумів, що дивлюся на останній витвір його бистринок. На ту дивну купу глини, яку я побачив перед самою війною. Він зумів примусити хутряних звіряток, якими володів і яких убивав, побудувати йому пам’ятник.

За кілька тижнів я помітив ще одну річ, яку запам’ятав назавжди, хоча, на перший погляд, вона не мала нічого спільного з цією історією. І тоді я вперше усвідомив: я — син імператора і піренейські кодекси застосовують до мене, тохімона, Першого Серед Рівних, спеціальні закони. Я зрозумів, що в мене немає шансу на спокійне, безтурботне життя, і по моїй спині пробігли мурашки.

Ми сиділи в Кімнаті Науки з Чагаєм і Аасіною — молодшою сестрою, яка саме залишила Будинок Цинобри. Ми слухали Майстра Звірів, який розповідав про звичаї різних створінь. Він говорив про великих, немов телята, скельних вовків, які живуть в лісах півночі. У якийсь момент двері відчинилися, і в кімнату тихо, як дух, увійшов Ремінь, щоб забрати залишену люльку.

— Вони піклуються одне про одного і не заподіюють шкоди, якщо належать до однієї зграї, — говорив Майстер Звірів. — Якщо вони б’ються одне з одним, то лише до моменту, поки один із супротивників не впаде на землю і не оголить живота. Так само відбувається, коли молоді б’ються для забави. Однак часом народжується злий і надміру жорстокий вовк. Він гризе, незважаючи на те, що противник уже відкрив живіт і горло. Якщо таке трапляється, його власний батько, який здалеку стежить за грою, підходить

і вбиває таке цуценя. Інакше молодий виросте і виявиться для власної зграї тираном і загибеллю. Вовки повинні довіряти одне одному. Отак тварини стежать за своїми вовчими законами.

Ремінь встав наче вкопаний, слухаючи Майстра. Потім потягнувся за своєю люлькою і вийшов так само тихо, як і з’явився. Ніхто не звернув на нього уваги, лише я помітив, що він зціпив зуби, а по його щоці покотилася сльоза.

Розділ 5

Зміїна горлянка

На ловах голову хилить орел

Над хвилями древнього моря;

Також і муж поміж ворогів,

Що не має підтримки.

Havamal, Повчання Високого[4]

Місто було видно з пагорбу. Власне, це можна було окреслити як «селище» чи «поселення». Просто велике згрупування дворів, хаотично розкиданих по обидва боки фйорду і по навколишніх пагорбах. Будинки були схожі. Дерев’яні, довгі, з різьбленими стовпами, чотирикутної форми. Утім, поселення мало власні земляні вали, увінчані почорнілим частоколом, що оперізував весь простір від берега до берега, а між господарствами звивалися викладені дерев’яними жердинами вулички. Уздовж усього фйорду тягнулася дерев’яна пристань і поставлені на палях пірси, які на кільканадцять метрів врізалися у воду. Тож нехай буде «місто».

Ворота були відчинені, їх ніхто не охороняв. Ніхто не зупинив дивно вбраного високого чоловіка, який їхав на великому смугастому скакуні з підрізаними рогами.

Деякі витріщалися на нього, оскільки чоловік був високим, а його скакун — обвішаний торбами і згортками. Він був одягнений у бурий вовняний плащ із глибоким каптуром, а в роті тримав дивну вигнуту люльку, з якої випускав клуби диму, як це робили мешканці півдня.

Він проїхав в’їзну вежу і попрямував на пристань.

— Спершу ночівля, — сказав він коню. — Дах над головою. Це головний порт в околицях. Тут повинні бути приїжджі, а отже, буде і якась корчма. Сюди з’їжджаються купці, моряки й подорожні… такі, як ми. І хтось повинен заробляти на цьому гроші. Я розумію, вони досі не винайшли ані парової машини, ані душу. Але невже ніхто досі не помітив, що мандрівник заплатить дзвінкою монетою за дах над головою, воду та якусь їжу? Моряк, який сходить на берег, повинен перш за все щось з’їсти, щось таке, що не є жахливим корабельним пайком. Звичайно, він мусить напитися. А ще йому, безсумнівно, потрібна жінка, і за це все він теж заплатить. А де курви — там і готелі. Quod erat demonstrandum. Я не перераховую культурних стереотипів. Просто вірю в закони прибутку. Універсальні в космічному масштабі, мій північний оленю.

Дорога зміїлася між господарствами, але, врешті-решт, вивела до берега. Він минав людей, одноосеві вози на дерев’яних колесах, завантажені товаром, корів, собак і свиней. Минав місцевих, убраних у пофарбовані плащі і шкіряні безформні шапки, якихось голодранців, обвішаних зброєю — ймовірно, моряків. Бачив жінок у простих сукнях і солом’яних капелюшках і дітей, що бігали навколо. Він ще не бачив тут стільки людей в одному місці.

— Ах, цей шум великого міста, — процідив він, проводячи Ядрана крізь стадо шестирогих овець.

Дорога вела вниз, і тоді, стоячи на узбіччі між будинками, він побачив кораблі. Вони стояли біля пристані, пливли посередині широкого фйорду, погойдувалися на якорях. Кількадесят. Незрозуміло чому він уявляв собі, що вони нагадуватимуть драккари вікінгів, але це радше були середнього розміру джонки. Мали високі, задерті корми із зубчастими помостами, подвійний кіль і дивні вітрила, що нагадували жалюзі або віяла. Три човни розминалися в річковому руслі, і було видно, що на вітрилах намальовано прості геометричні розпізнавальні знаки.

Якийсь час він доброзичливо дивився на них. Усе життя любив кораблі, особливо вітрильники. Ці виглядали солідно і пристойно. Невеликі, радше для каботажного плавання, але ж «Санта-Марія» теж справляла таке враження.

На набережній він зіскочив з коня і повів його за упряж, тримаючи біля самої морди. Ядран стриг вухами і воркотів від незадоволення.

Ті, кого він шукав, мусили чинити так само. Чіплялися до місцевих і розпитували про ночівлю. Це теж, імовірно, космічна стала. Вони йшли сюди через ліси, спали під голим небом. Певне, знали мову, принаймні Ван Дікен. Мали якісь гроші. Вони мусили шукати нічліг, якусь корчму. Походили із Землі. Перш за все — гаряча вода, пристойна тепла вечеря і ночівля. Ванна, бочка, що завгодно. Аби вимитися і поспати під дахом.

Треба було шукати щось на кшталт готелю.

Він знайшов його за годину. Це не був заїжджий двір або хоча б корчма. Радше, караван-сарай. Підковоподібний будинок, схожий на сарай, де тварин тримали внизу, а спати можна було покотом на сіннику, куди піднімалися по сходах.

В одному з будинків палало вогнище, а похмурий, неговіркий господар позичав казанки і продавав дрова. Ніякої кухні, ніякого бару, ніякого: «Господарю, пива!»

Поблизу порту було з п’ять таких місць, і всі забиті возами, кіньми, мулами, всюди натовп людей. Наближався осінній ярмарок.

Купці сиділи і спали на своїх возах, що купчилися на подвір’ях, а якщо ні, то неподалік крутився ескорт з мутних типочків у шоломах і зі зброєю. Вони не відходили від товарів ні на крок і похмуро витріщалися крізь вирізи в чорнених шоломах.

— Не вірю, — сказав Драккайнен. — Я не знайду ночівлі, бо не забронював номера?

Він повернувся на набережну і пошукав солідного на вигляд рибалку, швидше за все, власника пузатого човна, який саме розвантажував кошик невеликих сріблястих рибок, схожих на сардини.

Переговори не тривали довго.

Рибалка якусь мить стояв, розглядаючи солідний шматок срібла на витягнутій руці Драккайнена, і чухав лисину, зсунувши на потилицю шкіряну шапочку, схожу на миску. Його екіпаж — худий підліток з нервовим тиком і ображений на весь світ довготелесий худорлявий чоловік середніх років — теж мовчки чекав, дивлячись на срібло, немов ніколи досі не бачили такого багатства.

— Стайню для коня і якийсь дах для мене, — повторив Драккайнен. — Лазня, сарай, дровник. І щоб були якісь двері, щоб мене ніхто не обікрав.

Рибалка шкрябав потилицю, дівчина, яка чекала на звантаження риби, сітки і такелажу з човна, сиділа на козлах возу зі спідницею, підітканою з одного боку за пояс, та байдуже жувала соломинку. Худорляк бурчав під носа, критично оглядаючи зв’язані смердючі сіті. Підліток тримався за ванти, працьовито чухаючи п’ятою кісточку. А час летів.

Драккайнен стиснув долоню, але старий несподівано сплюнув на землю і вхопив його за зап’ястя.

— Домовилися, — сказав він. — Одна восьма марки сріблом, як ти і сказав. У мене є сухий сарай із лазнею. Великий. Помістишся і ти, і кінь. На три дні. Потім я відпливаю, бо місяць піде на ріст. Захочеш жити і далі — доплатиш ще одну восьму.

— Домовилися, — підтвердив Драккайнен і стиснув у відповідь зап’ясток рибалки.

* * *

Увесь будинок, сарай, в якому я маю мешкати, та й взагалі все навколо просочене запахом риби. Я відчуваю сморід рибної гнилі і слизу, димний аромат копчених тушок, просочений сіллю і йодом сморід сітей, що сохнуть.

Перш за все я знімаю сідло з Ядрана і протираю його жменею соломи. Від господаря отримую старий мішок, що смердить рибою і повен сухих помаранчевих зерен. Корм.

Складаю свої речі під стіною і ось я вже вдома. Сарай похмурий, крізь щілини в балках і дірки під дахом проникає зовсім небагато світла. Як би там не було, тут є принаймні якийсь дах.

Відчуваю полегшення і втому. Я дістався до якоїсь мети. Реалізував якийсь етап. Я в порту Зміїна Горлянка і знайшов собі дах над головою, незважаючи на пік сезону. Власне, кінець сезону. Моряки повертаються додому зі своїх грабіжницько-дослідницько-торгівельних мандрів. Більшість завертає в цей порт, і за кілька днів тут буде важко знайти місце, де кинути якір, а про вільне швартування можна тільки помріяти. Кораблі зі складеними вздовж бортів щоглами з’являться навіть на пляжах по обидва боки фйорда, немов викинуті на берег кити. Розпочнеться великий ярмарок. Здобич, товари, невільники, зброя, срібло, прянощі, хутра переходитимуть із рук в руки. Купці, які прибули сюди зі своїми возами з глибин материка, укладуть прекрасні угоди і збагатіють більше, ніж моряки, при цьому не підставляючи шию під час подорожей.

Місцеві мешканці продадуть усе м’ясо, пиво, хліб і рибу. Жадібніші зазіхнуть навіть на власні зимові припаси і залишаться зі жменею срібла, але без борошна, риби та риб’ячого жиру. А пізніше відбудеться віче.

Вирішуватимуть суперечки, радитимуться, укладатимуть союзи і вгамовуватимуть родові суперечки.

Це все, що я дізнався за час дороги до цього будинку.

А тепер не уявляю, що мені робити далі.

Перш за все, я не знаю, чому мої вціліли вчені покинули станцію і вирушили в мандри. Скажімо, вони тікали від холодного туману і його феноменів. Скажімо, дісталися сюди. Якби я був на їхньому місці, то постарався б залишити звісточку. Вирізати десь напис на зразок: «Тут був Драккайнен». Найрозумніше було б оселитися десь тут і чекати. Не виключено, до речі, що так вони і вчинили.

Хіба що на них напали, викрали, або вони в якийсь інший спосіб встряли в халепу.

Так чи інакше, черговість така сама: локалізувати, можливо, відбити, евакуювати.

На подвір’ї дружина рибалки закінчує в’язати сітки, прихоплюючи мотузками дерев’яний човник, і входить у будинок. На старому, майже позбавленому кори дереві зі сріблястим стовбуром, що росте посеред двору, сидить величезний чорний ворон і витріщається на мене чорним, немов агат, оком.

— Ти мені набрид, — кажу я.

Мені вже не хочеться ані стріляти в нього, ані кидати чимось, ані намагатися зловити. Він настільки ж швидкий, як і я. Ба більше, точно передчуває мої наміри. І завжди неподалік. Коли я прокидаюся біля багаття, він сидить десь на купі речей або поблизу на гілці. Краде залишки моєї їжі, але я мушу визнати, що одного разу він приніс велику рибину, а іншим разом — якесь створіння, схоже на кролика, і залишив поруч із моїм ліжком. Ядран його ігнорує, я, власне, теж.

Рибалка стоїть, спершись об стовп, що підпирає дах його будинку, їсть кашу з дерев’яної миски і теж дивиться на ворона.

— Твій? — питає.

— Важко сказати, — відповідаю я. — Постійно його зустрічаю.

— Погана прикмета. Це птах смерті. І посланник богів.

— Це тільки птах. Дякую за притулок.

— Ми — спокійні люди, — цідить він. — Страндлінґи.

Цифрал гальмує на мить, підсовує мені неологізм «берегарі», а потім виправляє на «живуть-на-березі».

— Якби не те, що відбувається останнім часом, я б тобі відмовив. Не люблю чужинців удома. Але зараз триває війна богів. Сам Скіфанар Дерев’яний Плащ не прийняв одного разу дивного подорожнього і ось чим все закінчилося. Зараз дивні бродять світом. А ти дивний. До того ж, ти дав мені два шеклі чистим сріблом.

— Я йду в місто, — кажу йому. — Ти відпускаєш на ніч собак чи щось на зразок того?

— Постукай, і я тебе впущу. Звуся Лунф Гарячий Кремінь.

Він спостерігав, як я пристібаю меч і вдягаю плащ.

— Чужинцям не можна носити зброю в межах валів. Тільки ніж можеш узяти. Зараз час осіннього віче. Якщо вб’єш людину, тебе втоплять в сітці з вогняними вуграми. Такий закон Страндлінґів, Людей Берега. Однак, якщо хтось нападе на тебе першим і проллє твою кров або підніме зброю, нехай просто кухоль або кістку, ти маєш право захищатися. Але, якщо зможеш, то краще не вбивай. Можеш потім піти на віче і там його викликати. Під Деревом Вогню. Але не в межах частоколу. Кажу це тобі я, Лунф. Людина Берега. Прийми добру пораду і доживеш до часу, щоб заплатити мені ще два шеклі.

— Дякую, Гарячий Кременю. Я залишу меч. Підкажеш, що ще не можна робити?

Він знизує плечима:

— Можна все, що розсудливо. Не ображай чоловіків, жінок чи богів.

Я навіть задоволений. Меч важкий, плутається під ногами, чіпляється за плащ і привертає увагу. Я виходжу за ворота. Пірнаю в натовп і не маю наміру ображати чоловіків, жінок чи богів.

Треба йти туди, де людей найбільше. На пристань. Це широкий дерев’яний поміст, що тягнеться уздовж фйорду. Човни причалюють до кнехтів з грубо вирізаними візерунками, які, схоже, позначають постійні родові місця. На дерев’яних балках, опустивши ноги над водою, сидять люди, п’ють з рогів, грають в «короля» і якусь іншу гру, що полягає у жбурлянні жмені різьблених кубиків.

Це дивно, але вони вже не здаються мені надто екзотичними. Усе тут таке звичне. Усі носять штани, шнуровані вільні сорочки, обшиті стрічкою і затягнуті важкими ременями, а ще каптани з товстого сукна, іноді защебнуті срібними шпильками короткі плащі. Якби не ці пряжки, застібки і барвиста ткана тасьма, виглядали б зовсім звично. Такі собі мужики в штанях і полотняних сорочках. Просто злегка грубуваті. Навіть на Землі не викликали б ажіотажу. Жінки носять широкі, затягнуті в талії сукні, схожі на грецький пеплос, але з товстого полотна. Багатші носять на головах вільно накинуті хустки і ключі на поясі. Всі — і жінки, і чоловіки, і діти — не розлучаються з ножами.

Машинально озираюся. Не впевнений, чи впізнав би я своїх так легко. Одягнених як місцеві, з інших зачісками. Чи впізнаю я, скажімо, поголеного Фйолсфінна з бакенбардами? Бородатого Ван Дікена з підстриженим волоссям? Довговолосу Фрейхофф?

Мені потрібен якийсь ярмарок або корчма. Місце, де вдосталь людей, найкраще місцевих. Треба купити тутешній каптан і, може, таку шкіряну ярмулку. А ще я охоче чогось би з’їв.

Нарешті я знаходжу майданчик між дворами, заставлений дерев’яними прилавками. Тут є ряд столиків на козлах, і хтось продає пиво просто з бочок на возі. Але потрібен власний кухоль.

Під ногами трава перетворилася на багнюку, навколо крутяться худі собаки. Є багаття, біля якого якась добра людина продає запечені на залізній, підвішеній на ланцюгах сітці шматки нанизаного на палички м’яса і квадратних рибин, схожих на камбалу.

Все виглядає наче свято. Космічна стала.

Я купую собі кований ріг для пиття, оздоблений драконячими ніжками, і сідаю за стіл — туди, де ще є трохи місця. Скромно і з краю.

Жую шматок м’яса, запиваю солодкуватим каламутним пивом і спостерігаю. Така моя робота.

Місцеві відрізняються від моряків. Вони не настільки яскраво одягнені, здаються трохи спокійнішими, тримаються збоку, сидять за власними столами. Мовчазні і розважливі в рухах. Моряки виглядають і поводяться зухвало. У них коротко обрізане волосся і стрижені бороди, на щоках і плечах звиваються складні татуювання. Часто вбрані тільки в штани, іноді — в шкіряну жилетку на голе тіло. Їхня поведінка і зовнішній вигляд щось мені нагадують.

Ці сповнені ентузіазму крики в обличчя, коли зустрічаються два приятелі, гупання кубками об дерев’яну стільницю, ця показна веселість… Крики аж до почервонілих облич і здутих вен на скронях, жадібне питво просто з глечика.

Я робив у своєму житті багато різних речей. Часто обертався серед специфічних людей. Переганяв контрабандою машини через Сахару, ходив під вітрилами, жив на кораблі, їздив на мотоциклі, бували такі періоди, коли мене можна було зустріти там, де життя повне адреналіну і люди не роблять ті самі речі в той самий час.

Танцюють.

Тільки чоловіки і всього кілька жінок, теж татуйованих і настільки ж диких. Це не танок для друзів. Тупають по колу, збиваючи куряву, часом пара налітає на пару, вони вдаряються в повітрі торсами, часом луплять одне одного плечами в плечі, і все це під дикий ритм барабанів і якоїсь сопілки. Крики. Навіть не зрозуміло, це ще спів чи вже тільки ентузіазм.

Я починаю відчувати себе як удома.

Досить припаркувати поруч кілька мотоциклів або переодягнути тутешніх в мундири Іноземного легіону.

Вони вижили.

І радіють з цього.

Зовсім недавно їх нудило жовчю на хитких палубах «вовчих човнів», вони сцяли в штани від страху, ховаючись під щитами від дощу стріл на якомусь пляжі, або бігли крізь чуже місто у вогні, з руками, що парували від свіжої крові і людського жиру. Вони наїлися цього по самі вуха. Вони оплакали багатьох товаришів і десятки раз — самих себе. Але вижили і повернулися додому. І тепер вони безсмертні.

Мають здобуту десь далеко жменю золота, досі бачать небо над головою і відчувають смак пива. Зараз увесь адреналін, який вони жерли, яким дихали і яким їх нудило протягом усіх місяців походу, горить у їхніх венах і парує з чолів.

Я теж горланив би.

Але від них я нічого не дізнаюся.

Мій сусід навалюється на мене усією масою. Я притримую його за каптан на спині і обережно укладаю обличчям на стіл між риб’ячих кісток. Я не шукаю сварки.

Я зовсім не хочу, щоб мене втопили разом із вогняними вуграми.

Розпитувати треба місцевих. Вони сидять за окремими столами, з мечами на поясі, мовчазні і якісь похмурі. Дивляться на крикливих моряків із-під лоба. Але не ворожо — допитливо. Не хочуть стати черговим розореним містом, тому не пускають чужинців зі зброєю, а самі постійно тримають під рукою мечі та сокири. Я прислухаюся.

Це нелегко в тому ґвалті, який тут панує. Потрібно відфільтрувати пискляву музику, кілька сотень випадкових розмов, якими вибухає площа. Я вмію виловлювати з галасу поодинокі фрази, майже як направлений мікрофон. Концентруюся на словах-ключах: «чужинці», «чужаки», «Акен», а ще «війна богів», «сліпі», «риб’ячі очі», «Той, хто Діє», «пісні богів», «два роки тому».

Слухаю.

«Не знаю, на що повертаюся. Батько був уже старий, може бути, вже помер, але тоді брат візьме всю спадщину, а мені нічого не залишить. Може виявитися, що доведеться йти на своє, тільки не знаю, куди…»

Ні.

«Я вже більше не попливу. Стає все гірше. Доводиться плисти все далі, а часи дедалі гірші. Колись, за синів Горластої Сокири, раз сплаваєш на діло — і можеш поставити двір. А зараз… За жменю срібла ризикувати шиєю…»

Ні.

«Перший і останній раз пливу з Чорним Листком. Мати такого стирсмана, у якого немає талану — це найгірше. Кажуть, він образив богів, пливучи з жінками. Возив Тих, хто Діє… Від цього лише сварки на човні, як не трахаються, так б’ються, до чого такий похід…»

Ні.

«Три воли плямистих, вісім шеклів срібла, а до того ж дванадцять фунтів воску, по дві з однією восьмою дубових діжок, таких чотириквартових, десь два вози та…»

Ні.

«А він засовує руку під спідницю і кричить: „У неї кинджал!“»

Ні.

«Пара залізних казанків, кольчуга погана, порвана, якийсь лук, такий, що аж жалість брала, жменька намистинок і нічого більше. Ось такий видобуток. А билися три дні…»

Ні.

«Не заперечую, що сміливий. Але зараз уже не так: якщо комусь вдома нудно, він вирушає в світ і тільки там знаходить золото на ремінь або залізо в живіт. Нині війна богів — навіть у власному будинку не знаєш, чи доживеш до вечора. Так воно зробилося… Так сталося і з твоїм дядьком».

Зараз.

Це вже трохи цікавіше.

Це один із місцевих, але розмовляє з моряком. Місцевий середнього віку, а моряк молодий і злегка гордовитий. Багато вбраний, довге волосся зв’язане на потилиці ремінцем у заплетений кінський хвіст, що нагадує палицю. Судячи з амулетів, окуття ножа і майстерних вишивок, якими обшито багатий зелений плащ — чоловік він знатний. Усе в нього оздоблене, навіть м’які шкіряні чоботи. Ношені, але найвищої якості.

П’ють за його гроші. Дивні квадратні монети з діркою, напевно кебірийські. Мабуть, старий — якийсь його родич і мусить сказати йому щось сумне, а молодий це відчуває.

— Мені здається, що це був просто Пісенник, але вправний, — продовжує місцевий. — Такий, яких тут не бачили вже давно. Твій дядечко був занадто гордий. Найбагатший, найсильніший, у нього був найбільший двір у всій Зміїній Горлянці… Коли людина хвалиться багатством, врешті-решт її колись помітять боги, і нещастя готове…

— Я знав дядечка, Адральфі, — цідить молодий. Схоже, він хоче, щоб все закінчилося якнайшвидше.

— Пісенник хотів у нього погостювати, а дядько наказав йому йти геть. Воно й не дивно. Той увійшов до найзаможнішого володаря в околицях і звернувся до нього, немов до невільника: «Я буду тут спати і їсти. Подай пива». Твій дядько наказав його викинути, і сам схопився за сокиру. Той відвернувся без слова і вийшов за ворота. Моя стара каже, що він прокляв двір одним словом. Просто підняв руку і тоді все сталося. Ти не повіриш, поки не побачиш. Господарство ще стоїть і, мабуть, завжди стоятиме. Люди роблять вигляд, що його не помічають. Навіть підходити туди бояться.

— То мій дядько живий чи ні? Той чужинець його вбив? А моя тітка? А діти? А їхні люди?

Чоловік розгублено шкрябав голову під ярмулкою:

— Важко сказати. Може, і живі, але добре б їм було померти. Краще тобі самому все побачити.

Я допиваю пиво і вішаю ріг на пояс. Мій господар, Гарячий Кремінь, теж згадував про це. Про когось, кого звуть Скіфанар Дерев’яний Плащ, який напросився на проблеми, не прийнявши подорожнього.

Місцевий, якого я обираю за інформатора, стоїть, спершись об прилавок, укритий вовняними попонами і, заклавши великі пальці за ремінь, дивиться на «вовчий човен», що саме входить в порт, маневруючи на схожому на віяло фоку.

— Шановний пане, де тут колись мешкав господар, якого звуть Дерев’яним Плащем?

Той плює крізь зуби і не зводить очей з човна.

— Розсудлива людина не цікавиться такими справами. Хочеш потішити очі бідою проклятого чоловіка? Хочеш побачити Двір Залізних Голок? Треба йти вгору, на пагорб. До місця, де ростуть сливи і стоїть найкрасивіший різьблений двір, який ти бачив у своєму житті. Там, звідки видно всю затоку і море. На пагорбі. Там, куди ніхто не ходить і куди навіть дорога прогнила. Стежкою дурнів.

Тож я йду стежкою дурнів. Угору, між стін збудованих із балок чотирикутних будинків. Деякі досить старі, а в деяких перемонтували й замінили окремі балки, які тепер нагадують латки з молодого світлого дерева. Але майже всі ідентичні. І ті, що здавалися багаторічними, і ті, що поставлені недавно. Однакові. Ніякого розвитку, ніякого бажання що-небудь поліпшити, жодних спроб використовувати нові матеріали. Я починаю сумніватися, чи впізнаю той «найкрасивіший двір» у місті. Вони різняться лише розміром; бідніші вкриті ґонтом або соломою, а багатші — шматками черепиці. На колонах багатших будинків більше орнаменту. І тільки.

Те саме стосується і кораблів. Вони майже близнюки, немов виготовлені на конвеєрі. В цілому не такі вже й примітивні. З низькою посадкою, стабілізовані рухливим кілем, який біля берега маятником піднімається на борт. Однакове вітрильне оснащення, однакові кормові надбудови, однакові катапульти в носовій частині, пристосовані для метання списів. І така сама зарубка на правому носовому релінгу, трохи нижче бушприту. Повторена з безглуздою докладністю на кожному кораблі. Немов клас регати. Чому? Адже кожен винахід — це перевага над противником, велика швидкість і маневреність. Шанс на перемогу або збереження життя.

І ті будинки, і кораблі, і рухливі килі не було придумано за одну мить. Це досить сміливі винаходи, вони пройшли довгу еволюцію. Мабуть, добре виконують свої функції, але, схоже, у цій формі їх використовують уже кілька сотень років. Виглядає так, наче технічна думка розвивалася до певного моменту, аж хтось сказав «стоп». І все зупинилося.

Це наводить мене на думку про середньовічну Японію. Такі консервативні культури існували, але ж не настільки, щоб відтворювати щербину на борту кожного корабля.

Я бачу купу дерев на вершині пагорба і дах маєтку. Будинок як будинок, але справді стоїть там, звідки відкривається найкращий вид. Звідси видно край скелі та море за нею, видно порт і місто внизу. Міський вал тягнеться за сотню метрів звідси до самого схилу, але тут він нижчий і більш занедбаний, ніж унизу.

Колись тут було більше будинків, але тепер вони занехаяні. На самому березі стоять рештки круглої конструкції, від неї залишилися лише кам’яні уламки, які стоять по колу, немов дольмени. Старий храм?

Зупиняюся перед прогнилими воротами, які закривають фронтальну стіну.

Деякі балки повністю зотліли, дах над хвірткою з одного боку перекосився, крізь щілини видно зарослий кущами двір. Уздовж стін в’ються лише жорсткі чорні лози, схожі на плющ. Вони рясно затягнули всі стіни, влізли на дах, лежать на камінні подвір’я.

Я даремно втрачаю тут час.

Входжу на перекинутий через дренажний рів місток, що веде до воріт. Старі гнилі балки поскрипують під ногами.

— Забирайся! — крик.

Знайоме каркання.

Мій ворон.

Б’є крилами, зависнув на місці над подвір’ям, як чайка, що бореться зі штормовим вітром.

А потім шугає просто на мене. Немов яструб, що помітив кролика.

Він великий, важить десь кілограмів сім, має дзьоб розміром з льодоруб і кігті як мої пальці.

Коли така пташка летить комусь просто в голову, це таки справляє враження.

* * *

Драккайнен мимоволі присів і підняв руку, намагаючись затулити обличчя і зіскочити з містка, коли ворон, що наближався до нього в стрімкому піке, немов камінь, раптом вдарив крилами і, розвернувшись на місці, знову вистрілив угору.

Звідкись неподалік до Подорожнього долинув дивний металевий звук і гуркіт, немов від розкручування ланцюга.

Плющ почав рухатися.

Це нагадувало гніздо, в якому раптово прокинулися змії.

Відростки м’яко рухалися, плелися по стінах, з-під даху вгору вистрілили лози, закручуючись, немов кінчики батога.

Ворон молотив крилами, минаючи чергові метри, а відразу під ним розвертався відросток чорного плюща. В уповільненому часі було чутно свист, з яким стебло, листя і колючки різали повітря.

Різкий металевий свист.

Ще удар крилами — і ворон утік від одного стебла, але друге перерізало йому дорогу перед самим дзьобом.

Драккайнен почув власний попереджувальний крик, який розлився протяжним басистим гуркотом.

Чергові відростки метнулися просто в його бік, занадто швидко, щоб розумно відреагувати.

Подорожній ухилився і побачив, як гілка пролітає у нього перед обличчям, потім випростався і, дивлячись, як рослина згортається, немов кінчик батога, зробив з місця важке напівсальто назад.

Ще в повітрі він відчув, що отримав самим кінчиком стебла по стегну. Запекло так сильно, немов його хльоснули розкрученим сталевим тросом.

Приземлився за містком і відскочив на кілька кроків назад. Ледве-ледве вилікувана кісточка відреагувала різким болем розтягнутих сухожиль.

Ліана зигзагоподібним зміїним рухом відступала. Він підняв ногу, щоб наступити на неї, але в останню мить передумав. Жмут чорного, мов сажа, листя звивався по балках містка, залишаючи на них глибокі шрами, ніби від сталевого леза. Друга гілка проповзла поруч і посікла на дрібні шматочки маленьке деревце, що росло у рові.

Він глянув на своє стегно. Штани висіли шматками, рівно розрізані в декількох місцях, шкіра під ними теж була розсічена, вся бічна сторона стегна вже просочилася кров’ю.

— Мої найкращі штани! — гаркнув він.

У повітрі кружляло кілька чорних пір’їн. Ворон тріумфально закаркав, шугаючи поза межами досяжності батогів, що шмагали повітря над подвір’ям.

— Ще трохи, і… Здається, ти врятував мені життя, — сказав Вуко. Підняв невеликий камінчик і кинув.

Той пролетів над містком і був відбитий у повітрі невеликою гілкою. Пролунав металевий брязкіт, полетіли іскри.

— Зрозуміло, — процідив Драккайнен. — Реагують на рух.

Гілля знову почало звиватися в огидному щупальцеподібному ритмі, стинаючи тріски з балок і видряпуючи шрами на камінні.

І тоді з маєтку долинув крик. Жахливий вереск кількох катованих людей. Крик не був артикульованим — було чутно і чоловіків, і жінок, що волали хрипкими голосами.

Драккайнен відступив ще на кілька кроків, лаючись по-фінськи, і тоді щупальця перестали рухатися. Крик перейшов у стогони і плач, а тоді поступово затихнув.

Подорожній отетерів.

— Треба їм допомогти, — пробурчав. — Тільки як, якщо підійти не можна?

Обійшов двір по колу на безпечній відстані, але нічого не придумав.

— Підірвати його до біса? — замислився. — В’їхати на танку?

Ворон закаркав, кружляючи над ним.

— Що за притрушений світ, — зітхнув Драккайнен. Глянув униз і побачив, що трава навколо двору вкривається інієм. — Dobrodoszli. Знову те саме.

Двір знову вибухнув криками, плющ, яким обросли стіни, почав звиватися. Вуко чув брязкіт листя, що стрибало по балках і зіштовхувалось, скрегіт ліан, що стискалися та рипіли, мов сталеві канати. І виття людей усередині. Страхітливе, немов із пекла.

І ще один крик людини — від воріт.

Він побіг туди і побачив молодого моряка, того самого, який розмовляв із місцевим біля прилавків. Той лежав на спині і безпорадно смикався — з білим, перекошеним обличчям і ногами, тісно обплетеними ліанами. Вони повільно волокли його через місток просто на подвір’я.

Униз, вкритою підгнилими колодами дорогою, тікали його товариші.

— Не рухайся! — крикнув Драккайнен. — Припини рухатися! Зовсім!

Моряк з відчаєм і подивом подивився на нього, але ніби послухався. Ліани, що тримали його, сповільнилися, але продовжили волочити жертву по колодах, тільки вже ніби неохоче.

Вуко відчайдушно озирнувся, але не побачив нічого, що можна було б використати. Найбільше у пригоді став би дорожній рятувальний набір. З гідравлічними ножицями для різання металу і лебідкою.

Він побіг до найближчої покинутої хати, що спокійно занепадала за двісті кроків від нього. Там не залишилося нічого, тільки завалений дах, бур’яни і поросле кущами подвір’я. Слідів чорного плюща не було.

Поміркувавши, він підхопив збиті з дошок двері, що висіли на одній шкіряній петлі, і вирвав цвяхи, які утримували їх у рамі. Підняв двері над головою і побіг назад.

До кладки підходив обережно. Дедалі повільніше, поки не встав, завмерши абсолютно нерухомо на самому кордоні, за яким плющ починав реагувати. Кілька ліан застережливо піднялися, але одразу завмерли. Драккайнен якусь мить стояв із дверима над головою, відчуваючи, як тремтять м’язи, а потім зробив глибокий, дуже повільний вдих і жбурнув їх просто у ворота.

Ліани з вереском кинулися і обплели двері ще в повітрі. Гілки по-зміїному охопили дошки, видряпуючи на них глибокі сліди, як ланцюг бензопили.

— Не рухайся, — повторив Драккайнен. — Навіть не дихай.

Гіперадреналін біг його жилами, проте він повинен був його контролювати. Він міг випередити щупальця і висмикнути лежачого, але відірвати йому ноги.

Схилився плавним, майже непомітним рухом, ніби в сонному кошмарі. Рухався, наче занурившись в застиглу смолу. Повільно. Дуже повільно. Міліметр за міліметром. Так, щоб не ворухнути повітря. Зігнув коліна, його права рука наближалася до ножа на поясі. Повільно. Дуже повільно.

Так повільно, як росте плющ.

Він не зміг би сказати, як довго це тривало.

Йому здавалося, що цілі тижні. Що сонце зайшло і зійшло, перш ніж він нарешті присів над лежачим моряком із ножем у руці і зумів прикласти вістря до відростка, що обліпив його кісточки.

Десь далеко лунав спів і удари барабана. Шуміло море. Кричали чайки.

Тріщали і лопалися дошки дверей, які розривали ліани біля самих воріт.

Кінчик ножа вперся в балку, утворивши важіль, і дуже повільно, але з постійним натиском, вістря наближалося до плюща, що обплітав щиколотки моряка. Тепер потрібен рух униз.

Мономолекулярне вістря, виготовлене на авіазаводах «Нордланд», проти залізного відростка чорного плюща. Матеріал із твердістю діаманту проти посиленої холодним туманом магії заклинання. Міліметр за міліметром.

Волокно за волокном.

Кричали чайки.

Здавалося, що він чує, як волокна рослини поступово поступаються натиску вістря, видаючи тихі мелодійні звуки розірваних струн. Ліана піддалася.

І тоді одна велика крапля поту зірвалася з чола Подорожнього і полетіла вниз, на балки, розбризкуючись на слизькому дереві і породжуючи мініатюрну хвилю повітря.

Щупальця вистрілили з брязкотом розкручених ланцюгів.

Час рвонув уперед і загальмував, потонувши у водоспаді гіперадреналіну, який наповнив його кров.

Дуже багато речей відбулося одночасно.

Він жбурнув ніж за спину, вдарив долонями в балки, підкидаючи тіло в повітрі та схопивши моряка за пояс, намагаючись при цьому не вирвати йому нутрощі.

Ворон упав з неба з карканням, що розтягнулося в буркотіння трансформатора.

Ліани прорізали повітря тисячею чорних лез, що коливалися, немов водорості під час припливу.

Якийсь темний предмет пролетів зовсім поруч з головою Подорожнього і з гуркотом встромився в балки помосту, притискаючи до них ліани.

Обидва — і Драккайнен і моряк — повалилися на траву і каміння.

Він почув крики кількох людей і з подивом зрозумів, що чує зрозумілі слова і що час знову тече нормально. Світло здавалося йому дивно яскравим, звуки — ненормально різкими.

Він сів у траві.

Один із прибулих, жилавий моряк з червоним волоссям, розрізав штани товариша і намагався зупинити пов’язкою кров.

— Кістки цілі. Ходити будеш, — заявив.

— Я подумав, мій кум утік.

— Він побіг за нами. Ми б тебе витягнули.

— Ні, — коротко відповів моряк. — Ви б туди навіть не увійшли. Воно порубало б вас на шматки. Цей чоловік мене врятував.

— Як він це зробив? — запитав величезний тип без сорочки і з татуйованим черепом.

— Обережно, — відповів Драккайнен і встав, шукаючи ножа. — Навіщо ти туди поліз?

— Ніхто, у кого є хоч крапля розуму, не розмовлятиме таким тоном з Атлейфом Кремінним Конем, стирсманом Людей Вогню!

— Ніхто розумний не ображатиметься на розважливе зауваження, Ґрюнфе, — відповів юнак. — Я пішов, бо почув крик стражденних. Я не любив дядечка, але життя віддав би за Хродін, мою тітку. Також гадаю, що навіть такий козел, як Скіфанар, не заслуговує на такі страждання. Ніхто не заслуговує.

— Я теж їх чув, — сказав Драккайнен. — Але мені спало на думку, що катовані люди не можуть жити без їжі і води кілька років.

— А те, що гілля зазвичай не рухається, тобі на думку не спадало?

Драккайнен знайшов ніж і сховав його в піхви.

— Спалимо це, — сказав рудий моряк, обв’язуючи приятелю щиколотку. — Будеш кульгати, спираючись на милицю, як дід… Спалимо весь двір.

— Схоже, воно не захоче горіти, — засумнівався Вуко. — Воно як залізо.

— Ми так цього не залишимо, — заявив Атлейф, намагаючись підвестися.

— Тут справа не лише в твоїй тітці, — відгукнувся старший моряк з підстриженою помаранчевою бородою і зав’язаним на потилиці волоссям, який досі мовчав. — Страндлінґи вдаватимуть, що тут нічого немає, у кращому випадку почнуть брати гроші за те, щоб показувати це всім, кому буде цікаво. Якщо це рослина, то вона може розростатися. Був у мене колись пекучий кущ у саду. Я про нього забув і пішов у море. За рік довелося випалювати все, тому що виріс із дорослого чоловіка висотою. Але цей чужинець має рацію. Це може не захотіти горіти. Це насіння пісні богів.

— Принесіть сюди кілька якорів, — порадив Драккайнен. — Залізну поперечину, багато ланцюгів і четвірку запряжених волів.

— А хто ти такий, щоб нам вказувати?

— Той, хто врятував життя іншій людині, хоча не повинен був, — зауважив молодий Атлейф.

— Коли розумний чоловік дає пораду, лише дурень не слухає, — підтримав його той з помаранчевою бородою. — Спробуємо зробити, як він сказав, — підпалити можна завжди. Я — Ґрунальді Останнє Слово. Як тебе звати?

— Ульф Ніт’їсефні, Нічний Подорожній.

— Ходити краще вдень. Ти чужинець?

— Здалеку. Шукаю моїх земляків, які зникли кілька років тому.

— Однак звешся ти по-нашому.

— Називаюся по-своєму. Кажу, як би це звучало вашою мовою. Шкутильгаючи, молодий моряк підійшов з витягнутою долонею і привітав Драккайнена так, як тут було прийнято: стискаючи біцепс і хапаючи другою рукою за потилицю.

— Ти врятував моє життя. По-моєму, це означає, що ти — хороша людина, Той, що Подорожує Вночі. Я — Атлейф Кремінний Кінь.

Привели волів, принесли якорі, ланцюги, навіть якусь драгу для виривання водоростей. Навколо вже зібралося зо два десятки роззяв.

— З цього не буде нічого доброго, — кричав хтось.

— Треба всі гаки кинути одночасно і відразу поганяти волів, — сказав Драккайнен. — Я бачив, наскільки швидкі ці ліани. Поріжуть ланцюги і залізо раніше, ніж ви озирнутися встигнете.

— А я все підпалив би, — запропонував Ґрунальді. — Взяв би з корабля дві діжки пального для катапульти. Може, це їх послабить.

— А як підпалиш?

— Ти що, ніколи не бачив «драконячої олії»? Вона сама загорається на повітрі.

Ліани вхопили діжки, ледь ті полетіли, одну навіть у повітрі. Дошки моментально тріснули, розхлюпуючи навколо брудно-жовту каламутну рідину, яка одразу ж почала диміти, а за кілька секунд вибухнула густим чорним димом, який ревів і коптив, а полум’я стреміло під самий дах.

Двір вибухнув криками людей, які мучилися всередині.

Плющ почав скручуватися і бити повітря, тягнучи за собою віяло вогню, але складно було сказати, наскільки це йому шкодить.

— Якорі! Зараз! — закричав Атлейф.

Гаки полетіли, тягнучи за собою ланцюги, і впали у клубок кучерявих відростків.

— Зачекайте, поки вони натягнуться, — закричав Драккайнен. — І тоді женіть волів!

Воли нагадували скоріше мастодонтів, буйволів, схрещених з носорогами, але виглядали потужно, як рухомі гори жилавих м’язів, що пульсували під бронзовою шкірою.

Подорожній дивився, як могутні потрійні копита занурюються в траву, як із ніздрів тварин виривається пара. Запряга рушила.

Повільно, метр за метром, відростки натягнулися, ланки ланцюгів заскрипіли.

— Уперед! Дава-а-ай! Но-о-о! — надривалися погоничі і били тварин батогами.

Один із надто розтягнутих відростків раптово лопнув і злетів у повітря. Роззяви попадали на землю.

Чергові ліани періщили по натягнутому ланцюгу і закручувалися навколо металевих ланок. За ними — наступні й наступні відростки, аж за мить уже всі стебла, які було видно, трималися за гаки. Запряга зупинилася. Воли продовжували тягнути, копита вбивалися в землю, з морд і боків летіла піна, але чорний плющ не давав себе вирвати.

За натягнуті ланцюги чіплялися вже всі стебла.

Один з ланцюгів раптово видав тонкий звук.

— Усі всередину! — закричав Атлейф.

Вони припустили галопом, дістаючи ножі, і тільки Ґрунальді одним непомітним рухом висмикнув з рук місцевого роззяви списа.

Драккайнен утік разом з іншими, але пошкодував про це вже за мить. Це була погана ідея.

Сарай або, може, хлів із гулом палав, стовп чорного диму валив у небо.

Відростки чорного плюща шмагали все навколо, але були дещо дезорієнтовані. Вони молотили палаючий будинок, сікли клуби диму і полум’я, що стрибало дахом, розрізали палаючі балки, що сипалися довкола. Усередині ліан росло набагато менше, ніж навколо двору.

Драккайнен, лаючись трьома мовами на власну дурість, проскочив над стеблами, що плелися по землі, Ґрунальді ткнув у клубок ліан списом, і відростки моментально обліпили древко.

Моряк смикнув і йому вдалося звільнити зброю, хоча тепер спис був весь у засічках і з погнутим вістрям.

Побачивши жінку, всі на мить завмерли.

Вона лежала на ґанку, обплетена чорним плющем. Листя, немов вирізане з закопченої жерсті, вкривало її голову, мов перука, тонкі відростки впивалися у зморщену воскову шкіру. Було видно лише половину обличчя і одне страшне, вирячене око, з якого тік струмочок сліз. З відкритого рота линув безперервний горловий стогін, який було чутно навіть крізь шум полум’я.

— Хродіно! — крикнув Атлейф.

— Не торкайся її! — у той самий момент рявкнув Драккайнен, хапаючи його за плече.

Молодий моряк дивився безпорадно, опустивши руки. Жінка кричала весь час, смикаючись серед чорного листя, що різало її шкіру.

Великий лисий моряк з татуйованим черепом розштовхав усіх і блискавичним рухом встромив клинок жінці під підборіддя. Хродін сіпнулася, напружилася, а потім обм’якла.

Вони знайшли ще двох людей у різних місцях. Один був давно мертвий, від гілок, що його обплутували, не залишилося і сліду; від другого вціліла лише голова, але ця голова, немов жахливий плід обплетена гілками і листям, продовжувала кричати. Атлейф без слів вдарив її ножем за вухо, і крик за мить стих.

Головна зала нагадувала оранжерею. Ліани звивалися підлогою і стінами, а на дальньому кінці столу у великому різьбленому кріслі сидів Скіфанар Дерев’яний Плащ. Плющ обплітав його руки, впивався під зогнилу шкіру, обвивали кістки і рухався навколо голови.

— Убий мене! — крикнув він, щойно їх побачив. — На милість Скінґі і мужність Гінда, Атлейфе, сине Атлі, убий мене!

— Не пройдемо, — сказав Ґрунальді. — Вони вже нас бачать.

Ліани на стінах і підлозі вже піднялися, скрегочучи листям, що дзвеніло немов шматочки жерсті.

— Позаду теж погано, — промовив він тим самим діловим тоном. — Усі вже на подвір’ї.

Драккайнен повернувся і плавним рухом забрав у нього спис.

А потім розвернувся і замахнувся.

Усе тривало уламок секунди. Ґрунальді не встиг і рота розкрити.

Подорожній в одну секунду ще тримав зброю в руках, а в наступну вона вже стирчала з чола Скіфанара, наполовину вийшовши зі спинки крісла. Господар якусь мить здригався, стискаючи вигнуті пальці, потім напнувся на сидінні і обм’як.

Відростки вистрілили зі стін і обплели спис, розрізаючи його на шматки, але раптом завмерли.

Пролунав дивний глухий звук, немов скрип гігантських залізних дверей у гаражі, а потім гуркіт, немов у діжку посипалися цвяхи.

Запанувала тиша. Чути було лише ревіння полум’я.

Плющ обвис і перестав рухатися.

Драккайнен мовчав, дивлячись на нерухоме тіло, обплетене чорними ліанами. Мовчав, тільки жовна ходили під шкірою обличчя.

— Королівна заснула, — процідив він. — Забираймося звідси.

Вогонь уже сягнув даху, і всюди довгими тонкими стрічками тягнувся дим.

Стебла лежали на землі або затягували стіни, але тепер у них було не більше життя, ніж у звичайних рослинах.

Подорожній копнув гілку, що лежала поперек дороги, збиваючи хмару рудої пилюки.

— Уже іржавіє, — сказав він.

Вони вийшли з воріт без опору.

Роззяви радісно кричали й розглядали величезний клубок відростків, що його витягнули воли.

Атлейф озирнувся і мовчки дивився на двір, що палав у вогні.

По його щоках текли сльози.

Молодий плаче. Нічого дивного, адже йому років двадцять, а то й менше. А один із його людей щойно вбив жінку, яку він любив. На його прохання. Ким вона була для нього? Коханкою? Опікункою? Було незрозуміло, скільки їй років.

He можу позбутися образу списа, що пливе в повітрі і з огидним звуком пробиває череп старого. По суті, той уже був мертвий і не було часу на щось інше. Але це нічого не змінює.

Це вже другий.

Той був деревом, цей — живим трупом, який вріс у залізний плющ.

Не знаю, що я бачу.

Не розумію, що я бачу.

Але знаю, що вбив уже двох людей, оскільки інакше не зміг їм допомогти. Якби не цифрал, було б зовсім погано.

Я сідаю на землю і тремтячими руками виймаю люльку. Від утоми мені погано.

З палаючого двору виходять ще двоє. У них сірі скам’янілі обличчя.

Ґрунальді витирає ніж об траву і повільно підводиться.

— Це всі, — каже коротко.

— А… діти?

— Усі.

Двір горить.

Криків уже не чутно.

— І часто у вас таке буває? — питаю я, ставлячи на стіл жбан пива.

— Що ближче до дому, то обережніше розважливий чоловік дістає срібло, — відповідає Ґрунальді Останнє Слово. — Але і в нас трапляється, що хтось комусь ставить пиво.

— Я питаю про рухомі ліани з заліза. Про привидів у холодному тумані, які можуть убити. Про мандрівників, що можуть замкнути двір живими кайданами. Одним лише словом, як я чув. Про людей, які тонуть на сухій землі, перетворюються на камінь або вростають у дерево. Про коней, що з гуркотом з’являються посеред пустки. Про воронів, що розмовляють.

Він наливає собі по самі вінця і п’є без слів, а потім вставляє ріг в округлий отвір у стільниці.

— Коли я був молодшим, то казав, що все це казочки. Байки, які розповідають від нудьги зимою. Але тепер я чоловік у розквіті сил і багато чого бачив. Не знаю, що з цього було правдою, але навіть якщо лише половина, то те, що оповідають про війну богів, може бути правдою. Звідки ти прибув, що питаєш про таке?

— Здалеку. Настільки здалеку, що для нас це також казочки.

Він знизує плечима.

— Що далі ти від дому, то довше його не бачиш. Звідки ти знаєш, що там зараз відбувається?

Він мочить палець у пиві і малює ним безглузді рисочки на стільниці.

— Колись траплялося, що бога зустрічали один на один. Раз чи два в житті. Мій батько зустрів, коли був молодий. Ледь не помер тоді від страху. Боявся, що стане обранцем. Був то Урд Ловець. Знаєш, як воно буває з богами. Мандрують по світу і здаються нормальними людьми. Цей виглядав як дитина. Дванадцятирічний хлопець, одягнений у шкуру гірського вовка, з його іклами на шиї і рогом кільчастого оленя в руці. Старий був не дурень, тож відразу втік. А тоді стежку йому перегороджує лавина, а по камінню з’їжджає той хлопець, тільки втричі більший. Навколо сяйво, і звідусіль ідуть звірі. А він дивиться на батька і питає: «Не хочеш бути героєм оповідань?» Старий відповідає, що за жодні скарби світу.

Адже відомо, чим усе закінчується, якщо бог тебе помітить і що-небудь захоче. Так йому батько і сказав. А той сміється і каже: «Гаразд, значить, ти зі мною не зіграєш. Іди». Батько пішов і жив собі далі. Але клянуся, за все життя з ним не сталося нічого цікавого. Нічого. Ні доброго, ні поганого. Коли йшов на полювання, це тривало може до полудня. Завжди щось виходило й підставлялося під постріл. Щось таке не велике, не маленьке. Середнє. Він хотів поплисти за море, і йому це вдалося мало не з п’ятого разу. Поплив ледь-ледь за Острогові острови, і трапилася їм дрейфуюча купецька галера. Купа товару і троє хворих амітраїв. Вони забрали все і повернулися. Не було сенсу шукати чогось іще. Поплив іще раз, але куди б не йшли, всюди стояв туман. Нікуди не міг потрапити, тому повернувся. Ще кілька таких пригод — і пішов поголос. Ніхто не хотів брати його до себе на борт. Таке життя було у мого старого. Пішов свататися, так його відразу прийняли. Дівиця ані розумна, ані дурна, ані красива, ані страшна. Але нудна. Так ось і жив. Тільки поле, барани, риба, баба і дітлахи. Усе життя тільки і дивився, як дощ крапає з даху, як мелють зерна та як врожай росте. Став від туги пити. Коли помирав, то сказав, що тепер хоч раз із ним щось трапиться.

— Гарна історія. Скажи мені, Ґрунальді, де я можу зустріти Пісенника?

— А навіщо тобі Пісенник? Проблем бракує?

— Я вже казав тобі, що я декого шукаю.

— А чому Пісенник має про них знати?

— Тому що є у нього та… сила. Нехай би для чогось стала в пригоді.

— Скажу тобі дещо про Пісенників. Найкращі з них ті, хто занадто мудрий, щоб творити. Гадаєш, що той, хто так спритно впорався із двором Скіфанара, був сильний? Я тобі кажу, він досі не знає, що зробив. Розлютився трохи та й пішов собі. А воно якось само сталося. А за два дні загубив складаний ніж і розізлився на самого себе, а тому і сам тепер — лише купа того плюща. Так воно і трапляється з тими їхніми піснями. Був у нас один, який хотів, щоб дівки не могли йому відмовляти. Звичайна штука — пісня богів як золото, така, як про неї розповідають у історіях про богів. Щоб подивився на котрусь, пробурмотів щось і та стала б його любити. Знайшов він якогось мандрівного одноокого діда, який сказав, що навчить його. Потім поліз в урочище. Зазвичай урочище таких убиває, але цьому вдалося. Отримав свою пісню богів. Забув тільки навчитися, як припиняти. Дівки ходили за ним по хаті, сиділи на яблунях, але відігнати їх було не можна. Нарешті він утік, так його дістали їхні рідні, придушили, перерізали горло, кинули в трясовину і проткнули колом. А ті жінки його так і чекають. Їх навіть силою звідти не забереш. Постаріли вже, а досі чекають. Стоять біля дороги і дивляться. Ні, брате. Пісні богів — вони для богів. Людина над цим не владна. Бувають такі, що беруть Пісенників на кораблі. Нехай, мовляв, відводять списи і стріли ворогів, відганяють вогонь і прикликають вітер. Такі кораблі рідко повертаються. Навіть дошок від такого судна потім не знайдеш. Тому що, бач, стріла, політ якої ти змінив, повинна кудись упасти. Вітер, який прилетить на поклик, справить шторм або штиль на кілька днів. Пісенник вигинає лінії доль, а ті потім перетворюються на вузол. Усе, що так начаруєш, повертається потім двічі і щоразу в гіршому вигляді, або світ навколо стає потворнішим. Нічого не буває задарма.

— Я тільки хочу його побачити. Хочу зрозуміти, що воно таке.

Ґрунальді відпиває ще ковток і чухає під ярмулкою. З вогняною бородою і жовтим волоссям він мав би виглядати наче клоун, але не справляє на мене такого враження. Хіба що я призвичаївся. Славний хлоп’яга, але що мені це дасть.

Я їх не знайду. Потрібен слід. Натяк. Але у мене немає нічого. Потрібна гіпотеза. Робоче пояснення. Без цього я просто буду витріщатися з відкритим ротом на дедалі дивніші події. Шукаю чотирьох осіб серед тисяч на дикому континенті. Мільйони гектарів лісу, гір і пусток. Тисячі селищ і жодної мапи. Немає ані документів, ані влади. Людина має те ім’я, яким назветься. Якщо ніхто тебе не запам’ятав, ти тут не існуєш.

Навколо нашого столика раз у раз проходить хтось, хто, з точки зору місцевих, дивакувато одягнений і не знає мови. Величезний чолов’яга з розтягнутими вухами і опуклими візерунками шрамів на мідних щоках, убраний лише у вишитий жилет і шаровари. Потім проходить хтось у білому плащі, що приховує все тіло, дуже високий і худий, але не відомо навіть, якої він статі. Очну щілину в чалмі закриває сітка з пацьорками, не видно навіть очей, з клубів білих складок виступає лише худа рука, що тримає різьблену кістяну паличку з пучком червоного кінського волосся на кінчику. Ніхто не звертає на них уваги. Щоб їх запам’ятали, моїм ученим довелося б в’їхати сюди на рожевому кадиллаку 1957 року.

Тут занадто багато метушні.

— Пливи з нами, — пропонує Ґрунальді. — Якщо не знайдеш своїх, то перезимуєш у мене. Попливемо Драґоріною вгору до країни Вогню. Може, і Атлейф захоче, щоб ти залишився при його дворі?

Я усміхаюся:

— Подивимося.

— Цього року небагато нас повертається, — несподівано каже він. — Ми випливли трьома кораблями. Три чудових траккени, по п’ятдесят хлопців на кожному. Повертаємося одним і в двадцятьох. Це не буде весела зустріч.

Я піднімаю брову, але він одним ковтком випиває вміст рогу й більше нічого не каже.

Я залишаю його на час і йду чогось шукати. Сам, власне, не знаю, чого.

Мене вчили безлічі речей. Я можу розмовляти на шести місцевих мовах, можу бачити в темряві, зниклих землян зумів би навіть відчути. Але не за кілька років.

Кружляю навколо прилавків. Їх стає дедалі більше. Поруч зі стаціонарними збитими з балок і прикритими навісами конструкціями, в яких торгують місцеві, стають вози, з яких продають хутро, зброю, прикраси, цвяхи, найрізноманітніший товар. На порожньому ще вранці лузі, поруч із гирлом, стоять намети та огорожі, в які зганяють худобу і коней. У фйорді постійно з’являються нові вовчі кораблі. Згортають свої схожі на жалюзі вітрила, кидають якір і встають, де хто зуміє. Натовп зростає з кожною секундою. Горять багаття, лунають барабани і пісні. Куди не глянь, навіть на далекому протилежному березі, моряки ставлять намети. Достатньо двох козел для бізань-щогли, на які спирається гик і зверху накидається вітрило.

Берег і кордони таборів патрулюють групки озброєних людей, які стежать, щоб жоден моряк не прихопив у місто серйознішої зброї. Самі ж мало не згинаються під її вагою. Шоломи, щити, списи, сокири, мечі, панцирі. Повний набір, що грізно брязкоче і виблискує на сонці.

Між прилавками вже доводиться проштовхуватися. Я роззираюся. Весь час перевіряю сотні облич навколо — жіночих, чоловічих, білих, мідних, з зеленувато-оливковою і синьо-блакитною шкірою, реєструю тисячі кіс, борід, вусів, хвостів, чубів, татуювань, бачу наповнені бронзою, синявою і чорнотою нелюдські очі, пропускаю крізь вуха тисячі слів різними мовами. Вистежую.

Знаю, що досить буде почути знайоме слово або побачити людське око з круглою райдужкою в обрамленні білка, округле обличчя, ніс картоплиною або відстовбурчені вуха…

Місця, які можна прийняти за стаціонарні крамниці, склади й контори, розташовані там, де будинки стоять біля самого берега фйорду. Це похмурого вигляду дерев’яні будівлі, повні товарів або заставлені важкими столами. Тут — резиденції найсерйозніших купців. Вони сидять на стільцях перед своїми будинками або на краю помосту, п’ють пиво, теревенять або грають у плашки. Одиничних невільників, коней чи худобу купують на площі. Там панує роздріб. Тут же торгують стадами, десятками людей і цілими кораблями товарів. Це помітно.

Ось старий чоловік сидить на діжці і дивиться з-під примружених повік на «вовчі кораблі», що сунуть по річці. Його сусіди метушаться біля прилавків і викочують повні пива діжки туди, де найбільше спраглих горлянок, печуть курей і рибу або торгуються за заморські товари. Там суцільні крики і театр, суперечки через кожного коня, коло воску, кожну грудочку пахощів чи відшліфований кинджал. Але там течуть мідяки, щонайбільше тонкі срібні бляшки. З рук до рук переходять жмені монет, «мушель», в кращому випадку — марок і шеклів.

Тут все інакше. Цей навіть дупи не хоче підняти. Сидить і обрізає ножичком шматочки сиру. Але досить поглянути на вишитий шовк його каптана, на чоботи зі срібними прикрасами, на охороні амулети, привезені з усього світу, на сяюче сріблом хутро, яке він підклав собі під дупу. Тільки гляньте на викладені у крамниці товари, прикриті шматком сукна, подивіться на точні ваги з полірованого золота, срібла і кістки, що весь час у нього під рукою. На них зважують золото і дорогоцінне каміння. Тут дзвенять важкі крони, денари і ґвіхти.

Подивіться на чоловіків, які вештаються в тіні крамниці, ні на мить не відкладаючи сокири і не спускаючи з неї очей. Позаду будинку, там, де складають товари, їх іще більше. Вистачить одного свисту.

Погляньте на маленькі, збиті з товстих дошок важкі двері, укриті смугами заліза і бляхами оковки. Вони підперті кілком, що означає, що закриваються самі — варто лише копнути блок. А ще на потужні гаки, що направляють важкий засув.

Адже тут продають цілі стада тварин, торгують вивезеними з іншого кінця світу принцесами, продають регалії і магічні мечі.

Тут цілі кораблі і фургони товарів переходять до інших власників.

Там, на площі, свої справи провертають моряки і кермові. Сюди приходять торгувати стирсмани.

От тому він сидить нерухомо, поки решта міста крутиться в поті чола, бажаючи використати ці єдині в році жнива. Осінній ярмарок. Час, коли повертаються наповнені здобиччю «вовчі кораблі» і приїжджають зголоднілі моряки з поясами, набитими сріблом. Усе місто закочує рукави і кидається заробляти. Хто чим зможе. Казанком, діжкою пива, руками, ротом, діркою. Усім можна заробити в осінній ярмарок.

Лише ці кілька десятків людей сидять в променях полуденного сонця і чекають, поки клієнти самі до них прийдуть.

Тут немає загонів поліції, немає і короля. Найвища влада — це ті, хто сидить під стінами на різьблених стільцях з духмяного дерева. Якщо хтось і справді знає щось про це місце, то саме вони.

Я знаходжу корчму. Похмура комірчина, перед якою стоїть кілька лав. Вони майже порожні. Там, біля гирла, треба протискатися до бочки пива, розмахуючи рогом і брязкаючи монетами.

А тут жбан пива коштує дванадцять «рубаних». Жахлива ціна. Рівнозначна чотирьом жбанам пива і декільком баранячим вирізкам там, подалі.

Нарешті: «Господарю, пива!». Кидаю цілу марку.

Купую і сідаю як вони, спостерігаючи за човнами, що снують річкою, обганяють один одного, намагаються не стикатися з човнами на веслах, повними моряків, що пливуть на якірну стоянку біля іншого берега, і з дедалі більшими проблемами шукають місце, куди причалити.

Пиво тут і справді набагато краще, але це все ще не «Карловац», не «Гайнекен» і не «Тиске».

Чим займаються окремі купці, не видно. Я сиджу і намагаюся вирахувати, хто з них найбагатший. З яким я захотів би поговорити, якби був загубленим у чужій культурі вченим.

Учені не забрали всіх грошей зі станції. Забули? Не потребували? Поспіхом тікали? Порахували, що у них і так вдосталь, і не захотіли згадувати про скриньку нумізматів в лабораторії?

Ці люди, які сидять на узбережжі, — це еліта. Навіть якщо мої загублені не шукали в них допомоги, будь-яка значуща звістка мала б до них дійти. А цей товар я хочу купити.

Попиваю пиво і демонстративно кривлюся. Набиваю люльку і граюся важким золотим ґвіхтом. Він розміром із п’ять євро, але у три рази товщий. Десь зо тридцять грамів золота. Аби я продав його на mjenjacnicy в Хварі, міг би на виручені гроші дозволити собі добру вечерю. Або навіть дві.

Тут на це можна жити півроку.

Погано оброблена монета мало придатна для жонглювання. Я обертаю її між кісточками пальців, перекидаючи її до мізинця і назад. Це одна з повторюваних до знемоги вправ, які, на думку Левіссона, готували мене до фехтування ножем.

Я привертаю увагу. Це мені і потрібно.

Тут на мене ніхто не нападе. Не на цьому березі, не між вишуканих «бутіків» шанованих купців.

Кораблі крутяться фйордом дедалі безпорадніше. Крики, нервові маневри вітрил, весла, прокляття.

Марно, хлопці, тут суцільна дупа. Доведеться витягати кораблі на пляж. Важка робота, але це ніщо порівняно з тим, як доведеться їх підкопувати і буксувати назад у море. Можете піти далі, вгору по річці, але там сильніша течія, а дно мілішає і стає кам’янистим. Але це нічого, «вовчі кораблі» вміють плавати і мілководдям, і в течії річок.

У нас у сезон плавання саме швартування в порту вже є бізнесом. Тут — це суцільна партизанщина, напевно вони ще не вигадали портового збору.

У мене є час.

Граю із золотою монетою.

Потім залишаю дороге пиво в жбані і заходжу до однієї з контор.

— Хай благословлять тебе боги, але нехай не побачать тебе, добра людино, — кричу я і продовжую гратися ґвіхтом. Оглядаю оригінальну зброю, що висить на стінах, тюки цінного хутра здаються примарами снігових лисиць.

У повітрі витає запах якихось екзотичних пахощів і духмяних смол.

Він встає і легенько всміхається, ховаючи долоні під пахвами. Стоїть у дверях, загороджуючи мені шлях. У глибині кімнати, за купою кованих скринь, двоє спітнілих і смердючих від випитого пива чоловіків устають із табуретів і стискають короткі, зручні в тісному бою сокири. Я їх не бачу. У одного печія, другий накульгує на ліву ногу, можливо, через затісний чобіт.

— Добре сказав, прибульцю, — каже купець ласкаво. — Хочеш щось купити у Копченого Уллє?

— Дехто казав мені, що в тебе є Предмети, що Діють. Але мені йдеться про справжні. Про такі, що прибули здалеку і справді Щось роблять.

— Іди на площу. Там повно тих, хто їх продає. Запитай у моряків. Вони привозять різні речі і навіть не знають, що воно таке. Я в таке лайно не влажу.

— Мені потрібно дещо особливе. І площу вже бачив. Я, звісно, прибув іздалеку, але навіть я знаю, що вартісні речі не продаються на прилавках. Шукаю те, що не з’явилося в цьому році.

— Тоді йди двома будинками далі, там мешкає Ґруль Солом’яний Пес. Може, в нього щось знайдеться. Це золотий ґвіхт?

Я роблю простенький фокус з монетою і дую собі в кулак. Показую йому порожню долоню.

— Немає торгівлі — немає золота.

Розвертаюсь до дверей, але на порозі зупиняюся:

— А може, Копчений Уллє, хтось продає невільників, але особливих? Я шукаю двох чужоземних жінок: одна — вища за рослого чоловіка, але худа, з волоссям мов солома, а друга — нормального зросту, але з волоссям кольору сажі і кучерявим, ніби бараняче руно…

Я описую інших членів експедиції, які залишилися живими, не забувши згадати про «сліпі» риб’ячі очі, які бачать, і про шорстку мову. А ще про те, що вони можуть зійти за божевільних або Пісенників.

Він присуває табурет і сідає переді мною, дивиться очима, схожими на краплі смоли, в яких я не в силах нічого прочитати.

Я сідаю на стіл, на якому височіють розсортовані в дерев’яні коробочки дрібнички.

— Є ще одна річ, яку має кожен гарний купець і за яку я теж віддав би золото. Це новини. Вісті про людей, яких я описав. Може, вони з’являлися тут або в якомусь іншому місці? Може, продали або зробили щось дивне? А може, це їх продали? Ось що, Копчений Уллє… Я дам тобі цей ґвіхт. Як аванс. Якщо не дізнаєшся нічого, віддаси його мені, — я усміхаюся так солодко… всіма зубами, як вовк. А потім кидаю монету в дерев’яну стіну.

Насправді це нескладно. Питання стабілізації кидка і початкової швидкості. Ну і зап’ясток. Ще потрібно знати, що золото — це м’який метал. Монета жодним чином не перерубає деревних волокон. Просто потрібно метнути в горизонтальну балку і тоді вона увійде між волокнами.

Однак це справляє враження. Добрі люди з іншої кімнати стикаються в дверях, але завмирають, побачивши зведену руку власника контори.

— Духмяного пива, — каже Копчений Уллє. — Холодного. Просто з колодязя.

Значить, ми вже друзі. Попиваємо світлий напій, в якому дорогі приправи перебивають сморід дріжджів.

Уллє виймає ножа, і за деякий час йому вдається виколупати ґвіхт з балки. Він уважно оглядає монету, після чого кидає на шальку терезів і постукує базальтовими гирьками.

— Якщо в майбутньому ще мені платитимеш, не встромляй всього в стіни, — бурмоче.

Потім веде мене вузьким проходом між халупами, тут смердить сечею, прогнилі дошки під ногами чвакають у багнюці.

Потім наказує чекати. Я стою на маленькій вуличці, слухаю псів, що гавкають за частоколом двору, і меланхолійно роздумую, чи щось відбувається, чи Копчений просто намагається мене надурити.

Нарешті відкривається одна зі стулок, і мене запрошують усередину.

На подвір’ї росте кілька плодових дерев, на траві поставлено стільці і столик. Копчений Уллє чекає разом із приятелем — зморщеним дідуганом з кадиком, який так стирчить з обвислої шиї, що на ньому можна повісити капелюха. Це Мальфаст Летючий Камінь. Шанований чоловік, який знає все про дивних невільників.

Я сідаю з ними, отримую зелену чарку з товстого, пухирчастого скла, мені урочисто наливають щось відверто зелене і духмяне, немов сироп від кашлю.

Мальфаст плескає в долоні, і двоє слуг відчиняють браму будинку, який я спершу прийняв за надто довгий сарай. Виводять досить високу жінку, закутану по саму маківку в червоний плащ з глибоким каптуром.

Я мовчу.

З неї знімають плащ. Під ним дівчина гола, у неї зовсім біла шкіра, вкрита складним геометричним чорним та червоним татуюванням. Довге волосся кольору снігу, зав’язане вузлом. Вона відкриває татуйовані повіки, і я бачу білі очі, крізь білизну просвічує червона райдужка. Рівний вузький ніс тягнеться майже вертикально, дівчина виглядає зовсім як змія.

— Вона сліпа, — відгукується хрипким, дуже гучним голосом Мальфаст. — Як ти й хотів. Сліпа, але бачить, як ти й казав. Її світло — це темрява. Удень вона ледь бачить, проте її стихія — це дотик. Не переносить світла, навіть її шкіра цього не любить. Потрібно тримати її в темряві і закривати від світла. Походить з далекої країни і є жрицею чужоземної богині, яка зветься Іррханна. Її храм — це темні печери, а культ полягає в стосунках з чоловіками чи незайманками. Їй усе одно. Бачить у темряві і бачить дотиком. А її дотик це щось таке, чого неможливо забути. Мало їсть і чудово співає для своєї богині, але це безпечно, тому що вона далеко. При цьому абсолютно не говорить. П’ять ґвіхтів золотом. Справжній скарб.

Я роблю ковток напою і розумію, що воно дуже віддалено нагадує вино. Пахне як рідина для ванни.

Хитаю головою.

Мовчки. Що тут сказати? Зараз я багатий збоченець, прихильник дивацтв.

Тоді, можливо, горбатий мідношкірий дідок з довгим, до пояса, срібним волоссям і однією рукою? Мовчки стоїть і грається камінчиками в долоні.

— Цей народився зовсім без очей і до того ж він — Той, хто Діє. Можна тримати його вдома без побоювань. Безпечний для людей і худоби. Завдяки своєму мистецтву ніби бачить. Може прочитати приховані речі, якщо дати йому предмет, який комусь належав. Однак правда в тому, що він з Кебіру, і краще його розуміє той, хто знає тамтешню мову. Є в нього і одна пісня — якщо даси йому якусь зламану річ, зуміє зробити так, щоб частини зрослися. Це пісні чужих богів і тут вони не приведуть до нещастя. Цього віддам за двадцять марок срібла.

Чергова невільниця одягнена в щось, що нагадує золотистий обтислий комбінезон для пірнання, вкритий рудими зиґзаґами. Присідає біля стоп стражника, облизуючи губи і спираючись руками в землю. У неї гострі зуби і чорні губи. І нашийник з пристебнутим ланцюгом.

— Ця хоч і не сліпа, як ти хотів, але божевільна. Багатії з далеких країв вирощують таких, як вона, силою Тих, хто Діє, для прикраси і власної охорони, а ще — заради полювання. Хутро, яким вона вкрита, справжнє. Взимку буде густіше, і тому одяг їй можна не давати. Їй досить віддати наказ, і вона стерегтиме двір, але доведеться тримати її окремо від собак, бо погризе. У неї не буде потомства зі звичайним чоловіком, але трахати можна, якщо кому подобається. Коштує тридцять марок сріблом.

Я потираю чоло. Починаю відчувати втому.

Однак продовжую оглядати парад виродків. Є дивовижні мутації, але трапляються і дивно скалічені персонажі, ніби спеціально деформовані. Однак ні в кого немає людських очей, широких зубів, кулястого черепа і відстовбурчених вух. Ніхто не нагадує Олафа Фйолсфінна, Ульріку Фрейхофф, П’єра Ван Дікена або Пасіонарію Калло.

Ніхто.

Це просто цирк виродків.

Як там казав Барнум, творець одного такого цирку? «Щохвилини народжується новий виплодок»?

З’явилися звичайні невільниці, але першосортні. Гнучкі красуні з різним кольором шкіри, м’язисті чоловіки. Я не вмію читати по їхніх очах. Очах білок і змій. Позбавлених виразу намистинок.

Вони в розпачі? Байдужі?

Це культура без технології. З полоненими потрібно щось робити. Може, краще приставляти їх до роботи, ніж патрати на сходах пірамід і випускати кров на славу Сонця і Пернатого Змія? Скрізь так було.

На Землі теж.

Космічна стала.

Однак я почувався би краще, якби мене переповнювало святе обурення і відчуття гуманістичної переваги. А я починаю ловити себе на думці, що мене тягне кого-небудь купити. Наприклад, цю струнку, як танцівниця, дівчину з пурпуровим волоссям, яке клубочиться, немов хмара. Вона стоїть, прикриваючи рукою груди, легко здригаючись від холоду або страху. З відстані кількох метрів і під світлом вона здається красунею. Незважаючи на трохи завузький череп і занадто видовжене обличчя, як у всіх тут. У неї маленькі витатуйовані знаки на лобі і щоках, тонкі брови.

Уявляю собі те святе обурення по той бік Всесвіту.

Якщо її куплю не я, то купить хтось інший. Битиме її, моритиме голодом, принижуватиме, ймовірно, мучитиме і, може, вб’є.

Вона вестиме життя домашньої тварини. Її ганятимуть баби, власник або власниця — всі. Вона перебуває внизу ієрархії, трохи вище від корови. Її світ обмежиться до однієї з тутешніх смердючих халуп із колод, кожухів, вошей і слизького риб’ячого жиру. Вона забуде, ким була. Потім постарішає і вже не буде красунею. А отже, не буде цінною.

Зі мною її роль обмежиться супроводом. У тому числі в ліжку, не будьмо лицемірами. Іноді допомагатиме мені. Я навчу її різних речей, цивілізованих. Це займе кілька місяців, щонайбільше рік, дасть Бог. А потім, коли я вирушу додому, дам їй золота і допоможу осісти. Стане великою пані і влаштує собі життя.

Коли я був дитиною, після шторму бігав по пляжу і збирав викинутих хвилями крабів. Зібрав їх штук сто. Хапав і ніс у море за хвилю прибою. Це забрало кілька годин, а тоді я підвів очі і побачив, що пляж по самий обрій встелений вмираючими крабами. Минуло стільки років, а я нічого не навчився.

Однак, ця думка спокуслива. Дивлюся на неї і не можу позбутися дивного відчуття. Я можу це собі дозволити. Досить вказати на неї пальцем, витягнути кілька срібних блях з поясу, і вона буде моєю. Так тут робиться. Жодних вечорів при свічках, жодних розмов. І раптом я чую, що їй чотирнадцять.

Мабуть, я надто далеко від дому.

— Я шукаю конкретних людей, а не подібних чи просто дивних, Мальфасте Летючий Камінь. Однак ви надзвичайно мені допомогли. Я не куплю жодного з цих невільників, але дам вам ще марку сріблом, якщо дозволите мені оглянути всіх рабів, які є в місті в інших купців. Я кажу не про тих, кого моряки виставлятимуть на площі, а про решту.

Копчений Уллє погладжує щоку.

— Зараз невільників мало. Погані часи, війна богів. Дедалі менше стає походів. Чоловіки сидять вдома і пильнують. Але можемо побачити, що є.

Увечері відчуваю, що з мене досить. Я оглянув ще з дві сотні людей і намагався розпитувати на шести мовах тих, хто розумів, що я говорю. Ніхто ніколи не бачив моїх загублених. Ні тут, ні в країнах, де їх викрали. Молоді дівчата горнулися до мене і обіцяли чудеса в ліжку, якщо я їх куплю. Кілька спритніших розповідали казочки, сподіваючись, що це їм допоможе. Діти дивилися на мене переляканими оченятами звіряток з кутків приміщень. Мене хапали за руки і ноги. Дівочі руки ковзали по зав’язках ширіньки, обвивали шию.

Деякі, почувши рідну мову, впадали в істерику і вигукували звістки, які я повинен був передати їхнім рідним. Проклинали Людей Узбережжя, власних і чужих богів. Молили про допомогу.

Але нікого з тих, кого я шукав, не було.

Паскудний день.

Я повертаюся на площу. Та тріщить по швах від криків, барабанів і сопілок, усі лавки і столи вже зайняті, горять багаття, на рожнах шкварчить м’ясо і риба, каламутне пиво ллється пінистим струмком в кубки, роги, жбани і горлянки.

Атлейф і Ґрунальді сидять на шматках хутра біля берегових скель, у них власне багаття і власні діжки з пивом. Кличуть мене здалеку.

Там сидять ще кілька схожих на них. Стриманих і мовчазних. Але мене вітають тепло. Уже всі чули про чорний плющ. Ми потискаємо один одному біцепси й потилиці. Чом би й ні.

Мені підходить їхня компанія. Навколо крики, дикі танці, якісь диваки наздоганяють дівчат, ті регочуть, хтось блює у воду. Тут же сидить банда похмурих чолов’яг і дивиться у вогонь. Обмінюємося ледачими фразами.

Вони втратили сто тридцять чоловік і два кораблі. З них — тільки п’ятдесят у битвах і заморських пригодах. Решта пропали недалеко від Узбережжя Вітрил, на якомусь проклятому острові. Через якесь прокляття. Тільки це й зрозуміло з їхніх розмов, скупих і неохочих, а я не розпитую.

У мене є власні проблеми.

Куди не гляну — бачу пляж, засланий крабами.

Мільйонами крабів.

Злі наміри перехожого можна розпізнати відразу. Це видно по тому, як він іде в твій бік, як дивиться, як тримає руки. Мільйони знаків.

Мені вбивали це в голову.

І незважаючи на це, по дорозі до будинку Лунфа Гарячого Кременя я дозволив собі минути одного чоловіка, який сидів під стіною, і наштовхнутися на двох інших, хоча їхні фігури аж світилися від надлишку адреналіну і жаги вбивства.

Навіть важко було назвати це вулицею. Просто вузький прохід між двома частоколами. Така собі стежка. Під ногами багнюка, калюжі, в кінці вулички пробігає пес, згорблений, мов гієна.

Вони схожі на моряків, які зблукали. Йдуть просто на мене, дружно сплітаючись руками. Той, що зліва, тримає в долонях вузький глиняний глечик. Розчіплюють руки, щоб пропустити мене посередині. Такі собі двоє п’яничок, яких погойдує.

Мене ніщо не виправдовує. Ні втома, ні думки, ні пиво, що злегка шумить в голові. Мене готували саме до таких обставин. Левіссон мене вбив би, якби побачив подібне. Ніколи не можна проходити між двох людей. Не можна дивитися під ноги і роздумувати.

Не на темній вуличці.

Той, що праворуч, хапає мене за руку вище ліктя, а той, що зліва, вистрілює підступним низьким ударом прямо в корпус. Удар іде гаком, не між ребер, але під лопатку. Тривожний режим потребує двох десятих секунди для активації.

А потім я стою на темній вуличці серед смоляних тіней і сріблястого світла одного з місяців. У моїй долоні лежить важкий вигнутий кинджал, який належить не мені. Біль від розрізу широкого м’язу спини напливає повільно і наче невпевнено. Двоє лежать переді мною, один з них підпирає стіну з химерно викривленою головою і ногою, зігнутою під незвичним кутом, як шматяна лялька. Третій стоїть на колінах за мною, схилившись над багном, немов б’ючи поклони.

Він живий.

Мої ноги тремтять, і я зовсім не пам’ятаю, що сталося.

Чую хрип.

Це той, що сидів під стіною, а потім раптово виріс за моєю спиною. Власник кинджала. Тепер він стоїть на колінах, відчайдушно намагаючись затиснути розрізану сонну артерію, пальці ковзають у крові, що ллється рясно, як вино з розпоротого бурдюка.

Той, який мене вдарив, саме помирає. Його пальці тремтять дедалі слабше, виглядають як лапки розтоптаного краба. Очі рухаються під повіками, видно навіть вузьку смужку білка. Шансів у нього немає. Як це було?

Пам’ятаю, що перш за все я уникнув клинка, який в розтягнутому часі немов загальмував, уткнувшись мені в бік, під лопатку. Немов занурився в смолу, що раптово залила весь світ. Усе сповільнилося, і лише я прослизнув між секундами, зліз з заліза, яке вже почало мене вбивати, і сплів свою руку з його, ставлячи важіль на лікоть.

Це сталося перед тим, як я розтрощив коліно другого, чи пізніше? А може, одночасно?

Точно раніше, тому що, коли за спиною я почув скрегіт сталі, яку витягали з піхви, друга рука вже була вільною. Я міг зробити атемі — відволікаючий удар у кадик і послати його півобертом прямо під удар того, хто стояв позаду. Скісний, швидкий удар з двох рук, який мав розрізати мені спину по діагоналі, а натомість покремсав груди чоловіка з ножем.

Потім я забрав у третього шаблю. Убив його? Чи спершу того, зі зламаною ногою?

Не знаю.

Він падав, тож я вдарив його в повітрі, і падіння змінило напрямок: він підлетів угору, немов підводився, от тільки в’язи його були вже скручені, а голова гротескно кивала, так наче шия була лише набитим піском рукавом.

Потім поворот і удар. Той досі стояв, не вірячи власним очам. Дивився на приятеля, який раптово виріс на шляху його шаблі, і на власні руки, з яких зникла зброя.

Тоді я перерубав йому шию і, запанікувавши, втік з бойового режиму, ніби це він був у всьому винуватий.

І тоді дзбан вдарився об землю.

А тепер я стою із чужим залізом у руці, а навколо вмирають люди. І зараз я вже інший, ніж п’ять хвилин тому.

Зараз я вбивця.

Відчуваю паскудний біль у боці, що нагадує, що я наразі ще не труп. Це був не напад грабіжників і не п’яна бійка. Це був замах.

Хтось хотів мене вбити.

Той, із розрубаною шиєю, м’яко валиться в грязюку і велику калюжу власної крові.

Тут смердить кров’ю, сечею і різаниною.

Я обшукував тіла. На них не було нічого особливого. Штани, сорочки, куртки. Амулети.

На поясах невеликі кошелі, ножі, якісь ложки на ланцюжках. А чого я очікував?

Документів?

Може, фірмових сірників з нічного клубу із вручну написаною електронною адресою?

Усі мають геометричне татуювання на руках. Зиґзаґоподібні візерунки, що нагадують стилізований колючий дріт. Через це їхні руки схожі на змій.

І амулети. Тут усі носять цілі колекції прикрас з металу, кістки й каменю. Панічно бояться прокльонів і холодного туману. Ця базарна біжутерія повинна їх охороняти. Однак шиї моїх клієнтів прикрашають лише поодинокі срібні підвіски. Однакові. Дві сплетені змії, що нагадують спіраль ДНК.

Я зриваю шнурок, ховаю підвіску в кишеню, а потім мию закривавлені руки в калюжі.

Відчуваю, як бік починає дерев’яніти, а сорочка — липнути до тіла. Під пахвою бачу велику пляму. Погано. Втрачаю багато крові. Вона вже просочується крізь кожух.

Кинджал я вкладаю в долоню власнику. Чи могли вони повбивати один одного? Пан номер один ламає шию пану номер два. Пан номер три дякує йому клинком у груди, тож пан номер один у відповідь б’є його ножем у шию. Кепсько. Навіщо ламав шию, якщо мав ніж? Але доведеться так усе й лишити. Тут, сподіваюся, немає слідчого експерименту. Головне, щоб мене тут ніхто не бачив.

Роззираюся, чи бува не лишив я слідів. Розриваю сорочку і засовую під пахви клубок полотна, притискаю його ліктем. Не хочу залишити кривавих слідів і закінчити в сітці з вогняними зміями або чимось таким. Виходячи з провулка, ступаю по камінню.

Лунф Гарячий Кремінь відчиняє мені відразу, ніби чекав під дверима.

— Злодій! — кричить. Я відчуваю, як зупиняється серце. Ядран! Спорядження! Лунф аж підстрибує від емоцій. У нього у руці коротка широка сокира. — Отруїв собаку і переліз через частокіл! Через дах! Ми вже спали!

Злодій лежить горілиць на подвір’ї, розкинувши в сторони руки. Його обличчя побите в кашу.

Я розштовхую групку переляканих домашніх і відчиняю двері. Засув чимось перерізаний. Рівно і гладко, немов лазером. Ізсередини мене вітає глибоке бурчання Ядрана.

Я притуляюся до великої голови і приставляю чоло до його чола.

«Погана людина, — чую у голові. — Прийшла погана людина. Ядран не піде. Ядран і Вуко разом».

— Усе добре, — гладжу його по шиї.

— Твій птах видзьобав йому очі, — розповідає господар. — Як тільки він зайшов у сарай. А потім кінь відірвався і брикнув його в голову. Його вбили твої звірі, — хитає головою з тривогою і недовірою.

— Накажи дати мені води. Краще гарячої, — кажу з дедалі більшим зусиллям. Мені здається, що зараз утрачу свідомість. Мої коліна трясуться. Посттравматичний шок, втрата крові і втома від бійки. Я хапаюся за одвірок. Бік болить, як холера.

Пальці не надто бажають мене слухатися, коли я витягаю кресало.

Лунф кричить, щоб принесли води, а сам запалює лампу.

— Тепер залиш мене на хвилинку.

Він виходить, а мені здається, що на його обличчі я бачу страх.

Риюся в торбах, сидячи посеред розсипаних речей, але мені страшно хочеться впасти в них обличчям і заснути.

Потім стою голий над відром і підбиваю підсумок утрат. Знову ниє моє Ахіллесове сухожилля, опіки на спині ще болять, але немає відкритих ран, на стегні з десяток глибоких подряпин від зустрічі з чорним плющем, і цей удар у бік. Він неглибокий, м’яз прорізаний, може, на півтора сантиметра. Легеню не зачепило. На додаток — колекція з декількох дрібніших пошкоджень, подряпин і синців у різних місцях. Я знімаю зашкарублу пов’язку, якою перемотав мені ногу один із Людей Вогню, потім беру контейнер і забризкую всі рани пінним бинтом, який застигає білими плямами.

У ньому міститься клітинний клей, знеболювальне, ензими, які допомагають загоєнню, та імуноглобулін. Але в такому темпі за два тижні доведеться використовувати розжований хліб із павутиною.

Я кидаю в кухоль холодної води дві таблетки регенераційного комплексу, і в повітрі розноситься запах цитрусів. Свіжовичавлені апельсини, лимони та мандарини. Випиваю пінистий напій, у вухах дзвенить мелодія з реклами «Оранжини», і я відчуваю, як на очі навертаються сльози. Хочу додому.

На балці під стелею сидить велетенський чорний птах, схожий на ворона, і поблискує на мене білими повіками на чорному, мов агат, оці.

— Тебе звуть Невермор, — кажу йому. — І ти залишаєшся зі мною.

— Невермор! — каркає він. — Ніколи більше!

— Нарешті ти це сказав, — киваю із задоволенням.

Якось миюся, надягаю нову сорочку і штани. Цифрал заливає мене потоком ендорфінів. Світ стає пастельно-плюшевим, тупий біль згасає, але різко і коротко прострілює при необережному русі. Страшна тінь у душі ховається по кутках. Ну що ж, так сталося. Таке життя. Це не твоя вина. Вони могли тебе не вбивати, тоді залишилися б живими. Такий вже цей світ. Що поробиш?

Висповідаєшся? Подзвониш в поліцію? Підеш на психотерапію?

Лунф приносить мені миску якоїсь приготовленої темно-червоної квасолі з великих зерен, копчену рибу і жбан пива. Мовчки дивиться на просочену кров’ю сорочку, прорізану під рукавом, і так само пошкоджений жилет.

— Давай, — каже. — Жінки виперуть.

Я витягаю відібраний у вбивць амулет і показую йому. Він спльовує з огидою і піднімає кулак, бурмочучи ім’я Гінда.

— Не носи цього. Це знак Смейрінґа. Бога Змія.

— Хто це?

Він знизує плечима.

Я висмоктую зерна, випльовуючи товсті шкірки, рву рибу і намагаюся не їсти як звір.

— Бог країни Змія. Уникай Людей Змія. Це погані люди. Нападають на всіх, не тільки на ворогів. Живуть у горах. Хапають людей і віддають їх Змію. Уміють звалити людину поглядом. А з того часу, як почалася війна богів, кажуть, їх охопив холодний туман, і вони збожеволіли. Звідки це в тебе? Вони цього року ще не з’являлися.

— А з’являться?

— Нині — спокій осіннього віча. Всі Люди Узбережжя тут. Але, може, цього року стирсмани вирішать на них напасти. Усім уже набридло. Я чув, що люди з країни Вогню, і з країни Коней, і з Землі Солоної Трави скаржаться, що смейрінґи викрадають жінок і дітей. Ті заперечують і стверджують, що їх забрав туман. Ніби зараз у них є король, немов у чужоземних дикунів. Один, який над усіма, і може всякому наказувати. Дурість. Пам’ятай, що я тобі скажу, чужинцю. Якщо підеш у море і побачиш чорні вітрила із срібним знаком танцюючих Зміїв, готуй катапульту і бийся, або наставляй усі вітрила і чимдуж тікай звідти. Інакше викрадуть тебе і віддадуть Змію. Ти когось убив? — запитує раптово з інтересом.

Я дивлюся на нього порожніми очима. Мовчу, а на моїх губах розквітає насмішкувата посмішка.

— Ти ж бачив, у мене немає меча.

— Злодія вже забрали, — каже він. — Його голова опиниться на списі на лузі під вогненним деревом. Як пересторога і нагадування про спокій.

— Про спокій? — сміюся я.

— Будуть знати, що відбувається з тими, хто порушує мир.

Я криво посміхаюся.

Рано вранці я вирушаю до Копченого Уллє. Цього разу я напоготові. На лівій руці поблискує поруч, ніж я підвісив на підтяжках під пахвою, затуливши його полою каптана. Волів би прихопити і меч, але не ризикнув.

По дорозі широкою дугою обходжу той проклятий провулок. Сумніваюся, що нападники досі лежать на вулиці, але мені якось не хочеться там ходити.

Двері в контору зачинені.

Копчений Уллє для мене перший підозрюваний, хоч я й гадки не маю, в чому тут справа. Наказав мене обікрасти? І тільки?

В архітектурі цих будинків важко зорієнтуватися. Внутрішні дворики, патіо, одне подвір’я переходить в інше, всі закриті стінами будинків або частоколом. Невідомо, де закінчується один і починається інший.

Подумаймо. Погляньмо, де закінчується стіна контори. Який нахил дахів.

Я сиджу в тій самій корчмі, що й раніше. Будинки прилягають один до одного, забудова узбережжя йде однією лінією.

Я дивлюся на людей, які проходять набережною, і бачу, що щось змінилося. Зникли всі діти. Не бігають вже по пристані з дерев’яними мечами, не шмигають між спідницями і халявами перехожих, не сидять замурзані й голодні на порогах будинків. Зникли без сліду.

Змінився вид міського патруля.

Здається, він збільшився, але, напевно, через те, що всі тепер крутяться біля берега. І сьогодні у них у всіх із собою луки, а з-за спини стирчать пучки довгих стріл. І вартові, і звичайні перехожі потайки зиркають на річку.

На два «вовчі кораблі», що колишуться посеред течії борт об борт. Прибули вночі. На кормах обох звиваються зубасті чорні прапорці, обшиті сріблом, із символом, що нагадує спіраль ДНК або позначення медичної служби. Танцюючі Змії.

Схоже, ніхто не радий їхньому прибуттю. Ані мешканці Зміїної Горлянки, ані інші моряки. Між кораблями і людьми, які стоять на березі, тривають переговори. Але легко помітити, що всі прибулі на осінній ярмарок стоять на боці мешканців порту. На човнах не помітно зайвої нервозності, але чомусь біля катапульт у горщиках горить вогонь, і, наче ненароком, поруч стоїть дві людини: один біля натяжного механізму, другий — поблизу встановлених на стійці списів. Вони нагадують протитанкові гранати: товсті, змащені чимось, що нагадує смолу, і з дивними веретеноподібними вістрями. На палубах всі випадково вбрані в кольчуги і шоломи, у всіх під рукою луки і списи.

Тут не треба бути майстром прогнозування. Якщо Люди Змія не перестануть задиратися, осінній ярмарок завершиться різаниною, з якої жоден із них не вийде живим.

Солідний на вигляд бородатий чоловік у синьому плащі, який стоїть на пірсі в оточенні воїнів, знову щось гарчить, вказуючи рукою. Ясно.

Люди Змія повинні причалити до протилежного берега в найдальшому місці, а в бік порту і до пагорба, де буде ярмарок, їм доведеться плисти на човнах. Вони ж почуваються ображеними і наполягають на тому, що хочуть залишатися на якорі там, де стоять.

Напруга зростає. Гадаю, що всі в околиці стоять на березі або на порогах будинків і дивляться на кораблі Зміїв. Усі чекають. Чи посипляться за мить стріли? Крихкий мир осіннього ярмарку може луснути, як мильна бульбашка.

Змії стоять, недбало спершись об борти і ванти, граються сокирами і списами, які тримають у руках.

Заходячи до корчми, я активую підтримку.

* * *

Усередині було пусто. Драккайнен пройшов повз довгі лави і прослизнув за шматок шкіри, що закривала вхід. Зробив це м’яким котячим рухом, майже не хитнувши завіси. Позаду нього, у вузькому приміщенні, було звалено почорнілі діжки та кілька зламаних табуретів. Рипнули двері на подвір’я, і власник корчми пройшовся коридором, несучи по два порожні дзбани в кожній руці. Пройшов до дверей навпроти, відчинив їх з ноги, а тоді зник у глибині будівлі. Пляма тіні між діжками раптом набула людських обрисів, і з неї вислизнув Вуко. Він безшумно минув коридор і вийшов у двір. Двері, посаджені на дерев’яні кілочки, лише злегка рипнули.

Червоноволоса дівчинка, яка сиділа з того боку на ґанку з дерев’яною конячкою в руці, скам’яніла, побачивши його, але Подорожній приклав палець до губ і без зусиль заскочив на дах сараю, що прилягав до кам’яної стіни, звідти двома довгими стрибками перебрався на дах будинку і зник з іншого боку будівлі. Наразі було тихо. Неприродно тихо в усьому місті, тільки від набережної, де жителі торгувалися зі Зміями, долинали окрики.

Драккайнен з’їхав по даху на спині і зіскочив на бруковане подвір’я, після чого впав на чотири кінцівки, немов кіт, і встав, кривлячись і злегка накульгуючи на ліву ногу.

Копчений Уллє нерухомо сидів на лавці з розкладеною копченою рибою на колінах і дивився на нього з роззявленим ротом. Шматок шкіри з плавником повис у нього на бороді.

Рипнули двері.

Подорожній півобертом ухилився, пустивши уздовж тіла руку з сокирою, заблокував зверху зап’ясток нападника, тріснув його ліктем у лоб і вклав нерухомого на землю. Усе тривало не довше, ніж кліпання оком і відбулося в повній тиші.

— Ти вбив мого сина, — прохрипів Уллє. Риб’ячий плавник так і висів у нього на бороді.

Драккайнен рушив до нього швидким кроком, піднявся сходами веранди і різко стиснув купцеві грудну клітку, приперши його до стіни.

Дмухнув на пальці, в яких раптово з’явилася срібна монета.

— Вчора я заплатив тобі ґвіхт, — сказав він. — Сьогодні дам марку. Срібло твердіше за золото, і цього разу, гадаю, ти діставатимеш його з чола.

— Щ-щ-що… — видавив Копчений Уллє.

— Їх було троє, — гаркнув Драккайнен. — Мене в цьому місті ніхто не знає, і все ж вони чекали на мене. Тепер лежать під парканом, а я хочу знати, що ти маєш із цим спільного. Вони носили ось це, — показав амулет. — Усі троє. Водишся зі Зміями?

Вуко простягнув долоню до його обличчя. Уллє закотив очі, показавши вузьку тасьму білка, немов переляканий кінь, але Драккайнен тільки зірвав риб’ячий плавець, який починав його дратувати.

— Був тільки один, — хрипів Уллє, не зводячи очей з монети, яку Драккайнен тримав між великим і вказівним пальцями. — Один, а не троє. І прийшов на набережну, щойно ти пішов. Розпитував точно так само, як і ти. Чи був тут хтось дивний, чи питав про високого сліпого чоловіка з волоссям як вороняче крило. Я не пам’ятаю, що сказав, клянуся. Пам’ятаю лише його очі. Вони зробилися золотими. А навколо був туман. За мить я сидів у конторі абсолютно один. З носа лилася кров. Гіндом клянуся, якщо бажаєш. А тепер дай мені підійти до сина.

— Твій син зараз отямиться, — сказав Драккайнен. — Може, його буде нудити, але нічого страшного. Нехай прикладає до чола мокрі ганчірки і поспить. Найкраще прикласти лід.

Прибрав ногу, дозволяючи Уллє відклеїтися від стіни і відкашлятися.

— Думаю, я тобі вірю, — сказав Вуко. — Тільки чому якийсь Змій мав би мене знати?

— Він тебе не знав, — відповів Копчений Уллє. — А знав того чорнявого, якого ти шукав. Розпитував про когось дивного, а ти — дивний.

— Анітрохи я не дивний, — нахмурився Драккайнен. — Просто я не пив сьогодні капучино.

— Чого? — отетеріло перепитав Уллє.

— Неважливо. Цього навіть у тебе немає. Дай-но мені пива зі спеціями.

— Коли захочеш ще раз мене провідати, — зауважив Уллє з невдоволенням, — не з’їжджай з даху.

Син Копченого Уллє застогнав і сів, болісно струшуючи головою.

Розділ 6

Вогонь пустелі

Не легковаж шепотіння і шелесту трав,

Не легковаж іскор, що розносить їх вітер

Пожежа — це мить

І бездумний гнів,

Лишаться сірі від попелу згарища,

І тільки лиш біль палатиме вічно.

Кірененська Книга Притч

Казали, що вона прийшла з пустелі. Прямо з безводного пекла Нахель Зиму, де немає нічого, крім каменю, піску та кущів залізної трави. Самотня жінка, вкрита мішкуватим червоним плащем, який носять у пустелі, з обличчям, прихованим під глибоким каптуром. Пророчиця, яка повідала, що підпалить світ. Мовила, що її прислала стародавньої богиня Амітрая, Підземна Матір. Богиня, від якої відвернувся народ.　Принаймні, якщо вірити пліткам, які повторювали в палацах і на базарах усієї імперії.

Сталося це під час винятково спекотного та сухого літа. Небо горіло, в південних провінціях пересихали річки, а земля вкривалася потрісканою шкаралупою. Пекло день у день, а з весни в центральних провінціях не випало ані краплини дощу. Мій батько покликав до себе Відаючих, але що вони сказали, мені невідомо. Думаю, нічого важливого. Є речі, з якими навіть кращий з правителів небагато може вдіяти, і до них належать засуха, повені або мор. Навіть наймудріший з імператорів не втримає урагану, і навіть найкраща з армій не здолає бурі. Просто так воно є.

Тоді я вже входив у пору юності. Мій старший брат Кімір Зил був мертвий, а я вже змирився з думкою про світ, який виглядає інакше. Часом я відвідував його могилу в Саду Мовчання і запалював лучину в кам’яній мисці, прикрашеній рельєфом у вигляді коня, але я не думав про нього занадто часто. Звик.

Утім, мій Учитель не залишав мені багато часу на роздуми. А чим більше я невпинно тренувався і навчався в Будинку Сталі, що сприймав як тягар, до якого слід звикнути, тим більше я отримував додаткових завдань. Мій брат і дві сестри сиділи в Кімнаті Науки над сувоями і слухали вчителя. Я ж часто виходив в компанії Ременя. Ми кружляли таємними кам’яними коридорами аж до самого палацу. Раніше я майже ніколи не залишав Притулку Хмар. Його сади і будинки були для мене цілим світом. Стіни Тигрячого Палацу, що здіймалися так далеко, наскільки міг осягнути погляд, означали для мене те саме, що для когось іншого горизонт.

Під час свят та урочистостей нас інколи забирали, щоб ми дивилися на містерію з-за колон Тигрячої Зали або спостерігали за хороводами танцюристів на Площі Тисячі Коней перед палацом; іноді нас водили до державного храму, але все це були екзотичні подорожі, так само, як поодинокі виїзди в Орлиний палац в Морських горах.

Моє знання про світ походило з сувоїв і повістей. Про базар і вулиці Маранахара, які міг би відвідати відразу після сніданку, я знав стільки ж, скільки про кебірийські степи, гірські міста Саура-ґару або річки і канали Ярмаканди.

Єдині прості люди, яких я бачив, були палацовими садівниками, слугами і невільницями. Ситі і здорові, вони справляли враження абсолютно щасливих, і мені здавалося, що так само виглядають усі мешканці імперії і взагалі всі люди на світі.

Однак це мало змінитися, коли я увійшов в пору юності. Ремінь брав мене до палацу, щоб я стежив за народом і спостерігав з укриття за тими, хто прибуває до мого батька з посольствами. Щодня вранці я повинен був вислухати звіти про стан держави. Дізнавався про шторми, бунти, неврожаї зерна і дурри, кораблі, податки, неспокій і релігійні чвари. Ремінь безжально перепитував мене, перевіряючи, чи розумію і пам’ятаю я всі ці речі. Наказував мені казати, щоб я зробив би в тій чи іншій ситуації, і не приймав безглуздих аби-яких відповідей. Я мав цілі дні проводити в нескінченних дискусіях. Не вистачало відповідей на кшталт: «Я пересунув би тумен піхоти до Кебзеґару» або «Я підняв би податок на п’ять дірханів з прилавку». Невпинно лунали чергові «як» і «чому». Я повинен був придумувати рішення і відстоювати їх. Це змучувало мене сильніше, ніж навчання мистецтву бою.

Іншою зміною в моєму житті було саме те, що для мене закінчився час фехтування на палицях. Я отримав власні меч, ніж, лук і спис. Прості й дешеві — такі, які видають в армії. З лезами з доброї сталі, але вставленими в звичайну кістку і дерево.

Синці, які прикрашали мене до цього моменту, поповнилися неглибокими шрамами і ранами.

Одного разу я запитав у Ременя, коли настане хоч якийсь перепочинок.

— Легкий день був учора, — відповідав він, усміхаючись. — Тепер так буде протягом всього твого життя. Запам’ятай це, тохімоне.

Мені було нелегко на цьому зосередитися, оскільки почав змінюватися і я сам. І в мене було враження, що це сталося за одну ніч.

Увесь мій світ обмежувався полюванням на крихту свободи, щоб мати можливість бігати по саду, стріляти з лука по мішені або плавати в озері, аж раптом виявилося, що для мене немає цікавішої речі під сонцем, ніж той момент, коли покоївка Хафма стоїть проти світла на терасі, і крізь одяг чітко видно силует її тіла.

Коли моя вчителька Аїна пояснювала мені нотатки давніх вождів і викладала основи ефективної політики, я бачив лише її шию, а точніше, те місце на потилиці, де починалася лінія високо підколотого волосся. Слухав, як вона пояснює основи торгівлі, її хитрощі та таємниці, але засинав з розплющеними очима, не в змозі відвести погляду від таємничого затіненого місця між її грудей, яке проглядало між застібками каптану.

Ми часто грали в гру, яка була тренуванням торгових умінь. Вона називалася тарбісс. Я любив у неї грати, але з певного моменту почав постійно програвати. Те, чи зможу я виторгувати в Аїни рідкісний чорний камінь і який розклад приготувала мені доля, мене цікавило менше, ніж те, чи вдасться мені побачити в розрізі спідниці її стегно або внутрішню частину стопи.

Я ніби й знав, що росту і починаю ставати чоловіком, але не припускав, що це буде наче пожежа в степу. Я думав, що почну бажати жінок так, як бажав отримати власного коня або подивитися виступ акробатів. Таке бажання, через відсутність можливості його реалізувати, легко буде ігнорувати і пригнічувати. Я не розумів усіх тих полум’яних емоцій, про які читав у поетів. Не думав, що це буде немов паралізуюча туга за домом і гарячка з жагою посеред пустелі одночасно.

Я знав, що на мене чекає одруження з однією з принцес зі старих амітрайських родів, може, з донькою владики якогось чужоземного краю. Знав, що в мене буде кілька наложниць. Але також знав і те, що жодної не оберу сам, за покликом серця і що зовсім немає способу, щоб однією з них стала Аїна, моя вчителька.

Отже, уся країна вмирала від спраги, і я теж. Тільки люди та звірі мріяли про воду, а я засихав, жадаючи тіла Аїни.

Мій батько звелів виділяти корм для худоби і підвозити воду з річок до деяких міст. З прибережних провінцій цілими обозами рухалися наповнені водою діжки, з яких людям видавали по відерцю щодня.

Асіль — річка, що протікала через столицю — виглядала як струмок і ліниво несла свої води крізь широкий пояс сірого, потрісканого під сонцем мулу.

Я не міг згадати обличчя Аїни, тільки-но вона зникала з моїх очей. Знав, що очі у неї сині, трохи розкосі, і що її волосся кольору нічного літнього неба сплітається в кільця і кучерявиться. Чорне з відблисками синього. Пам’ятав її ніс, вузький, наче ніж, і повні губи з легко опущеними куточками, але це були лише слова. Я не міг побачити цього очима душі, хоча дуже старався. Мені здавалося, що обличчя вчительки ховалося за якоюсь заслоною і що ось-ось я зумію його побачити, але щойно я уявляв собі її очі, зникали губи, а коли згадував її волосся, щезало все обличчя. Я лежав ночами, стискаючи залізну кулю бажань, отриману від Ременя. Кулю, до якої настільки звик, що тягнувся за нею абсолютно не замислюючись, тільки-но мені ставало погано. Іноді я засинав лише тоді, коли вона випадала з моєї руки.

Криниці на дорогах доводилося оточувати військами, щоб їх не вичерпували до дна. Вози, навантажені діжками, теж мали їздити в супроводі солдатів. Дурра сохла на полях, а качани були розміром із дитячий кулачок.

Я намагався перемогти бажання, яке спалювало мене, і зайнятися чимось іншим. Але навіть наука стала монотонною. День за днем палац жив лише дощем, водою і урожаєм. Безперестанку перераховували стратегічні запаси і вирішували, як країні дожити до наступного року. Як і всі інші, я не міг відшукати жодного гарного рішення, тож відчував себе змученим.

Дедалі частіше ми отримували неспокійні рапорти. Від комендантів військових гарнізонів, від міської варти, від чиновників і шпигунів. У них повторювалася одна фраза, її шепотіли на базаpax, у придорожніх корчмах, на станціях і площах — «гнів богів».

У цьому не було нічого дивного: коли відбувається щось погане, люди підозрюють в цьому богів. Але в імперії мого батька плітки про старих богів були справді небезпечними і, як не крути, політичними.

Мені слід було би розповісти, як виглядав Амітрай за часів, коли мій дід посів Тигрячий Трон. І поступово я про це розповім, але не зараз. Досить цього: коли на базарах шепотіли про гнів богів, мали на увазі старих богів. Велику Підземну Матір та її слуг. Аззіну, якій перед кожними жнивами приносили десятки жертв кров’ю в’язнів.

Двох Місячних Братів, які були заступниками чоловіків. Кодекс Землі, який регулював не тільки кожен крок людини від народження до смерті, а і майже кожне слово, яке той вимовляв.

У тому Амітраї людина не мала майже нічого власного. Усе було присвячене богам, і все належало їм. Звичайно, їх бачили так само рідко, як і тепер, або деінде. Однак амітраї вірили, що їхній народ є власністю Підземної Матері, і що всі завоювання є відновленням її спадщини. Вірили, що, коли вони завоюють увесь світ і віддадуть його Матері, повернеться Золотий вік. Вік достатку, щастя й любові. Час, коли люди не мали статі і були єдині. Тоді світ, що розколовся надвоє, зростеться наново. Не буде дня і ночі, жінок і чоловіків, добра і зла — тільки гармонія єдності.

Ми, кірененці, віримо в дещо інше. У важку Подорож Угору до просвітлення і гармонії з Творцем. Віримо, що існують різні дороги, і багато з них — ті, що Ведуть Угору через зусилля буття справедливими, милостивими, вільними і добрими, — є слушними. Однак кожен іде сам і мусить обрати свій шлях. Боги — ці дивні створіння, що з’являються на землі, — теж рухаються своїми шляхами, так само, як і всі інші. Одні йдуть Угору, а інші втрачають свій шлях, як і люди, але це не має значення. І ми змусили Амітрай прийняти цю філософію.

Поступово, крок за кроком, ми дозволили людям брати шлюб, жити разом, будувати будинки, накопичувати достаток і самим виховувати дітей. Ми дозволили їм Іти Вгору і вибирати шляхи.

Ми дозволили їм пам’ятати стару мову і звичаї країн, з яких вони походили, перш ніж були завойовані імперією, дозволили їм поклонятися старим богам, якщо тільки вони підпорядковувалися нашим законам і Тигрячому Трону.

Але прийшла засуха, а з нею голод і хвороби, і на базарах почали шепотіти про гнів богів.

Старих богів. Тих, яких образили.

І про пророчицю, звану Вогнем Пустелі. Високу жінку, яка ховала своє обличчя під каптуром і була надіслана розгніваною Підземною Матір’ю, аби висікти неслухняний народ вогнем засухи.

— Чому це має таке значення? — запитав я у Ременя за сніданком. — Нарікають, бо страждають. Дощ піде рано чи пізно. Це жахливо, що деякі помруть, що рік буде гіршим, але ж ми можемо підняти податки в провінціях, які не постраждали. Можемо виростити там стада, які віддамо постраждалим у Внутрішньому Колі. Дощ коли-небудь піде. Ми привозимо воду, роздаємо її. Роздаємо також їжу. Вони бачать, що батько їм допомагає. А дощ піде і так. Мине час, вони забудуть про посуху. Так само, як і про цю пророчицю.

— Хотів би я, щоб ти мав рацію, — сказав Ремінь і похмуро глянув у свою чару з горіховим відваром. — Скажи, яка найцінніша річ, що ми дали амітраям?

— Ми, — розсміявся я. Він мене стукнув, але теж усміхнувся. — Ми дали їм свободу, — сказав я серйозно. — Чи існує більший скарб? Вони можуть спілкуватися одне з одним, незважаючи на касти, але ніхто їх до цього не примушує. Старі роди досі тримаються своїх каст, якщо того бажають. Ми дали їм закон. Кожен може обирати дорогу. Може працювати в полі або торгувати, або вступити в армію.

— Кожен? — запитав він глузливо. — Тоді як же відбувається, що все Хіруки працюють на полях Сіндарів? Жоден з них не хоче торгувати?

— У них немає чим торгувати. Однак колись за те, що вони залишали своє село, на них чекала смерть, а зараз вони можуть іти, куди захочуть, і робити, що захочуть.

— Тоді чому вони цього не роблять, Молодий Тигре?

— Тому що не вміють! — розсердився я. — Ти знову перекручуєш слова. Якщо сотні років кожен міг їх убити, оскільки вони були нижчою кастою і нічим не відрізнялися від рабів, вони ще довго будуть перебувати в темряві, це зрозуміло. Однак, наскільки я знаю, Сіндарам нині доводиться їм платити. У всіх селищах є імперські вчителі. Тож їхні діти…

— І Сіндари з цього приводу щасливі.

— Гадаю, що так і є, оскільки зараз вони можуть багатіти. Коли заплатять людям і віддадуть податки, те, що залишиться, беруть собі. Тоді ж вони не мали нічого.

— Запевняю тебе, що і тоді вони вміли збагачуватися. У них були свої способи. Жерці не тримали все в тих своїх Червоних Вежах. Отже, ми з’ясували, що Хірукам не дали нічого. А що ми дали Сіндарам?

— Ти чудово знаєш, що ми ще не закінчили! Минуло всього три покоління! Ми ж намагаємося вилікувати всю країну! Ти повинен мати велику повагу до того, чого досяг мій батько і твій повелитель!

— Хо-хо, Молодий Тигр буде лякати мене державною зрадою. Це так, якби я бив тебе, тохімоне, щоразу, коли не знав би, що сказати.

— Я спитав лише, чому Тигряча Імперія має боятися однієї божевільної жінки. Хіба мало пророків дивних культів, що кричать на площах? Ми настільки слабкі? Вистачить кількох тижнів спеки?

— Вона — інша. Де б вона не з’являлася — там залишаються її соратники. Одягають кастовий одяг, знову будують Червоні Вежі. Віддають своє майно храму.

— Чому?

— Відомо небагато. Її ритуали таємні. Її промови — звичайні погрози, старі казки про Підземну Матір, яку її діти повинні нагодувати, і ті ж самі уявлення про новий, воз’єднаний світ єдності. Без розділень, без несправедливості, і таке інше. Є й нові речі, які вона додала до старої віри, але і це нічого не пояснює. Має значення лише те, що вона роздає воду та їжу. І, згідно з тим, що надсилають мені в рапортах урядовці, дає людям джерела.

— Як це «дає джерела»?

Ремінь відкрив товстий футляр і витяг звідти оберемок сувоїв:

— Ось: кишлак Кахір Дим в Грифових горах. Вона вдарила кулаком у камінь, що стояв посеред базару, а потім його перекинула. З-під нього пробилося джерело. Невелике, але воно б’є вже місяць і продовжує давати воду. Те ж саме в передмістях Баусабаду. Залишила після себе джерело, яке б’є зі скелястої стіни, а на приміському базарі підбурила народ до того, щоб вони відібрали товар у купців. Його було небагато, але вона потім роздавала дурру жінкам і дітям. Черпала зерна з діжок за допомогою дерев’яного відерця і роздала близько… Ось, прошу: «…більше, ніж п’ять разів по п’ятдесят бушелів». Вийшов бінхон дурри з однієї діжки! Ось далі: «Зупиняється в печерах або підвалах і там зцілює хворих». У мене є рапорти про зцілення переломів, усунення вогневих виразок, вилікуване гниле дихання і болотна гарячка.

— Отже, вона Та, хто Діє. Ми можемо її заарештувати.

— Ти не повинен говорити швидше, ніж думаєш, тохімоне. Заарештувати за те, що вона напоїла спраглий народ? За те, що зробила те, чого не зуміли зробити ми? Може, нам ще завалити ті джерела? А потім повісити зцілених? Справа в тому, що ті, хто одужав, ледь ставши на ноги, починають марити Підземною Богинею, роздають майно і відбудовують Червоні Вежі.

Я деякий час слухав мовчки, граючи чарою.

— Я перестаю розуміти твої уроки, Ременю. Не розумію, чому ти хочеш мене навчити? Яка відповідь?

Учитель зітхнув.

— Для тебе потроху закінчується час готових відповідей, які можна знайти у сувоях і кодексах. Я просто вчу тебе мислити. Користуватися тим знанням, яке Будинок Сталі зумів розмістити в твоїй порожній голові за стільки років. Тому що може настати час, коли саме я чекатиму від тебе відповіді на питання, що робити, Молодий Тигре, а ти повинен будеш таку відповідь дати. Однак, перш ніж цей день настане, ти повинен пізнати світ.

— Як це?

— Ти мусиш вийти з палацу. Без свити, Тигрячого Возу, ескорту і всього того штучного світу, який ти носиш із собою, як черепаха свій панцир. Час вийти з панцира. Ти повинен стати Тигром, а не черепахою.

Так настав час, коли я отримав одяг звичайного сіндара. Темно-жовту куртку з чорною обшивкою, широкі штани і повстяні чоботи з плетеними шкіряними підошвами. Мене здивувало те, що вони були кращої якості і виглядали дорожчими за ті, що я носив кожного дня.

Мені розказали, як звичайні люди — такі як молода людина, яка нещодавно здала іспити в імператорську управу — можуть поводитися, як належить вітатися з іншими і що в місті такій людині можна, а чого — ні.

А якогось ранку учитель представив мені людину, яка повинна була стати ще одним важливим другом у моєму житті.

Він був високий і худий, складалося враження, що був сплетений з переплутаних, висушених на сонці ременів. Носив косичку ветерана, а на його плечі я помітив татуювання чотирнадцятого тимена, званого «Блискавичним». Він був трохи молодший за Ременя, але мені здавався не молодим, а позбавленим віку, наче кінь.

Звався він Брус, син Полинника, і походив із клану Струмка.

Привітав мене стримано, прикриваючи кулак долонею, і, прикладаючи його на мить до чола, буркнув:

— Тохімоне, пане мій.

— Не чекай колінопреклоніння, Молодий Тигре, — сказав мені Ремінь. — Брус повинен допомогти тобі залишитися живим та здоровим на вулицях міста і повернутися до палацу. І тільки. Це не твій слуга, він — твій опікун. Відтепер ти можеш виходити таємним ходом і гуляти по Маранахару, однак Брус завжди повинен тебе супроводжувати. Без виключень. Він вчитиме тебе, але там, назовні, ніхто не має навіть подумати, що він твій слуга. Офіційно його звати Тендзин Бирталай, і ти повинен звертатися до нього «сітаре Тендзин», ніяк інакше. Ти ж зватимешся Арджук Хатармал, однак Брус називатиме тебе Арджуком, Аркі і навіть Рудою Довбешкою. Так, ніби він є кимось старшим і важливішим за тебе.

Іноді говоритиме з тобою зневажливо або висміюватиме тебе. Це частина маскування, як куртка або фальшиві імена.

Коли я вперше мав покинути Притулок Хмар, то зрадів, але десь усередині був переляканий.

Ми крокували довгими брукованими коридорами, що освітлювалися лише невеликими масляними лампами в нішах. Чути було тільки наші кроки і дивний відгомін десь здалеку. Я запитав Бруса, що це таке.

— Місто, — тільки й відповів він.

За якийсь час ми дісталися до крутих сходів, а потім до дверей.

Брус, якого відтепер я повинен був називати «ситар Тендзин», витягнув з рукава ключ, прив’язаний до ремінця, і відчинив їх. Ми опинилися в якомусь невеликому приміщенні без вікон. Мій провідник ретельно провернув ключа, а потім відчинив наступні двері. Ми потрапили в наступне, заставлене діжками і паками приміщення, минули ще одні двері, піднялися сходами і, відсунувши завісу з намистинок, увійшли в тісну, непримітну кімнатку, де сивий, згорблений старець сидів за столиком і щось шкрябав тростинним пером на невеликому сувої. На полицях лежали сотні сувоїв і тубусів для зберігання документів. Дерев’яних, шкіряних і розфарбованих смолою. Старий не звернув на нас жодної уваги, наче нас тут не було. Вмочив стилос у розведену туш і далі виводив рівні рядки літер.

— Це контора писаря, — сказав Брус. — Вона розташована на вулиці Ворожок, у торгівельному кварталі. Писаря звуть Шилґан Хатьєзид, і ти повинен запам’ятати це про всяк випадок, якщо раптом тобі доведеться повертатися додому самому.

— Шилґан Хатьєзид, — повторив я. — Писар з контори на вулиці Ворожок, у торгівельному кварталі.

Шилґан Хатьєзид потягнувся за кістяною печаткою і прокатав нею по аркушу. Ми були для нього невидимками.

— Що він робить?

— Пише людям урядові листи. Прохання, рішення і заяви. А також приватні листи, заповіти, листи на розлучення і таке інше. Така в нього робота.

Брус розсунув шкіряні завіси і вийшов на вулицю, я вийшов за ним слідом.

І мало не впав, коли мене залило сяйвом сонця, гомоном, штовханиною і тіснотою. Я вже бачив багато людей в одному місці, але загони війська або натовпи вірних певного мірою нагадували квіткові клумби. Тут люди буквально скупчувалися. Я дивився на тісні неотесані будинки у жовтуватому кольорі сухої глини, що напирали один на другий, на кольоровий одяг, виставлені перед входами купи товарів, прапорці професій — аж голова закрутилася. Було брудно і галасливо.

Ми протискувалися між людьми, які сиділи в тіні та палили люльки або попивали відвари, блукали між насипаних куп фруктів, маневрували між пірамідами глиняного посуду або пхалися в залитому сонцем натовпі. Ніхто не поступався нам місцем, ніхто не допомагав пройти. Потрібно було пробиватися силою, слухаючи прокльони і зносячи штурхани. Я відчував запах поту, змішаний з ароматом смаженого на решітках м’яса і спецій, які додають у зелене кебірийське вино. Місто одночасно пахло і смерділо, було цікавим і страшним, привабливим і відразливим.

Я запам’ятав тільки хаос і штовханину. І приголомшливе відчуття, що ніхто не звертає на мене уваги, яке переплелося із страхом, що за мить мене розкриють. Натовп справляв враження, що всі йдуть у всі боки одночасно. Ще я помітив, що деякі хворіли або мали на собі сліди перенесеної хвороби. У них не вистачало зубів і були шрами, траплялися люди без ноги чи руки, іноді з покрученими долонями чи гнійними виразками.

Коли ми здолали частину шляху, я почувався жахливо втомленим і захотів повернутися в Притулок Хмар, перевдягнутися і сісти в саду. Я сказав про це Брусу, але той лише фиркнув:

— Ти ще не бачив міста, Аркі. Потрібно до нього звикнути. Таке життя. Цей сморід, шум, люди. Твій сад — це лише сон. А ти повинен прокинутися.

Тому ми крокували вулицями, а в мене паморочилося в голові від тісноти і спеки, а незабаром і від утоми.

— Коли ти втомився, можна присісти де-небудь в холодку на землі, але там теж буде душно і тісно. Кожен бажає сісти в тіні. Решта перехожих штовхатимуть і штурхатимуть тебе. Інша справа, коли маєш якісь гроші. Тоді можеш відшукати корчму і там відпочити, напитися чогось і зручно вмоститися на табуреті. Однак це коштує грошей. Як і кожен фрукт, кожен шматок смаженої черепахи і взагалі все, що ти бачиш. У місті все має свою ціну. Місце в затінку, хвилина відпочинку, шматок їжі. Якщо хочеш десь присісти і відпочити, доведеться платити. У місті платять постійно, за все підряд. А також за кожен ковток води. Та людина, що йде з дивною посудиною на спині, продає воду. Коли ми вийдемо наступного разу, ти отримаєш трохи міді, трохи більше дірхана. Стільки, скільки становить денний заробіток теслі. Коли забажаєш щось купити або з’їсти, тобі доведеться звертати увагу на ціни і перевіряти, чи можеш ти собі це дозволити. Пам’ятай, що відколи триває засуха, найдорожче в цьому місті коштує втамування спраги. Незважаючи на те, що в столиці з цим ще нормально.

Утім, за якийсь час захекався і Брус, тож ми сіли в тіні якоїсь похмурої будівлі на дерев’яних твердих стільцях, а товстий шинкар приніс нам кубки горіхового відвару.

— Чому ми сіли тут, ситаре Тендзин?

— Бо «У Котяри» добрий відвар. Значно гірший за той, що ти п’єш зазвичай, але його хоча б можна проковтнути.

— Але ти заплатив пів тиґрика. У тому трактирі напої дешевші. За ті ж самі монети, крім відвару, ми отримали б ще по гарбузу пряного пива.

— Звідки ти знаєш? — насупився він.

— Ціни написані крейдою на віконниці, ситаре Тендзин, — зауважив я.

Потім я полюбив вилазки в місто. Ми ходили вулицями, час від часу сідаючи в тавернах, проходили по базарах і площах. Взагалі, Брус дозволяв мені ходити де захочу, лише протестував, коли я хотів зазирнути в деякі квартали.

— Там дуже небезпечно, — коротко відповідав він.

Я полюбив спостерігати за людьми і слухати їхні розмови. Виглядав екзотичних чужинців і відчував радість, коли бачив, як крізь натовп проштовхується людина в кірененській куртці, з клановою вишивкою на рукавах і з ножем на поясі. Також я любив блукати без мети. Пройти крізь ринок, зважити в руці кебірийську шаблю, купити печеного кальмара з вуличної ятки і запити гарбузом духмяного пива, поторгуватися за нитку намистин, а потім подарувати її першій зустрічній красуні. Однак я був досить кмітливим, щоб не наближатися до жінок у кастових шатах з татуюванням на лобі.

— Чоловікам заборонено заговорювати з ними без дозволу, — зауважив Брус. — Родичі можуть тобі наваляти, а хтось навіть пирне ножем у вуличній метушні.

Кілька разів він суворо насварив мене, коли я хотів піти в якісь підозрілі місця.

— З тобою нічого не трапиться, — сказав він. — Не з тобою, оскільки вже я тут, але вони намагатимуться до тебе чіплятися, і тоді мені доведеться їх убити. Отже, ти прирікаєш їх на смерть. Це безглузда жорстокість.

Я сприйняв це як вихваляння, але одного разу мене обікрали. Я навіть не помітив цього. Ми проштовхувалися крізь людей на базарі. Брус, який ішов за мною, раптово різко розвернувся, я почув крик і побачив, як мій опікун стискає зап’ястя худого підлітка зі щурячим обличчям і червоними очима, який тримав торбинку, казна-як зрізану з мого пояса. Злодій видав пронизливий високий вереск і вдарив Бруса в долоню вузьким вістрям, яке за одну мить проштрикнуло йому другу руку. Не зумів. Брус так само швидко відсмикнув руку, і хлопець мало не перерубав власний зап’ясток.

Коли ми відходили, проштовхуючись крізь натовп, підліток корчився на землі посеред збіговиська роззяв, скавлячи, як ранений пес, а кров із розсіченої руки юшила на пісок.

У результаті Тендзин привласнив собі мій кошель.

— Ти проведеш цей день без гроша, Руда Довбешко. Може, це навчить тебе бути уважнішим. А той маленький щур заплатить життям за твою неуважність.

— Але ж це лише рука, — зауважив я.

— Руку він помітив, тому що вона болить, і тому що він сам її поранив, — процідив Брус і засунув клинок розміром із малий листочок у піхви, які, немов амулет, висіли у нього на шиї.

Мені зараз важко думати про Маранахар моєї молодості, оскільки того міста вже немає і, можливо, ніколи не буде. Тому я пам’ятаю. І це місто я теж повинен нести в собі, разом з усім іншим. Разом із моєю невідомою країною, Кірененом, усім моїм кланом, Притулком Хмар, Аїною, батьком, братами, матір’ю і Ременем.

Так багато всього.

Так багато згоріло.

Маранахар.

Тоді він жив. Був вульгарним, галасливим і крикливим, але веселим, немов дівка напідпитку. Тут можна було продати і купити все, тут були купецькі каравани з усього світу. Тут танцювали, грали в кості, пили зелене вино і амбрію. Аж до самого приходу спекотної синьої ночі на вулицях клубився натовп. У кварталі резиденцій було спокійніше. Там лунав спів птахів. Я іноді ходив туди, щоб подивитися на білі бані палаців і зелень, що буяла всередині огорож. Я любив потайки спостерігати за оточеним садом храмом Даліі, де в альтанках сиділи голі довговолосі жриці, прекрасні, немов німфи, і продавали свої татуйовані тіла за золотий шекель у казну храму. Я дивився на їхні прикрашені квітами і листям гнучкі стегна і схожі на плоди груди і відчував, як моє прагнення вистрілює високими полум’ям, немов олійне дерево, в яке влучила блискавка. Однак я нічого не говорив Брусу, мовчав і він. Я ж частенько прикидав, де б дістати золотий шекель.

Утім, я віддавав перевагу звивистим, мов лабіринти, вуличкам торгівельного і портового кварталів. Річковий порт смердів тоді жахливо, кораблі, барки і галери стояли часом і за десять кроків від причалу, з борту екіпажам доводилося сходити драбинами, а товари — носити, ковзаючи в товстому шарі мулу, прикритому розтрісканою кіркою. У багнюці гнили відходи і вилися мільйони мух.

Під час цих прогулянок я часто чув про Вогонь Пустелі — Нагель Іфрію. І про гнів старих богів. І про прокляту чужоземну династію, яка звела на імперію кару, гнів і спустошення.

Коли я чув ці шепотіння, мене охоплював страх і передчуття якогось нещастя.

Що б не відбувалося, ім’я пророчиці наполегливо поверталося в плітках, ніби фальшива монета. Коли в місті почали роїтися мухи, я почув: «Нагель сказала, що прийдуть мухи. Що вони виїдять очі ворогам Вогняної. Плодяться вони з гріхів проти Кодексу Землі. Від цих потурань. Від цієї торгівлі. З нечистот. Кожен тільки для себе, а для Матері — нічого. Потім буде ще гірше…»

Торгівельний квартал, однак, жив торгівлею, свободою подорожування і незалежністю, яку давали наші закони. Там вигадки про дива пророчиці повторювали неохоче і з побоюванням. Там не казали, що «все повернеться до старого; миска дурри кожному і Кодекс Землі; закінчаться кірененські порядки; знову стане як за дідів; жерці наведуть порядок, і повернуться дощі». А якщо й казали, то із жахом. На базарах працювали вільні люди. Вони не тужили за поверненням Червоних Веж, тому на вулицях торгівельного кварталу я почувався краще.

Відколи я почав виходити в місто, вже по-іншому дивився і на Притулок Хмар. Він досі здавався мені найпрекраснішим місцем на землі, моїм домом, але я почав із занепокоєнням підозрювати, що, можливо, він і справді є найкращим місцем на землі. І що будинки інших людей не тільки не є його зменшеними копіями, але навіть не нагадують нічого подібного. Я почав краще розуміти світ.

Коли я слухав рапорти про товари, збори і податки, перед моїми очима поставали кошики з червоною дуррою, купи фруктів, пучки довгої цибулі і стада червоних биків, що ревли в загорожах. Я зрозумів, що таке п’ять галер з вантажем шкір або тимен піхоти.

І я зрозумів, що світ великий.

А цілу решту світу наповнював мене запах Аїни, її волосся, її довгі ноги, що виблискували в розрізі сукні, наче ножиці, і це теж переповнювало мою голову, в якій робилося настільки ж тісно, як на найбільшому базарі Маранахара.

Часом я впадав у сумні роздуми. Вечорами сидів у своїй спальні або на терасі й дивився на сад. Слухав крики нічних птахів, дивився на миготливі води озера. Шукав мовчання і самотності. Аїна…

Думаю, це не була любов. Мабуть, ні. Але це точно було шалене, палюче жадання. Якби я міг мати іншу жінку, яка притягувала б мене настільки ж сильно, як Аїна, вчителька швидко вивітрилася б з моєї голови. Але в моєму світі існувала, головним чином, Аїна, тож я палав для неї.

Не знаю, чи помітила вона, що зі мною відбувається. Напевно, відразу ж, оскільки вона вже не сварила мене настільки суворо, як колись, незважаючи на те, що я не слухав, що вона говорить про інтриги і торгівлю, а лише насолоджувався мелодією її голосу або вдихав аромат аїру, яким пахло її волосся. Здавалося, вона не звертає на це жоднісінької уваги.

Однієї спекотної ночі я не витримав і пішов вештатися навколо Будинку Сталі, щоб відшукати її спальню, патіо якої, як і у всіх, виходило в сад. Насправді я не знав, навіщо це роблю. Хотів лише подивитися. Знав, що її вигляд може принести мені хоча б ілюзію полегшення. Я прокрадався по кущах, допоки не наткнувся на її патіо. Посередині підносилися невеликі білі скелі і росла невисока вигнута сосна. Я присів за квітучим кущем летиції, з квітами величезними, як моя голова, і чекав.

Стояла спека, тож учителька наказала скласти звернену до саду стіну і згорнути фіранки, щоб спіймати найменший подув прохолоди.

Вона сиділа на товстій подушці й щось пила з малої чарки. Її служниця нерухомо сиділа під стіною, а на помості вже був розкладений матрац із товстої повсті, обшитої м’якою прохолодною тканиною. Горіли дві лампи, стояла тиша.

Я дивився.

Потім Аїна відіслала служницю і встала. Підійшла до самого краю спальні, майже вийшла на терасу і повільно розв’язала стрічки, що підперізували домашню сукню. Тонкий, лискучий матеріал стік з її плечей і стегон, як вода, і я виразно почув легкий шурхіт, з яким він зісковзнув по шкірі.

Я ледь не зойкнув від захоплення.

В один момент усі таємниці, які я так ретельно вистежував, постали переді мною так відкрито й докладно, як я не міг і мріяти. У ту мить я хотів мати сто очей, щоб одночасно бачити її вузькі стопи, гнучкі стегна, пружний плаский живіт і груди з темними сосками, а передусім — охайний трикутник між ногами, де дві складки, що біжать до низу живота, зустрічалися, немов дельта річки.

У нас, кірененців, нагота не є чимось надзвичайним, хоча ніхто з нею не носиться. Вона природна. Я бачив раніше голих жінок. У лазні, в Будинку Цинобри і на озері. Бачив я й танцівниць, на яких не було нічого, крім олії, ланцюжків і золотого пилу.

Але це було щось інше. Це була Аїна.

Моя вчителька. Богиня.

Коли ще діяв старий амітрайський кодекс, за підглядання за голою жінкою, коли вона про це не знає, чоловік міг бути осліплений. За вияв хтивості, непристойні пропозиції або дотик загрожувала кастрація. На жінок з вищих каст не можна було навіть дивитися. Це вони мали доступ у місця, де знаходилася Підземна Богиня, тому чоловіча хіть, проявлена до них, вважалася злочином. Чоловік міг підступити до жінки виключно за згодою богині і тільки за викликом. Однак і тоді повинен був ставитися до цієї честі з покорою і благоговінням.

У той момент я чудово розумів ці правила. Коли Аїна повільно натиралася олією.

А потім вона зняла зі стіни кебірийську шаблю і приступила до вправ.

Це було ще гірше.

Одночасно чудово і дико, і настільки болісно, що я відчував, як бажання розриває мені кігтями черево.

Я дивився, як зміїне тіло Аїни рухається і блищить від олії, як напружуються м’язи під тонкою шкірою.

Це був наче танець. Аїна рухалася немов кобра чи риба, що звивається у воді. Щит і вигнутий клинок плавали в її руках і рухалися навколо її тіла, я чув тупання босих ніг по килимах, свист сталі і гуркіт власного серця.

А пізніше вчителька відклала зброю і ввійшла у ванну. Я бачив її силует в приглушеному світлі однієї лампи і через тонкий шар мусліну, що закривав кімнатку. Вона вийняла шпильки з волосся і дозволила йому гривою впасти на спину, а потім зійшла сходами до басейну з холодною водою.

Я сидів і дивився.

Аїна не покликала служниць, сама лягла у воду і ліниво водила губкою по піднятій нозі або уздовж руки.

Очманілий і заведений, я тоді багато віддав би, сидячи за квітучим кущем летиції, щоб бути тією губкою.

Потім вона знову виринула з-за стіни, волога і гола, витираючись товстим білим рушником, і сіла на килимі, схрестивши ноги. Потягнулася за вузьким глечиком з пальмовим соком і, наповнюючи чари, промовила своїм низьким, мелодійним голосом:

— На килимі буде зручніше, ніж у кущах. Виходь і сідай біля мене, тохімоне.

Мене вчили безлічі речей, але не тому, як зберегти обличчя в подібній ситуації. Я встав, пурпуровий і онімілий, і пробурмотів лише:

— Аїно, я…

— Сідай, Молодий Тигре, — відповіла вона.

Я сів, щосили намагаючись не тремтіти.

Моя вчителька Аїна, яка досі викладала мені основи політики, торгівлі та інтриги, схилилася до мене, подаючи чару з пальмовим соком, округлі груди, що закінчувалися гострими сосками, колихнулися, дрібні краплі води заіскрилися на натертій олією шкірі, немов діаманти.

— Скажи, що б ти дав за те, щоб до мене доторкнутися?

Я відкашлявся:

— Не знаю… У мене немає нічого, що ти могла б захотіти.

— А якби було? Що ти був би готовий віддати за те, щоб я торкнулася тебе?

Я не знав, але відчував, як на кінчику мого язика крутиться одне слово — «усе»…

— Те, що існує між чоловіком і жінкою, не надто відрізняється від того, що відбувається деінде в житті. Це частина Дороги Вгору. Може бути добре, може — погано. Так само, як у битві, торгівлі або політиці. Зрештою, воно включає в себе засади і війни, і політики, і торгівлі. І воно настільки ж потужне. Водночас це щось, чого ми прагнемо настільки сильно, що сама жага може виявитися небезпечною. Якщо комусь пощастить, він зуміє прожити без битв або політики. Але ніхто не хоче і мало хто зуміє жити без цього. Ти зустрінеш в житті безліч жінок, Молодий Тигре. До деяких лишатимешся байдужим, на деяких звернеш увагу, а інших — покохаєш. Деяких навіть будеш жадати, можливо, так само, як ти жадаєш у цю хвилину мене, — вона усміхнулася. — Хоча, може, й ні, тому що я перша. Я ще таємниця. Поки що ти в силах лише уявляти собі, що я можу дати і як це смакує.

«Поки що». Вона сказала «поки що»?

— Якщо ти зазирнеш усередину себе і подумаєш, як багато хотів би дати за те, щоб мною оволодіти, ти зрозумієш, наскільки велику владу може жінка мати над чоловіком, — продовжувала вчителька. — Зрозумієш також, наскільки небезпечним це може виявитися для імперії. Можливо, ти станеш імператором, Молодий Тигре. Ніхто не повинен мати над тобою такої влади. Пам’ятай, що це битва. Але якщо в битві зброя служить для заподіяння болю, то тут зброя — це вміння дарувати насолоду. Те, що в битві — загроза страждання, тут — обіцянка екстазу. Однак ефект один і той самий. Це влада, яку дає перемога над переможеним.

Ти сам вирішив, коли настав час, щоб про це дізнатися. Поглянь, ти повинен був увійти сюди і сказати: «Аїно, я твій володар і прагну твого тіла. Моїм бажанням є оволодіти тобою». Однак ти причаївся в кущах, щоб подивитися на мене здалеку і пошукати полегшення в своїй тузі. Хіба ти не знаєш, що, можливо, ти — майбутній володар Тигрячого Трону? Або хтось, хто стоятиме за троном правителя? Так чи інакше, доля імперії буде в твоїх руках. Ти — мій суверен. Один з наймогутніших людей у світі. І все ж ти поводишся як звичайний хлопець, якого засліпило тіло привабливої жінки. Ти вже чоловік, тохімоне. А в цих справах чоловіки слабкі і безпорадні. Вони нічого не можуть вдіяти з вогнем туги і жадання, який постійно в них палає. Це так, немов тебе пожирає хвороба, ліками від якої володіє жінка. І вона видає їх тобі надзвичайно скупо. А ми не можемо дозволити, щоб ти був слабкий, Молодий Тигре. Ми не можемо дозволити, щоб ти забув, хто ти такий, у розпачі шукаючи ліків. Зніми одяг.

— Що?! Аїно, я… — Не знаю, чи я відразу зашарівся, але мене переповнювали такі емоції, що найохочіше я втік би. Відчував, як тремчу і як калатає моє серце.

— Ти чув. Зніми одяг. Так… Пояс теж. У цих змаганнях зброї немає. Є голе тіло проти голого тіла. Як у мить народження.

Я сидів голий навпроти моєї вчительки, і її тіло, про яке я так довго мріяв, було переді мною. Я бачив кожну деталь її шкіри і не міг відвести очей, але одночасно знав, як виглядаю сам, і, наскільки міг, намагався це приховати.

— Зараз же припини соромитися! — наказала вона. — У тебе немає для цього причин. А ця частина твого тіла не вміє брехати. Вона живе власним життям. Ти можеш намагатися зберегти холодність і гідність, але цей хробак має власну думку. Жадає бути палаючим списом. Траплятиметься і так, що ти захочеш діяти саме тоді, коли він забажає спати або буде сумний. Тому що він не вміє брехати. Ти вмієш приховувати переляк, стурбованість або бажання. Можеш діяти всупереч своєму настрою і навіть всупереч самому собі. У тебе є характер. У цій частині тебе всього цього немає. Вона — немов тварина. Тому ти не можеш віддатися на волю його капризів, і він не може мати над тобою влади. Його голод не може відбирати у тебе розум. А тепер доторкнися до мене. Доторкнися до моїх грудей.

— Аїно… Ти мене вчиш?

Аїна взяла мене за руку і потягнула до свого тіла:

— А ти що думав? Так найкраще. Навчу тебе перемагати. Ти вже вмієш справлятися з чоловіками, але це легко. Тепер ти повинен навчитися справлятися з жінками. Вони сильніші і набагато небезпечніші. Але я навчу тебе і цього. Однак спершу мені треба впоратися з твоєю божевільною хтивістю. Не можна навчити столовому етикету того, хто вмирає від голоду. Наразі ти не в змозі нічого ані зрозуміти, ані зробити.

Вона штовхнула мене на килим, і я відчув легкий лоскіт гриви її волосся на своєму животі. А потім щось, чого я й назвати тоді не зміг би. Світ спалахнув в один момент. Я крикнув, не розуміючи, що я кричу.

Мені здавалося, що час зупинився, а весь світ обмежився єдиною точкою на моєму тілі. Я хотів, щоб це тривало вічно, але насправді це була лише мить.

Аїна дозволила мені лежати нерухомо, після чого притулилася головою до мого живота і витерла губи.

— Бачиш, як просто? Зараз ти відчуваєш полегшення. Вперше за багато часу. І це те почуття, за яке ти міг би віддати дуже багато. Кмітлива жінка могла б отримати неабиякий вплив, владу чи багатство взамін на цю крихітну мить щастя. Погана жінка могла б використовувати твою беззахисність і скривдити тебе на довгі роки. Зробити так, щоб ти завжди відчував себе приниженим. Якби тебе заспокоїла якась повія або випадкова жінка, ти вважав би, що вона єдина в своєму роді, і майже напевно відразу б закохався. Але це зробила всього лише я. Це було дуже легко, тохімоне. Будь-яка могла б це зробити, якби захотіла, бо це не проблема. Я просто знаю, як це зробити, і знаю, що вмію це робити добре. Так безпечніше для всіх. А зараз відпочинь. Потім почнемо спочатку, але вже по-справжньому. Почнеш із того, що пізнаєш моє тіло.

Це дійсно була наука. Така сама, як танець або мистецтво бою. Я навідувався в її спальню мало не щодня. Приходив, коли опускалися сутінки і запалювали лампи, а йшов у годину вола в середині ночі. Були завдання, було знання.

І були покарання.

Коли я робив щось винятково незграбно, жадібно або поспіхом, отримував по обличчю. А потім вона пояснювала мені ще раз, показувала, вела мої пальці або сама показувала на мені те, що потрібно, і так, щоб я зрозумів. І наказувала повторювати знову і знову, до знемоги, поки не вирішувала, що я все засвоїв. Нині я знаю, що є жінки, які під час любові прагнуть панувати, видавати накази, підпорядковувати чоловіка або завдавати йому болю. Тільки тоді вони відчувають задоволення. Але Аїна до таких не належала. Вона справді вчила мене. Старанно і з усією ретельністю, крок за кроком.

Так само, як вчила мене політиці, дипломатії, інтриг або торгівлі. Я навіть побоювався, що втрачу до цього тягу й інтерес, але нічого подібного не сталося. Це були лише уроки, які я не пропустив би ні за які скарби світу. Незважаючи на те, що Аїна була дуже вимогливою вчителькою.

Коли вона вперше пережила зі мною спазми насолоди, я відчував себе гордим, як ніколи раніше в житті, але вона швидко опустила мене на землю.

— Я сама зробила це, використовуючи тебе, — сказала вона. — У цьому немає нічого поганого, і так повинно бути. Це як гра на сітарі. Ти граєш на мені, я — на тобі. Я вела тебе за руку, і я отримала бажане. Але ти мене не переміг. Це станеться, лише коли я не зможу чинити тобі опору. Коли віддамся тобі, хоч і не буду цього хотіти, коли стогнатиму і благатиму про щось більше. Коли ти зробиш так, що я втрачу над собою контроль і не зможу прикидатися. Можливо, ця мить колись іще настане, але не зараз. Тобі потрібно більше вміння і самоконтролю. Ти часто приноситимеш мені звичайне задоволення, але сам зрозумієш, коли настане цей момент. Коли захочеш ти, а не коли хотітиму я. Тоді ти переможеш мене, як кожної миті я можу перемогти тебе. А тепер візьми побільше олії і натри тут. Склади пальці в Дах Світу…

Удень вона була звичною Аїною з майстерно зачесаним волоссям і в застібнутому вишитому каптані. Розкладала сувої, мапи або дошки для тарбіссу і вчила мене. Одного ранку я взяв її за сідницю і погладив так, як знав, що їй подобається, після чого так міцно дістав по обличчю, що аж в очах потемніло.

— Цей урок буде вночі, учню! — гаркнула вона. — Я не твоя коханка, тохімоне, і ніколи нею не стану. Я — вчителька і хочу, щоб ти показав мені новий торговий шлях з Нарґіну до Акасани і пояснив, що ми отримаємо, якщо встановимо над ним контроль.

Завдяки вечірнім урокам, які я вивчав дуже наполегливо, мене огорнув спокій і розважливість. Насправді я часто повертався до себе втомленим і з болем у стегнах, однак відчував величезне полегшення. Я досі відчував бажання, і мені почало здаватися, що це прагнення нелегко заспокоїти, проте це відрізнялося від тієї дикої одержимості, яку я відчував раніше. Принаймні я почав розуміти, що навколо мене відбувається. Нічого хорошого.

— Принаймні останнім часом ти не витріщаєшся на жінок, як скельний вовк, Руда Довбешко, — пробурчав якось під час нашого походу в місто Брус. — Тут стає небезпечно. Закутані в кастові ганчірки аразими вже вештаються всюди і починають відкрито переслідувати за виступи проти богині. Наші люди ходять містом уже по четверо. Кілька днів поспіль у каналах і в річці знаходять трупи людей, які носять національний одяг. У тому числі кірененців.

З кожним днем відчувалася все більша напруженість. Біля міських криниць постійно юрмилися люди з відрами і бурдюками, сердиті і втомлені, вкриті сонцезахисними плащами. Щохвилини зчинялися бійки.

Патрулі міського гарнізону, які до цього часу ходили, озброєні лише батогами і дерев’яними палицями, зазвичай штовхалися в натовпі, жартували з торговками та зачіпали куртизанок, зараз виглядали справді грізно. Їм видали залізні шоломи, які запровадили кілька років тому, також у них були мечі та списи, а на додачу з кожним патрулем ішла двійка лучників.

Дедалі частіше в натовпі чулися прокльони на адресу «чужеземної династії», дедалі частіше хтось побожно прикликав Підземну Матір, хоча радше зі страху. Ще недавно червоні шати і срібні маски жерців Підземної рідко тут з’являлися. Вони скромно протискалися крізь натовп, часом намагалися нагадувати про себе і ганити, але їх відкрито висміювали і штовхали. Зараз їх стало багато. Вони гордовито ходили в оточенні аколітів з оголеними головами і палицями в руках, а натовп перед ними розступався. Купці прикривали товари, люди в національному вбранні, пари та жінки, вбрані не по Кодексу Землі, раптово зникали з вулиць, ховаючись у завулках і закутках.

На стінах почав з’являтися дивний знак, намальований вугіллям або вохрою, а кілька разів, може, навіть кров’ю. Коло, розділене хвилястою лінією.

Я запитав Бруса, чи знає він, що це таке. Він сплюнув на землю:

— «Підземне лоно», знак того проклятого культу.

Мені кортіло сказати, що лоно, наприклад, Аїни, має зовсім інший вигляд, але я знав, що це дурна похвальба. Промовчав. Намагаючись таким чином похвалитися перед Брусом, я виглядав би жалюгідно.

Справді почалося нашестя мух. Вони були всюди. Величезні, товсті й ошалілі, немов перед грозою. Лізли в очі й до рота, обсаджували їжу. Ми палили пахощі, але це не дуже допомагало.

У північних провінціях, навпаки, лютував шторм, якого не бачили дуже давно, повінь затоплювала поля, і рибальство завмерло.

У провінції Ярмаканди висушені, як папір, ліси охоплювали пожежі. У Саураґарі й Канґабаді почалася епідемія.

Слова «гнів богів» і «Вогонь Пустелі» поверталися, мов шалене відлуння. Пророчиця постійно з’являлася незрозуміло звідки. І де б вона не проходила, там пробивалися джерела, сухі дерева вкривалися квітами і плодами, сліпі починали бачити, а кульгаві вставали на ноги. Вона змивала людям виразки звичайною губкою, немов ті були грудками засохлої глини, а шкіра під ними була здоровою і гладкою, навіть без шрамів. І всюди люди віддавали майно на користь культу і будували Червоні Вежі. Жерці Підземної Матері розплодилися, немов щури. Навколо храмів будували Будинки Жінок. Матері, коханки і дружини раптово переставали помічати своїх чоловіків і переїжджали туди, щоб жити під боком Аззіни. У печерах відбувалися таємничі містерії, під час яких божевільні чоловіки, схоже, позбавляли себе геніталій. Почали знаходити трупи з перерізаними горлянками і вирваними серцями. У печерах виявляли жертовні кам’яні столи, залиті кров’ю. Незважаючи на те, що за криваві жертви наш закон карав смертю, хтось, схоже, почав підгодовувати Пані Жнив.

Ми стояли з батьком і Ременем у Залі Світу — величезній кімнаті палацу, де на мозаїці було зображено весь відомий світ. Амітрай і всі його провінції, Північне море, Всемор’я і Внутрішнє море, а також Кебір, Нассім, пустелі, чужоземні країни — усе.

Спеціальної форми фігурки позначали міста, інші — гори, які виступали над підлогою.

Над містами і селищами, в яких бачили Нагель Іфрію — Вогонь Пустелі, імператор наказав поставити пофарбовані в червоне фігурки з теракоти. Жінка в каптурі вже зайняла весь простір імперії: від селищ на кордоні Нахель Зима аж до Кебзеґару. І наближалася до провінцій Внутрішнього Кола.

— Вона не може бути всюди! — сердився батько. — Одного дня відкриває джерело на площі в Канґабаді, а наступного дня робить так, що пахан-дей з Хирмізу охоплює полум’я. Дванадцять стай за один день! І йде вона пішки. Завжди пішки.

— Її супроводжують шестеро учнів, — зауважив я. — І несуть ту прокляту таємничу скриню. Ушістьох — отже, вона дуже важка. У них немає припасів, води і їжі. Тільки скриня. Ще два сліпих бойових леопарди, які біжать із нею поруч. Чому ми не можемо дізнатися більше? Хоча б що там, у скрині? — запитав я Вчителя. Але питав уже не як учень. Моє питання не було проявом слабкості. Я жадав відповіді.

— Ми вже втратили чотирьох шпигунів, — відповів Ремінь глухо. — Вони просто не повернулися. Я навіть не знаю, чи їх убито.

— Це були кірененці?

— Не має значення, — різко кинув імператор. — Ти правитимеш не Кірененом, а Амітраєм. Усі люди будуть твоїми підданими. Якщо почнеш думати таким чином, невдовзі не буде посад, зайнятих не нашими земляками, і тоді спалахне бунт.

— Ти погано мене зрозумів, батьку, — відповів я. — Мова про цей культ. Прихильник Шляху Вгору не прагне перейти на бік Підземної. З амітраями ж усе інакше. Вони можуть знати цю релігію і боятися її. Можуть тужити за нею чи поважати її.

— Вони були перевірені з цієї точки зору, — відповів він спокійніше. — Я довіряв би кожному з них настільки, наскільки взагалі можна кому-небудь довіряти. Цих люди підбирали з розважливістю і навчали з самого дитинства. Їх не можна ошукати дурними фокусами. І вони не тужитимуть за тиранією Червоних Веж.

Я глянув на підлогу. Червоні Вежі стояли вже в багатьох містах, фортах, поселеннях і навіть крихітних кишлаках. Виглядало так, ніби вони прийшли з пустелі й тепер оточували Внутрішнє Коло.

— Це зайшло занадто далеко, — сказав я. — Мій благородний батько повинен вислати найманих вбивць.

— Уже зроблено, — пробурчав Ремінь. — 3 тим самим результатом, що й висилання шпигунів. Не так легко вбити когось, хто дивним чином з’являється то тут, то там. Ми не знаємо, де вона ночує і де з’явиться завтра. І справа не тільки в пророчиці. Вищі касти починають відкрито підтримувати жерців. Нічого дивного. Вони повернули б свої колишні позиції.

— Нам потрібно вдарити по жрецях. Зникають люди, відбуваються криваві жертвоприношення. У нас є причина.

— Уся проблема в тому, Молодий Тигре, що виснажений, вмираючий від спраги народ чіпляється за вежі. І отримує там їжу, воду, місце для сну. Я поняття не маю, звідки вони це беруть. Раптово в підземеллях Червоних Веж відчинилися магічні скарбниці, повні дурри, цибулі, борошна і води. До того ж у нас є власний закон. А він говорить, що кожен може поклонятися своїм богам.

— Якщо не порушує прав інших людей! Не можна приносити криваві жертви, а нам не можна дивитися на це крізь пальці. Вони закликають до знищення всіх інших культів, до вбивства людей, які чинять опір Праматері і Кодексу Землі, до бунту проти Тигрячого Трону! Ти ж не скажеш, що це згідно з законом? У нас є причина вдарити по ним, і причина серйозна!

— У нас була б причина, якби не посуха.

— Учителю, — сказав я. — Пророчиця, звана Вогнем Пустелі, викликала джерела солодкої води там, де їх ніколи не було і де навіть глибинні колодязі всохли. Вона лікує смертельно хворих. З’являється щодня в новому куточку імперії, за момент долаючи цілі стаї. Розмножує їжу. Викликає вогонь. Траплялося, що ті, хто ставив їй опір, спалахували живими смолоскипами і горіли так довго, аж їхні тіла перетворювалися на попіл. Кажуть, що той, хто побачить її обличчя, сліпне, і очі його виглядають золотими. Майже кожен, хто зіткнеться з нею, стає прихильником Підземної. Я зараз повторюю базарні казки чи кажу про те, що бачив в імператорських сувоях, написаних стратегами і шпигунами?

— Це є в імператорських сувоях, — відповів Ремінь невпевнено.

— До того ж, усе Внутрішнє Коло страждає від посухи, якої ніхто раніше не бачив. З невідомих причин пересихають колодязі.

Весь край страждає від пошесті, на півночі шаленіє шторм, незважаючи на літо, сиплеться сніг та плаває лід, але при цьому розбійники на «вовчих кораблях» якимось дивом турбують узбережжя.

Я щось перекрутив?

— Ні.

— Так скажи мені, Ремене, оскільки я — простий принц і не розумію: що ще має статися, щоб ми повірили, що це гнів старої богині? Може, Підземна Мати і справді хоче отримати назад Амітрай, яким заволоділи чужинці?

— Боги не можуть діяти таким чином. Ти хоч раз зустрічав бога, тохімоне?

— Ні.

— А я так. Разів чотири. Скажу тобі, як воно відбувається. Ти бачив коли-небудь змагання бойових леопардів, де вихваляються трюками?

— Ти знаєш, що бачив.

— Дресирувальник сидить у кріслі, і йому можна лише свистіти, так? Леопард долає перепони, знищує цілі, валить манекени, вистежує і вбиває кролика, а потім приносить його дресирувальнику. Скажи, що це були б за змагання, якби дресирувальник сам застрелив кролика, сам звалив цілі, а врешті вбив би свого конкурента? Тут усе так само. Боги з’являються в людській подобі і часом затівають якісь інтриги, а іноді підштовхують обраних людей, щоб ті щось зробили. Або навідуються у свої святі місця в божій іпостасі, наприклад, як промені місячного світла або стовп диму, і тоді часом щось говорять вірним. Незрозумілі, дивні або моторошні речі. Темні люди звуть їх богами. Але я не знаю, ким є ці істоти. Згідно з нашою вірою, єдиним Богом є Творець, який не з’являється коли-небудь і де-небудь. Тих інших ми кличемо надаку — духи стихій. Вони не можуть наводити посуху, особисто вигравати битви або давати чудесні сили обранцям, тому що тоді всі почали б так робити. Настав би кінець світу. Підземна Мати не може наказувати сонцю, бо не вона його створила. А ще тому, що воно світить і над іншими країнами, в яких є свої надаку.

— Я це знаю, але вважаю, що надаку — створіння з нашої країни. У Кіренені в нас були різні надаку, Той, хто йде Вгору і Творець. Може, тут усе інакше? Втім, амітраї вірять, що Підземна дала життя всім істотам. А тому вона не може бути надаку, бо ті не творять. І, наскільки я знаю, над іншими землями сонце світить як зазвичай.

— А звідки ти знаєш, що вона щось створила? Тому що вона так їм сказала?

— Неважливо. Ймовірно, ми повинні знайти спосіб, щоб поговорити з цією Підземної Матір’ю? Амітрай зараз наш.

— По-перше, — сказав мій батько, — це не так просто. Вона не служниця. Не прийде на клацання пальців. Щоб прикликати бога, надаку, або як там його звати, потрібно зробити на їхню честь щось таке, чого вони бажають, а ще мати щиру віру, прагнути їм служити. Я не хочу вчиняти криваве вбивство в якійсь печері, особливо якщо все це може виявитися даремно. А по-друге, що ми могли б їй запропонувати? Що самі себе знищимо, а потім введемо Кодекс Землі?

— Тоді попросімо про допомогу Того, хто йде Вгору. Або іншого кірененського надаку. Викличмо Камарассу.

— Його вже давно ніхто не бачив. Та й боги не можуть вести війн, тохімоне. Просто не можуть. Знищили б і світ, і себе.

— Згідно із Книгою Дороги, іноді так бувало, — зауважив я.

— Так синку. І згідно із Книгою, тоді було знищено світ.

Дні минали, а посуха тривала. Здавалося, ніхто не пам’ятає, коли востаннє падав дощ. Навіть озеро в Притулку Хмар зміліло, навколо островів і на березі з’явилися великі плями піску, з води повиростали скелі, яких раніше не було видно. Наші струмки перетворилися на ледачі, ледь живі водяні нитки.

Батько вирішив вивести армію, щоб та забезпечувала порядок. Амітрайська важка піхота, яка поколіннями підкорювала світ, зараз повинна була підтримувати спокій у власних містах. Дорогами всієї імперії, з усіх провінцій тягнулися ряди возів із діжками води і їжею. У дальніх провінціях податки досягли майже двадцяти від сотні, а купці впали в лють.

У столиці поки що було безпечно, але всюди стояли загони армії в повному озброєнні, з великими щитами і бойовими списами. Городяни, які ніколи не бачили власної армії в бойовій готовності, дивилися на те, що відбувалося, з переляком і недовірою.

Мене ж лякало дещо інше.

Ми з Брусом ішли краєм вулички, трохи менше забитої людьми, ніж зазвичай. Що довше тривала посуха, то виразніше було видно, що місто змінилося. Багато крамниць і контор було зачинено. Овочі та фрукти на прилавках були мерзенними, зморщеними і вкритими коричневими плямами. Над берегом річки, під стінами, палали високі багаття. На вулицях, скрізь, де був затінок, відпочивали виснажені люди, незважаючи на мух, які сідали на їхні обличчя. Усюди можна було зустріти тих, хто випрошував ковток води.

Вулицями штовхали візки на високих колесах, в них закидали тіла тих, хто помер від спеки або від спраги — таке теж почало траплятися. Також на вози закидали трупи тих, кого знаходили після сходу сонця. Вони лежали на вулицях, сині й задерев’янілі, з перерізаними горлянками і вирваними серцями. Ті, хто порушив один із численних законів Кодексу Землі.

Тіла спалювали під стінами, щоб не допустити епідемій. Біля багать постійно ридали схожі на ворон жінки в чорних пов’язках. Усюди стояв сморід паленої плоті і літали мухи. Мільйони мух.

Ми з Брусом дивилися на це і мовчали. Батько спеціальним едиктом наказав представникам усіх культів видавати воду та їжу, опікати стражденних, але двері більшості храмів були зачинені. На одвірках і стінах святинь вохрою або сажею були вималювані знаки Підземного Лона.

— Вип’ємо чогось, — запропонував Брус. — Нехай би це коштувало навіть цілий дірхан. Я пригощаю.

Ми ледь знайшли відкриту таверну. Пальмового соку тут не було. Ми сиділи над кубками розведеного, теплого духмяного пива і дивилися на стіну навпроти, де вугіллям було нашкрябано: «Вогонь Пустелі наближається».

— Якби тільки пішов дощ, — процідив глухо Брус. — Звичайний дощ. Найкраще, щоб просто зараз, цієї миті. Тоді вдалося б зібрати другий літній урожай. Тоді ми відразу б загнали голоту в кривавих ганчірках назад, під землю, де їм і місце. Разом із Підземної сукою, вогнями і пустелями. Місто ожило б. Музика знову заграла б на площах.

Він відпив теплого напою і скривився:

— Пахне гниллю. Мерзотник розводить його водою з річки. Якщо піде дощ, знаєш що я зроблю, Руда Довбешко?

— Що, ситаре Тендзин?

— Подарую тобі золотий шекль, сітаре Арджук. І собі візьму один.

Серединою вулиці пройшли шестеро солдатів. Дванадцятий «Канадірський» тимен, — машинально подумав я, дивлячись на знак на їхніх щитах.

— Що означає цей символ над знаком «чорної руки», ситаре Тендзин?

— Який символ?

— Той, що схожий на пересічені півкола.

Брус стиснув щелепи.

— Самі собі намалювали. Це «два місяці» — знак Місячних Братів. Двох козлів Товстої Баби, які сидять біля її сраного підземного трону, — останні слова Брус промовив голосно, немов просто в обличчя патруля. Пролунав хрускіт, солдати зупинилися, а потім зі стуком поставили на землю списи.

— Ти до нас звертався, селюче? — запитав командир і підійшов до нашого столика. Солдати встали півколом, затуливши нас і командира від решти вулиці.

Брус усміхнувся і потягнувся під полу куртки. А потім його рука раптово вистрілила вперед, а два пальці вхопили кадик командира, немов кігті. Брус вийняв з-під куртки важку залізну печатку і сунув її під ніс головному. Солдати завмерли. Брус відпустив горло командира і підвівся з табурета.

— Вичистити щити, — прошипів він. — Негайно!

— Так, ситаре бінхон-пахан, — прохрипів командир. — Це тільки так, аби простіше з мешканцями…

— Ти був сотником, ситаре Тендзин? — запитав я, коли вони пішли.

— Я багато чого робив, Аркі. Але те, що зробив щойно, було нерозумно. Краще ходімо звідси. Ми привертаємо увагу.

Прогулянки містом перестали бути розвагою, яка розбавляла монотонність мого життя. Щиро кажучи, я вважав би за краще не оглядати його в такому стані. Але ми продовжували ходити. Розмовляли з людьми, ходили порожніми вулицями, на яких, головним чином, було чути гуркіт важких солдатських чобіт. Під стінами далі палали багаття. Батькові вдалося провести великий транспорт води річковими барками, тому кожен мешканець щодня отримував своє відро води. Крім того, ми доставляли їжу і воду в усі храми, крім Червоних Веж, і наказали роздавати їх стражденним. Ми подбали, щоб усі про це дізналися. Завдяки цьому щедрість жерців Підземної перестала бути чимось особливим. Кількох жерців і ченців, спійманих на крадіжці їжі, стратили.

Пиття брудної, смердючої води з річки викликало жорстокі хвороби, гарячку і здуття, що часто закінчувалися смертю, але, незважаючи на це, щодня багато хто її куштував.

А дощ досі не хотів сходити. День за днем вставало розпечене сонце, що пашіло жаром, і навіть безхмарне небо здавалося вицвілим.

Передчуття нещастя висіло і над країною, і над Притулком Хмар. У нашому храмі весь день було чути гонги. Невпинно молилися Творцеві, Тому, хто Йде Вгору і всім надаку. Удень і вночі горіли жертовні лампадки і всюди сумно звисали без вітру молитовні прапорці.

Єдиною світлою стороною мого тодішнього життя були уроки, які давала мені Аїна. Ночами спека дошкуляла ще сильніше, а до того ж над нами постійно висів фатум Гніву Богині, і ми день за днем отримували погані звістки. Навіть Відаючі були згодні, що посуха, яка триває так довго, протиприродна. Серед цієї постійної напруги ми обоє намагалися забутися в нескінченних змаганнях. Проте одного разу вночі вона застала мене зненацька.

Я, як завжди, прийшов і ковзнув із саду прямо до її спальні. Аїна сиділа на килимі в своєму вечірньому платті, а поруч скромно стояла на колінах худа, незнайома мені дівчина. Вона тримала руки на колінах і нерухомо дивилася великими, темно-смарагдовими очима. Була мого віку або трохи старшою і, як і я, мала червоне волосся — може, трохи темніше.

— Це Мірах, — озвалася Аїна. — Сьогодні вночі ти зіткнешся зі справжнім супротивником. Саме час перевірити, чому ти навчився.

— Аїно, — ласкаво заперечив я, — Мірах красива, але ж я анітрохи її не знаю. Я волів би урок із тобою.

— Я так сказала, — відрізала вона. — Зараз це твоє завдання. Це всього лише вміння. Як їзда верхи або бій. Ти не знаєш, який кінь тобі дістанеться, і не будеш усе життя боротися зі своїм майстром війни. Сьогодні ти змагаєшся з Мірах. І переможеш її.

Вона взяла в руки сітару, і за мить уже здавалося, що, поглинута тихою грою, вона не звертає на нас жодної уваги.

Мірах взяла мене за руку і повела до помосту з ложем Аїни. А потім скинула свій мусліновий балдахін.

— Не звертай на неї уваги, — прошепотіла вона мені. У неї був мелодійний, приємний голос. І вона чудово пахла. — І не слухай, що вона говорить про битву. Це ніяка не битва, це лише любов. Я доведу тобі, що вона не має нічого спільного з війною. Неважливо, чи хотіла вона тебе принизити, чи випробувати. Нехай отримає, чого бажає. Може, ми більше ніколи не зустрінемося, тому можемо дати одне одному на пам’ять трохи щастя. Обійми мене, мій пане, і забудь про все, а я зроблю так, щоб ти не забув цієї ночі.

Однак я повірив Аїні і вирішив не дати їй перемогти себе. Мірах була чудова, але я зміг повернути кожну з її ласк багатократно. Я вже навчився володіти собою і не згоряти передчасно. Коли я досяг піку, то майже негайно зумів продовжити любовне змагання і побачив здивування в її смарагдових очах. Це було нелегко і тривало годинами, але нарешті я досяг своєї мети. Почув горлові крики — зовсім інші, ніж оті витончені удавані охання, які вона видавала до того, я дивився, як вона в’ється піді мною, судомно хапаючись за все, що тільки можна, на її дикі очі і заплутане волосся, що спадало на обличчя. Вона не прикидалася. Аїна навчила мене, як розпізнати, коли жінка прикидається.

Коли вона вийшла, я довго лежав горілиць, не в силах поворухнутися від утоми. Відчував себе порожнім і легким, немов хмара, але якимось брудним і приниженим. Відчував злість на вчительку.

— На мою думку, вона дозволила тобі виграти, — сказала Аїна, — але ти все одно непогано впорався.

— Ти хотіла моєї поразки, — гаркнув я.

— Ні, — прошепотіла вона сумно. — Я хотіла повернути мою холодність. Я — вчителька.

Потім часто бувало так, що ми зустрічалися ввечері, обидва сумні і сповнені поганих передчуттів, оскільки нам набридли посухи, загрози, заворушення і крики загорнутих в тканину жерців на вулицях. Набридли мапи, стратегії й вантажі води і зерна, яких уже не було звідки брати.

А потім ми обіймалися — і все зникало, крім наших тіл, шовку простирадел, запаху духмяних олій і ладану та чорної ночі за вікнами спальні.

Саме тоді я її й переміг.

Уперше і востаннє.

Пізніше вона лежала зовсім нерухомо, залита потом, з розкинутими ногами, і важко дихала. Мовчала.

За якийсь час встала на ліжку на коліна і обійняла мене.

— Цей момент мав настати, — сказала вона. — Це кінець твого навчання, Молодий Тигре. Тепер іди, збагатившись знанням, яким мало хто володіє, і не забувай, чого я тебе навчила. Я більше нічому не зумію тебе навчити, тохімоне.

Подумати тільки, ще три удари серця тому я пишався собою і був щасливий. Тепер же я відчував себе так, ніби залишився один у чорній порожнечі. Немов у мене вирвали серце, залишивши зяючу криваву рану. Раптово. Наче провалився під лід.

Отетерівши, я дивився на її смагляве тіло і не міг повірити, що бачу її востаннє. З цього часу вона буде лише вчителькою. Скуйовджена грива темно-синього волосся буде для мене лише майстерно заплетеною зачіскою, повною шпильок, а груди і лоно зі шовковистим трикутником назавжди зникнуть під блискучою тканиною сукні. Мені перехопило горло. Я відкашлявся:

— Аїно… Це врешті треба сказати. Я…

Не зміг. Вона закрила мені рот двома пальцями і погладила по щоці:

— Ні, тохімоне. Ти будеш правителем. Я — вчителькою імператорських дітей і стратегинею. Я навчила тебе дечому, щоб ти не став іграшкою власного бажання. Щоб жодна жінка не могла на тобі грати і зробити тебе невільником. Навчила тебе танцю тіл. Але хіба ти не помітив, мій прекрасний тигре, що я не навчила тебе того, що таке любов? Навчила лише, як з нею впоратися. Був тільки танець. Соки наших тіл, піт і пристрасть. Стогін, а не любовні заклинання. Почуттів не було. Хіба ти цього не помітив? Мірах, яку ти бачив усього одну ніч, дала тобі в тисячу разів більше почуттів, ніж я за весь цей час. І тепер я знаю, що ти можеш мене приборкати і перемогти. Ти зумів би зробити це ще багато разів. Через це між нами з’явилися б почуття, а цього не можна допустити. Були б поцілунки, розмови, сльози і сміх. Уже не було б змагань, тільки взаємна повага. Замість того, щоб дати тобі свободу вибору, я сама тебе осідлала б.

— Аїно, я пам’ятаю, що колись буду імператором. За багато років. Батько ще молодий, і нехай Дорога дозволить йому зберегти здоров’я. Я недурний. Але ж у мене можуть бути конкубіни…

Вона зашипіла ніби зі злістю:

— Що за спокуса! Я жила б поруч зі своїм принцом, ховаючись у тіні, осідлавши його з молодих років. Перша жінка, що дала йому щастя. Перша, яку він мав. Та, що вчила його з малих років. А тепер — перша наложниця! А колись — завтра, за рік або десять — я встала б у тіні трону. Безпечна, маючи владу над правителем у його спальні. Ні, тохімоне. Я не наражатиму Тигрячий Трон на таку небезпеку. Тобі шістнадцять років, мій принце. Я ж уже стара. Мені вдвічі більше. Ти повинен шукати дівчину відповідного віку. Свіжу, красиву і ніжну. Таку, як Мірах. Забудь про моє поріділе волосся, обвислі груди, зморшкувату шкіру, вени на руках і ногах.

— Але, Аїно, ти прекрасна! Чоловіки палають, коли тебе бачать. Ти як дозрілий плід. Солодкий і налитий сонцем…

— Ш-ш-ш… Скажеш це мені за десять років, мій принце. За десять років, коли ти досі будеш молодим. Тоді я тобі повірю. Зараз же ти підлещуєшся, пам’ятаючи той вогонь, що я вирвала із твоїх нутрощів.

Я мовчав, намагаючись задавити в собі відчай, але відчував, що вона має рацію, незважаючи на те, що в мені все бунтувало.

Потім я пережив чорні похмурі дні, шукаючи самотності, сидячи за кухлем відвару і дивлячись перед собою скляними очима.

Аїна поводилася як завжди. Спокійно, природно, абсолютно як раніше — до того, як я вперше її торкнувся. Мені здавалося, що її це зовсім не обходило і що вона не страждає так як я, і від цього я почувався ще гірше. Один її вигляд був для мене нестерпний.

Кілька разів, наодинці у своїй спальні, упевнений, що ніхто не може мене бачити, я дозволяв собі звільнитися від відчаю, що пожирав мене, і гірко плакав. Ридав, мов дитина, але це не приносило мені великого полегшення. Ридав, стискаючи в руках ту саму залізну кулю, яку отримав від Ременя ще дитиною. Мою чарівну кулю бажань.

Розпач приносив мені лише втому, завдяки якій я засинав.

Минув тиждень, і моє тіло прокинулося. Смуток не минув, але вогонь спалахнув знову — той самий невгамовний голод знову почав докучати мені.

Раніше, вечорами, я сидів у своїй кімнаті або на терасі, читав при світлі ламп, грав на сітарі або сопілці. Потім майже щовечора належав Аїні. Зараз я не міг повернутися до власних занять. Країна розпадалася від посухи, всюди підводили голови бунтівники і ворожі жерці, а на додачу я втратив Аїну. Не було нічого — тільки поразка, лихо, туга і відчай. Увесь світ здавався мені попелищем, і я почав мріяти про те, щоб померти і піти до Творця. Подалі від Вогню Пустелі, посухи та Аїни.

Саме такого вечора, задушливого і сумного, я сидів на подушках і дивився на сад, над яким сідало сонце. Я захотів, щоб мені принесли пальмове вино і вдарив у гонг.

Двері відчинилися, увійшли три дівчини, яких я ніколи раніше не бачив. Вони несли на тацях вино і миски з фруктами, а одна тримала сітару. Вони всі були різні. Одна мала синяво-чорне волосся, друга — кольору червоної міді, третя — майже біле. Вони були молоді, майже мого віку.

— Шляхетний пане, Молодий Тигре, — вони схилилися в поклоні й завмерли.

— Нас прислала фадіра Аїна, — сказала чорнява. — Ми — твої нові служниці. Ми маємо допомагати тобі відпочити від денних турбот, щоб на ранок ти мав сили й бажання займатися своєю благородною працею. Я — Фіалла, цю, з червоним волоссям, звуть Тахелою, а біловолосу— Іріссою. Ірісса чудово співає і грає на сітарі. Ми всі вміємо, але вона в цьому незрівнянна. Її голос можна слухати годинами, забувши про все на світі. Я ж умію танцювати, і, хоча це дрібниця, але твій батько, володар Тигрячого Трону, одного разу милостиво пожартував, дивлячись на мої незграбні зусилля, що йому захотілося кинути все і втекти зі мною на край світу. Тахела ж уміє зачаровувати слухача своїми розповідями, і їй відомо більше історій, ніж зірок на небі. Вони смішні і героїчні, дивовижні і чуттєві. До того ж ми всі — майстрині любовного мистецтва і вміємо зробити так, щоб ти забув про все на світі, а вранці прокинувся новою людиною. У доброму настрої і бадьорий. Ми знаємо багато чого іще. Уміємо масажувати і перетворювати тіло втомленого чоловіка в пружне й енергійне, немов у молодого жеребчика. А ще ми вміємо мовчати або бути невидимими, якщо ти цього забажаєш. Уміємо також зарадити в смутку і заспокоїти біль. Усе, що забажаєш.

— Залиште вино і йдіть собі, — сказав я дерев’яним голосом. — У мене вже є слуга, і мені більше нічого не потрібно. Я не в настрої для розваг, танців чи історій. Щодо любові — я сам вирішу, чи захочеться мені коли-небудь це робити і з ким. Ви справді гарні, тож передайте фадірі Аїні мою подяку. А зараз залиште мене.

— Ми зробимо як накажеш, благородний принце, — сказала Фіалла, схиляючись ще глибше. — Фадіра Аїна передбачала, що може трапитися саме так, і розповіла, що з нами зробить у такому випадку.

— У якому?!

— Якщо ми не зуміємо, пане, зцілити тебе від смутку. Це означатиме, що ми нічого не варті, і тоді нас віддадуть у військовий будинок утіх при форті в Саураґарі, щоб розважати солдатів.

— Ти знущаєшся, Фіалло?

— Ні, пане. Ми поїдемо з транспортом і рекрутами за три дні. Фадіра Аїна склала для цього супровідний лист.

— Гаразд, — кинув я зі злістю. — Фадіра Аїна звикла наполягати на своєму. Можете залишитися моїми служницями. А тепер налийте мені вина і йдіть у свої кімнати.

Я глянув на неї знову і швидко змінив рішення:

— Утім, мені саме потрібна жінка. Ти залишишся, Фіалло.

— Пробач мене, пане, але ти був занадто довго занурений у смуток.

— І що це має означати?!

— Ти хворий від страждань, мій пане. Одна дівчина не впорається з таким болем. Сьогодні тобі потрібні ми втрьох, і нам доведеться віддати тобі все. Дозволь нам зайнятися тобою і не думай ні про що. Я обіцяю, вранці ти прокинешся усміхненим.

Вранці з’ясувалося, що Аїна знову мала рацію.

Я продовжував відчувати втрату і сумував за своєю вчителькою, але дівчата зуміли зробити так, що біль із кожним днем зменшувався. Я відчував себе восковою табличкою. Їхні руки, губи, язики і лона поступово стирали з мене Аїну і вписували себе. Але, як вона і передбачала, ні те, ні інше не було коханням. Мудра Аїна знала, що була для мене менторкою і майстринею. Довіреною особою. Кимось, кого я міг прийняти за рівного собі і полюбити всім серцем. Віддати їй не тільки бажання, але й повагу, чуттєвість, турботу і ласку. Розділити кожну таємницю і прислухатися до кожної поради. Вона знала про це і тому намагалася не виказати мені ані краплі почуттів.

Мої дівчатка були солодкими і чуттєвими. Засипали мене винахідливими пестощами і прибігали на найменший кивок. Виконували найдурніші мої побажання. Чого б я не схотів — вони неодмінно горіли пристрастю і запалом. Мої кімнати були сповнені дзвінким сміхом, немов я тримав зграйку співочих пташок. Однак вони залишалися служницями і демонстрували це на кожному кроці. Я був принцом. Майбутнім імператором. Вони — покоївками. І так мало лишитися.

Я не виходив тоді в місто.

Ситуація за цей час не змінилася. Каравани забезпечували мінімум основних потреб, під стінами палали багаття, патрулі більш-менш утримували порядок у великих містах. Щоранку на вулицях збирали кілька возів трупів. Здавалося, слід просто дочекатися дощу. Але дощ не хотів іти, немов небо забуло, як це робиться.

У палаці безперервно говорили про стару ідею, яку давно мали реалізувати. Про підведення до міст чистої води з гірських річок і льодовиків, яка мала текти кам’яними руслами, що стояли б на стовпах. Їх треба було поступово знижувати, аби вода, завдяки нахилу, сама текла до міст. Русла ці тягнулися б на сотні стай. Колись мій дід намагався побудувати щось подібне, але трапився землетрус небувалої сили, і будова перетворилася на сміття. Крім того, в усіх містах потрібно було побудувати цистерни для дощової води, як у пустельних селищах. Але поки тривала посуха, не можна було й мріяти про те, щоб почати такі роботи.

— Останній дощ був ранньою весною, — сказав Ремінь, укладаючи на столі сувої доповідей і рапортів. — Це шість місяців тому. Рівно за десять днів після того дощу із серця Нагель Зиму прийшла Вогонь Пустелі. Нагель Іфрія.

— І тоді все почалося, — промовив я. — Я досі тримаюся думки, що це гнів богів.

— Ця думка нічого не дає. Особливо враховуючи, що пророчиця воліла б, щоб так думали.

— Хто побачив її першим?

— Військо. Десятка піхоти з тринадцятого тимена, званого «Сонячним», з Камірсару. Це був караул біля криниці на торгівельному шляху перед кишлаком Шилгириз. Лучники і пустельна колісниця. Вона сказала їм: «Я приходжу з-під землі та приходжу з пустелі. Несу вам слово гніву. Тому що ви порушили закон Підземної Матері і роздерли світ. Осквернили святе лоно землі егоїзмом, насиллям і хіттю. Зараз ви підете зі мною або спопелієте, бо я — Нагель Іфрія, Вогонь Пустелі, і несу святий вогонь гніву. Вогонь, який очистить світ і віддасть його Матері. Так, щоб все стало єдиним».

— І що сталося з тими солдатами?

— Уцілів командир. Тому ми про все дізналися. На жаль, той чоловік після цього збожеволів і повісився. Там були ще купці, які прийшли до колодязя. Деякі до сьогодні її соратники, дехто втік, решта загинули, нібито в пустельній бурі, що прибула на її гнівний поклик. Вихори розпеченого піску, які обдерли з них плоть, залишивши лише кістки. Але спершу вони вирішили, що вона божевільна. Коли хтось приходить зі сходу з Нагель Зиму, та ще й один, зрозуміло, що він може виявитися жертвою сонячного удару. Хотіли дати їй води, але вона почала лаятися, поки командир не нацькував на неї своїх бойових леопардів. Нібито тих самих, які тепер постійно її супроводжують. Тільки зараз у них дивні золоті очі. Хтось стверджує, що вони сліпі, інші кажуть, що тепер вони бачать набагато краще. Це не має значення, Молодий Тигре. Я не знаю, чим є та жінка, але все, що нам відомо, перемішано з казками. До того ж частину з них вона сама розпускає. Гадаю, вона просто Та, хто Діє. Справжня, як у старих легендах. Можливо, вона знайшла зниклі імена богів. Її потрібно вбити хоча б за одне це. Вона небезпечна, мов скажений пес, і настільки ж непередбачувана.

— Але ж Ті, хто Діють, прив’язані до урочищ, — зауважив я. — А вона, схоже, ходить де забажає.

— Часом урочища змінюють Тих, хто Діє, і роблять так, що ті можуть нести частину сили в собі. І знову я повторюю старі казки. Сам я ніколи нічого такого не бачив. Зате бачив, що відбувається, коли хтось починає творити. З’являються примари і потвори, народжені жахами, і потім вони живуть деякий час, немов справжні. Відбуваються дива. Розквітає каміння, речі змінюють свою форму і природу. У хворий, божевільний спосіб. Те ж саме трапляється з людьми, які перебувають поряд із Тим, хто Діє. Вони вмирають, змінюють свою природу і хворіють дивним, потворним чином. Усе закінчується, коли це торкається Того, хто Діє особисто. Зазвичай швидко. На жаль, усі Діючі, кого я знав, були божевільними. Твій дід хотів використовувати їхню силу в армії, але це було абсолютне фіаско. Вони не могли зробити найпростіші речі два рази поспіль. Одного разу виходило, іншого — ні. Або виходило, але навпаки. Через це ми втратили більше, ніж вороги. Але тут ми маємо справу з чимось іншим. Схоже, Нагель Іфрія робить, що забажає, і їй це вдається.

— Чи може Діючий викликати посуху?

— Ні. Це надто складно. Адже ми не знаємо, чому дощ іде чи не йде. Той, хто Діє може щось підпалити, змінити або створити, але не підніме гори і не перетворить її на вулкан.

— А боги… тобто надаку?

— Теж ні. Мабуть. Вони ніколи такого не робили. Напевно, не можуть або їм не дозволено.

— Я думаю… Може, надаку теж народжуються, і ця Нагель Іфрія — просто новий різновид? Невизначена, тому що молода.

— Тоді чому вона звертається до Підземної? Якби сама була надаку, бажала б почестей для себе. Утім, я ніколи не чув, щоб з’являлися нові надаку. Ось уже сотні років вони одні й ті самі. Здається.

Так виглядали наші ранкові рапорти про стан держави. Замість того, щоб аналізувати торгівлю, політику і військо, ми займалися посухою і пророчицею. Від цього не можна було втекти.

Вулиці міста майже спорожніли. Ми йшли з Брусом через залиті сонцем площі і дивилися на нечисленні прилавки, що наразі працювали. Перехожі крадькома шмигали в затінку й бічними вуличками. Усі носили куртки і штани в бурих кастових кольорах. Таверни ховалися за зачиненими віконницями, і важко було сказати, відкриті вони чи ні. Доводилося стукати і чекати. Іноді двері відчинялися, і можна було прослизнути крізь щілину в похмуре, задушливе нутро, де сиділи мовчазні люди з обличчями, прихованими під каптурами пустельних плащів або під капелюхами.

На стінах часто зустрічався символ Підземної Матері або написи на кшталт: «Зважайте на пустелю! Наступає Вогонь!»

Але, крім цього, в Маранахарі панував спокій. Скрізь, крім площ і храмів, де видавали воду, тому що там завжди клубочився натовп. Однак це був дивний спокій — мертвий і страшний. У повітрі висіло якесь очікування. Немов наближалася гроза або мав вибухнути вулкан.

На перехрестях стояли намети зі списів і плащів, у них сиділи солдати з червоними обличчями і обпаленими сонцем спинами, без шоломів, з накритими мокрими хустками головами.

Було не тільки спекотно, але і душно, а повітря було сіре від мух.

А потім настала та ніч… Страшна ніч другого повного місяця. Я спав поверховим, хворим сном, мокрий від поту, багаторазово прокидався, у мене було враження, що я взагалі не сплю, а просто лежу в темряві, дивлюся на нічний сад і вслухаюся в легкий подих моїх дівчаток. Утім, я напевно бачив сни, бо мені здалося, що я бачу фігуру в каптурі, яка наближається з боку озера. Вона була в дуже широкому плащі, що сяяв яскравим червоним і розширювався донизу, а долоні ховала в широких рукавах. Я не бачив обличчя — лише овальну діру каптура, наповнену чорнотою. Плащ легко розвівався і підносився, ніби найтонший муслін або зім’ятий найтонший сувій. І відсвічував темно-помаранчевим блиском, відкидаючи нудотне руде світло на озеро, траву та кущі. Усе навколо миготіло, а на патіо стояла похмура фігура в каптурі, одягнена в плащ із полум’я.

Я знав, на що дивлюся. Це Нагель Іфрія. Вогонь Пустелі. Вона прийшла по мене.

Я прокинувся з таким почуттям, ніби падав. Знову лежав у спальні, весь мокрий від поту. Почув шепіт моїх дівчаток. Настільки тихий і легкий, що сприйняв би його за шурхіт вітру в листі, але вітру не було вже місяці. Крім того, я відчував лоскіт на грудях, немов по них повзала муха.

— Притримай йому ноги… Ляж на них… — впізнав я голос Тахелі. — Може, він взагалі не прокинеться…

Ще ніколи в житті я так не лякався.

— Ти сядь у нього на спині, — шепотіла Фіалла.

Я почув тихий скрегіт ножа, який виймали з піхов.

Розплющив очі, і цієї миті багато чого сталося одночасно. По-перше, по моїх грудях крокувала на восьми зігнутих лапках огидна комаха, вкрита бронзовим панциром, з піднятою плоскою головою, яка закінчувалося гачкуватими клешнями. Була розміром з мою долоню. Я поглянув просто в чотири вічка, що відливали золотом і були схожі на коштовності.

Перш ніж я встиг поворухнутися, Ірісса всім тілом кинулася на мої ноги, а Тахела раптово з’явилася з темряви за моєю головою, нахилилася над плечами, присіла на обличчя і стиснула голову стегнами.

Я здригнувся, відчувши дотик холодної сталі до грудей, але за мить зрозумів, що вони не хочуть мене заколоти. Фіалла засунула вістря під комаху, що сиділа на моїх грудях, і блискавичним рухом послала її в повітря.

Тахела піднялася з мого обличчя, і я встиг побачити, як комаха звивається в повітрі, немов змія, і важко падає на підлогу. Впала навзнак, різко перебираючи лапками, після чого блискавично вигнулась і відштовхнулася клешнями від підлоги. Тахела шмигнула, немов ласка, підхопила кришталеву чашу, повну фруктів, висипала їх, після чого кинулася на підлогу і накрила комаху.

— Кличте охорону! — крикнула. — І запаліть світло. Їх може бути більше!

Я почув тріск кресала, і в кімнаті спалахнув миготливий вогник лампи. Ірісса скотилася з моїх ніг.

Я сів на ліжку і розсміявся.

А тоді побачив його. Вбраний у темно-червоне, він залишався лише плямою темряви посеред мороку, поки ми не запалили світла. Навіть його обличчя було закрите тканиною. Стояв нерухомо в купальні, саме в тому місці, де уві сні височіла постать в каптурі.

Я крикнув, схопившись на ноги і підхопивши меч зі стійки.

— Охорона! Шпигун у замку! — дико закричала Тахела.

Я скинув з меча піхви, але в той же момент замаскований нападник встав і різко махнув рукою. Щось свиснуло, Ірісса стрибнула, завалюючись на мене спиною, і штовхнула назад, так що я не зумів атакувати.

— З дороги, дівчино, бо він утече! — крикнув я, відскакуючи, і кинувся навздогін.

Одяг нападника затріпотів, коли він розвернувся на місці і миттєво, немов лис, відскочив убік. У повітрі блиснув вузький клинок. Я відбив його і рубонув нападника через лоб, але той зумів ухилитися і блискавично штрикнув мені в очі. Я не зміг би відбити цей удар, хай би навіть тренувався все життя. Але в ту мить з кімнати вилетів великий темний диск і з бляшаним гуркотом вдарив його в руку. Це була лише мить, подарована мені, але я зумів її використати, встромивши клинок йому глибоко в живіт. Відчув, як той пробиває шари матерії і занурюється в його нутрощі.

Срібна таця із брязкотом покотилася по камінню тераси і впала в траву.

— Іфрія… — прохрипів чоловік і навалився на мене, настромлюючись на меч по саме руків’я. Лезо вийшло в нього зі спини, з тріском розриваючи тканину. Я відскочив, не зумівши звільнити меч. Найманий убивця ступив у мій бік, простягнувши руку, але лише проїхався пальцями по моїх грудях, залишаючи на шкірі смуги крові.

Тахела налетіла в нього всім тілом з диким вереском, і вони впали з тераси. Я стрибнув за нею, але вона вже сиділа на його грудях, встромляючи меч, який тримала обома руками.

Я перехопив її руки, міцно обійняв і акуратно забрав зброю з рук.

— Усе… усе… — прошепотів я, тулячи її до себе. У неї були дикі очі і піна на губах.

— Іріссаааа! — завила вона страшним голосом.

Я озирнувся.

Ірісса стояла майже на тому ж місці біля ліжка, де вона зіткнулася зі мною. Її очі були широко розплющені, кулачки стиснуті, а точно між грудьми стирчав руків’ям донизу якийсь ніж із широким лезом — немов приклеєний до тіла.

Я кинувся до неї і схопив за плечі. Ірісса раптово кашлянула і сплюнула червоним, а за мить струмочок крові потік з куточка її вуст. Підборіддям і вниз по животу. Я поклав її на землю і утримував в обіймах. Почув страшний дикий вереск: «Охорона! Медика!» і зрозумів, що це волаю я сам.

Те, що стирчало з її грудей, мало руків’я, обплетене ременем, і дивне лезо, що розгалужувалося на всі боки гострими гранями, як лист. Одна з цих граней тепер стирчала в тілі моєї солодкої Ірісси, замість того, щоб стирчати в моєму.

Коли нарешті до нас прибігли, я досі стояв на колінах, притискаючи Іріссу, весь забризканий кров’ю, і видушував дике хрипке виття, що звучало ніби голос вовка. Я довго не дозволяв відірвати себе від її тіла, незважаючи на те, що воно встигло охолонути.

— Він пройшов крізь стіну. Не знаю, яким чином. Трьох охоронців ми знайшли з перерізаними горлянками, одного — з ранами від вістря, яким він убив най Іріссу, — Ремінь говорив твердо і по ділу, але було видно, що він розлючений.

— Досить, — процідив імператор. — Найманий убивця помер із ім’ям пророчиці на вустах. Це замах на Тигрячий Трон. Негайно приготувати план удару по Червоній Вежі. Усіх жерців має бути заарештовано. Де буде знайдено сліди кривавих людських жертвоприношень, — там стратити всіх жерців. Вежі зруйнувати, всі багатства і припаси конфіскувати — знадобляться для жертв посухи. За пророчицю, звану Вогнем Пустелі, призначити винагороду. Тисячу дірханів за мертву, і тільки за мертву. Культ Підземної буде оголошено злочинним. Кожного, хто носитиме його знаки, одяг або взиватиме до надаку публічно, буде заарештовано і відправлено на військові галери на три роки. За звернення до Кодексу Землі і загрозу кому-небудь смертю або прокляттям — п’ять років на галерах.

Він підвівся.

— І ще одне. Я забороняю почесні самогубства. Командир особистої охорони упав на свій меч. А тим часом він був мені потрібен. Мені потрібен кожен.

— Батьку, — прохрипів я, відчуваючи себе так, немов у горлі розрослася пустеля. Я вже не відчував смутку, лише тупий гнів. Холодний, немов лід. І я знав, що цей гнів залишиться в мені надовго, а може, і назавжди.

— Так, Молодий Тигре?

— Най Ірісса врятувала мені життя. Затулила мене від того вістря. Нехай її поховають у Саду Тиші з ритуалом, належним герою війни.

— Добре. Вона отримає посмертне звання пахан-дея особистої охорони. Її сім’я отримає звичайну виплату — як за смерть офіцера на війні. Вона була твоєю наложницею?

— Батьку, я уклінно прошу, щоб ти офіційно зробив її моєю першою конкубіною.

— Згоден.

— А тепер щодо цієї комахи, — сказав Ремінь, — майстер Звірів стверджує, що вона виглядає як пустельна сколопендра, але вп’ятеро більша і бронзово-червона, а не жовта. Якщо вірити йому, таких комах не буває. Зазвичай сколопендри живуть у гніздах, як мурахи, і дуже отруйні. Згідно з розрахунками Майстра Звірів, те, що заповзло в кімнату, могло б убити шість коней або двох кам’яних волів. Це було справжнє знаряддя вбивства. Якби цій істоті пощастило трохи більше, вона вбила б не тільки Молодого Тигра і його служниць, а й половину мешканців Будинку Сталі. Ми не знаємо, звідки взявся вбивця, але, на жаль, він може виявитися зрадником. На його тілі є свіжі шрами — там, де ветерани носять татуювання. І ще одне. На його очах більма.

Тіло Ірісси вбрали в обладунки пахан-дея особистої охорони, прикрили щитом і поклали їй на груди зламаний меч. Поховання відбувалося в тиші, як і всі кірененські траурні церемонії. Тільки коли багаття вже згасло, Фіалла тихо заспівала «Долину Чорних Сліз». Я чув її спів і тихі розмірені удари військового барабана. I тоді заплакав, але плакав як дорослий. Як солдат. Беззвучно і без гримас, тільки по щоках текли сльози.

Їй насипали простий військовий курган з необроблених каменів, з кам’яною лампою, що освітлює Шлях.

На жертовній чаші я наказав вирізати, крім символу Тигра, зображення сітари.

Ірісса пішла Шляхом Угору.

А ми залишилися самі.

План було підготовано. Це зайняло всього лиш кілька днів, так наче стратеги вже мали його в шухлядці і лише чекали на відповідний момент. Уночі пролунав барабанний сигнал. Його гуркіт нісся від палацу через гарнізони на шляхах, які передавали його один до одного, крізь міста, транспортні вузли, аж до найдальших прибережних і пустельних фортів.

Усі гарнізони отримали наказ готуватися до виступу і збирати сили. Кожен повинен був ударити по Червоній Вежі у своєму місті. Було зібрано бойові колісниці, а перелякані городяни вперше почули те, що до цього часу лякало лише мешканців підкорених земель — подібний до слонячого реву стогін загоничів рогів.

Усі ночі було чутно, як форти і окремі укріплення перемовляються між собою за допомогою барабанів.

У столицю увійшов сімнадцятий тимен піхоти, званий «Кам’яним», з навантаженим у фургони знаряддям, необхідним для облоги.

За три дні після отримання наказів з палацу, коли було б зрозуміло, що вони дісталися всіх гарнізонів і загонів, військо повинно було утворити кільце навколо Червоних Веж і вдарити по всім одночасно. Рівно в годину вовка — між північчю і світанком.

На третій день у годину вовка.

Але в ту ніч пішов дощ.

Хмари надійшли на заході сонця, а вночі розгулялась гроза. На розтріскану від спеки землю ринула стіна води. Блискавки били, не перестаючи, а коли вдарив перший грім, я підхопився з ліжка.

Дощ лив так, що нічого не було видно на відстані витягнутої руки.

З дахів навколо патіо лили водоспади, а садом бігли струмки.

Ми довго сиділи, обіймаючись утрьох і вслухаючись в омріяний дощ і невпинний тріск блискавок. Примарне, фіолетове світло вихоплювало з мороку наші сплетені тіла, я бачив обличчя Тахели і Фіалли, і мені здавалося, що в світлі блискавок я бачу також Іріссу.

Я запам’ятав їх такими. У сяйві блискавок, у грозі і поривах такого бажаного вологого повітря, у плюскоті дощу. На мить мені захотілося вийти просто під зливу, але віддавна забуте відчуття холоду призвело до того, що на мене навалилася втома, і я міцно заснув, незважаючи на грозу. Мабуть, так міцно я не спав уже кілька місяців.

Я прокинувся від того, що хтось смикнув мене за руку. Я неохоче розплющив очі, загорнений у простирадла. Було темно, за вікном продовжувала шаленіти гроза. Дівчата ходили по кімнаті, Фіалла намагалася разпалити вогонь, і тоді я побачив Бруса. Він стояв над моїм ліжком у темно-жовтому одязі касти Сіндарів і тримав якийсь згорток.

— Одягайся і ні про що не питай! — кинув він настільки напруженим голосом, що я злякався. Здається, він сказав щось іще, але його слова заглушив гуркіт грому, що довго перекочувався над палацом і містом, немов по даху їздили бойові фургони.

Хтось із тупотом пробіг по коридору. Я почув віддалені крики. Відчув, як у мене похололо в животі, немов нутрощі стягнуло морозом. Брус кинув мені той одяг, у якому я виходив в місто. У Будинку Сталі ніхто не бігав ночами. Тут ніхто не кричав. Ніколи.

Одягаючи штани і незграбно зав’язуючи навколо гомілок ремені дорожніх чобіт, я вже знав, що щось трапилося, але не знав, що саме. Фіалла опустилася переді мною на коліна і намагалася мені допомогти, але її руки тремтіли. Я підняв її обличчя і побачив, що щоки дівчини мокрі від сліз.

— Сорочка! Швидко, немає часу! — крикнув Брус.

— Ми йдемо в місто? Ти хочеш побачити бій? Удар по Червоних Вежам, — осінило мене. — Ми там потрібні?

Я був іще сонним, тому казав такі дурниці. Я вдягнув сорочку і взяв із рук Тахели куртку.

— Зрада! — крикнув Брус. — Військо перейшло на бік Підземної! «Кам’яні» штурмують Тигрячий Палац! Твій батько мертвий! Благаю, одягайся, Володаре Тигрячого Трону!

Саме так, приголомшений і охоплений страхом, застібаючи тремтячими руками гачки каптана, накидаючи плетений солом’яний плащ, підхоплюючи дорожню торбу і посох мандрівника з рук Бруса, я дізнався, що став імператором.

— Одягайтеся! — крикнув я дівчатам.

— Ми зустрінемося пізніше, — крикнув Брус. — Знайдіть фадіру Альхаму — вона скаже, що ви маєте робити. Бігом! Шляхетний пане! Ми повинні дістатися до Ременя!

Усе одно, що ти — імператор, володар світу, Палаючий Штандар і Перший Вершник. Якщо тебе розбудили посеред ночі, вогню, хаосу і грози, щоб сказати, що світ руйнується, то значно краще деякий час отримувати накази, а не віддавати їх.

Я пам’ятаю все, немов крізь сон. Поганий сон, наче марення від болотяної лихоманки. Безліч хаотичних картин, одна за одною.

Пам’ятаю рудий мерехтливий проблиск на мокрій траві патіо, такий самий, як у моєму сні. Пам’ятаю невпинний гамір і гуркіт, що доносився здалеку між ударами грому. Пам’ятаю шум дощу, що колотив по дахах.

Ми бігли коридорами. Посеред кімнат, меблів і килимів тягнулися смужки сивого диму. Коридор, яким ми не могли пройти, тому що в ньому стовбичила особиста охорона. Пам’ятаю зімкнуті спини в обладунках та стіну шоломів, що нагадували вуличну бруківку. І страшний гуркіт звідкись спереду. Крик, оглушливий крик безлічі горлянок. Сморід диму і крові.

Кімната Птахів, у якій уже ревіла стіна вогню і звідки нам довелося відступити. На підлозі і килимах, серед помаранчевих язиків полум’я, що вистрілювали аж під стелю, лежали тіла.

Якесь патіо, куди падали стріли. Цілий дощ палаючих стріл, які дзижчали, немов гігантські бджоли, і тягнули за собою стрічки диму.

Брус тягнув мене за руку, ми пробігали черговими коридорами, а потім, у потоках дощу — навпростець, через сад.

Удалині височів Тигрячий Палац, що був схожий на вулкан. На темну гору, увінчану стовпом вогню.

— Вогонь Пустелі… — прошепотів я отупіло.

Ми проминули кількох слуг, що бігли кудись зі списами в руках, клацаючи ледь накинутими на тіло обладунками із розстебнутими ременями.

Коридор, у якому кілька охоронців, забризканих кров’ю, у скаженій люті безрезультатно атакували стіну щитів, наїжачену списами. Йшли по трупах своїх товаришів і гинули один за одним, завалюваючись на барикаду з тіл.

Болотяна лихоманка. Поганий сон.

Пам’ятаю це як сон.

Знову залитий дощем сад і краплі, що поблискували в сяйві пожежі, ніби іскри.

І моя Аїна.

Гола Аїна, що танцювала з круглим кебірийським щитом і шаблею в руці серед дощу і нападників. Така, якою я запам’ятав її тієї ночі, коли побачив її тіло вперше.

Тільки зараз був дощ, вогонь і кров.

Я пам’ятаю чорні обладунки «Кам’яного» тимена, прямокутні щити з домальованими «двома місяцями» і блискучі вістря списів. І тіла, що лежали навколо.

І Аїну. Я бачив, як вона чіпляє краєм щита і відводить опуклий гоплон солдата, як рубає його по горлянці, як відскакує назад, пружно, немов пантера, щоб за мить знову підскочити і рубонути — пласко по ногах, штовхнути тіло і відскочити знову, в той час як два списи прошивають повітря і землю в тому місці, де вона щойно була.

Я бачив.

У кошмарному сні.

Мою Аїну.

Вона танцювала. Клинки з брязкотом відскакували, зісковзували з кебірийського щита, я бачив, як «Кам’яні» боязко відступали, дивлячись на голу войовницю, залиту кров’ю і дощем. Я бачив, як Аїна дико посміхається і проводить кривим лезом шаблі по губах, злизуючи з нього кров, а потім стрибає знову, і голова у глибокому чорному шоломі обертається в повітрі. Як вона стрибає ногами на щити, перекидаючи скупчених за ними людей.

І я бачив, як навколо неї змикається коло щитів, як вона танцює посередині, брязкаючи шаблею об стіну гоплонів.

Коло замкнулося і стиснулося.

Потім я бачив лише спини в чорних обладунках, що, як зграя крабів, щось одне в одного виривали.

А ще пізніше пролунав крик радості і над натовпом піднялася рука, що тримала за синьо-чорне волосся голову моєї вчительки.

Моєї Аїни.

Бачу червоне від крові обличчя і очі, немов діри, крізь які видно ніч.

Чую тріумфальні скандування: «Іфрія! Іфрія! Іфрія!».

Я бачив це.

У моєму сні.

Здається, я кричав і поривався кинутися в битву. Пам’ятаю, як шукав зброю, як мені вдалося звалити Бруса і як наступної миті він повалив мене. Принаймні мені здається, що я це пам’ятаю.

Немов марення від болотяної лихоманки.

Отямився в Кімнаті Сувоїв біля одного з входів у таємні коридори.

Серед полиць, наповнених кодексами, віршами, трактатами, мапами й оповіданнями.

На Ремені були наголінники і нагрудник зі шкіри кам’яного вола, чоло він перев’язав хусткою з бляхами і саме застібав під підборіддям кований захист для щік.

Бачив я його нечітко, немов крізь туман. Мені здавалося, що Кімната Сувоїв повна диму. Голос Ременя доходив до мене ніби крізь подушку:

— Він поранений?

— Ні, ситаре Ремінь. Я оглушив його, бо рвався в бій.

— Дуже добре.

Відлуння битви доходили сюди приглушено, немов віддалена гроза.

— Ремінь… — пробурмотів я. — Мій батько мертвий… Аїна мертва…

— Знаю, шляхетний імператоре.

На мить я отямився.

— Моя мати! Мій брат! Мати-імператриця! Мої сестри! Біжимо! Будинок Цинобри на півдні! Потрібно зібрати людей! Накажи бити в барабани і кликати на допомогу!

— Шляхетний пане, твій брат, благородний князь Чагай, загинув на порозі Будинку Цинобри, разом із охороною обороняючи вхід до апартаментів. Загинув із мечем у руках, б’ючись пліч-о-пліч зі своїми сестрами і вчителем. Будинок Цинобри вже захоплено і зруйновано. Усіх його мешканців убито, а павільйони підпалено.

— Ремене! Що він каже?! Це неможливо!

— Він каже правду, тохімоне, — Ремінь застебнув щитки, обпер ногу на безцінний стіл і почав затягувати ремінці наголінників.

— Тоді дай мені зброю, — сказав я. — Очевидно, настав день смерті. Старий світ закінчився, а нового ніхто не хоче бачити.

— Шляхетний імператоре, кай-тохімоне клану Журавля, останній правителю династії Тенджарук, ось останній наказ твого батька. Він звучить так: «Тобі не можна померти».

Він взяв мене за плечі і зазирнув у моє скам’яніле бліде обличчя. Я тремтів.

— Неси в собі наш світ, тохімоне. Ти не можеш зараз загинути в битві, як твоєму прадідові не можна було загинути після битви в долині Чорних Сліз. Іди у вигнання і виживи. А потім повертайся і поверни Тигрячий Трон. Повернися, коли твої піддані дізнаються, що таке влада Підземної Матері і Червоних Веж. Збери кірененців з усіх кланів. Збери всіх вільних людей серед амітраїв. А потім знищ Червоні Вежі і поклади голову Нагель Іфрії на моїй могилі. Так сказав твій батько.

— Я не сплюндрую честі свого клану! — крикнув я. — Ми — кірененці! Ми — Клан Журавля! Ти ж пам’ятаєш?! «Ніхто не залишиться на самоті, коли вороги владарюють. Ми не віддамо ані його тіла, ані його душі. Де б’ється один, туди прийдуть усі решта! Нікого не буде залишено, нікого не буде забуто!» Ти пам’ятаєш, Ременю? Там б’ються наші брати, а ти хочеш, щоб я втік?!

— Те саме кричав твій прадід. Але він послухався, і завдяки цьому ми отримали Тигрячий Трон і відродилися з попелу. А зараз ти підеш, тохімоне. Пам’ятай, чому я тебе вчив. Брус тебе поведе. Він знає, куди йти і що робити. Неси в собі все те прекрасне, що буде знищено сьогодні вночі. Пам’ятай про мене, про Аїну, про Іріссу, про твого брата. Пам’ятай про всіх. Пам’ятай про Маранахар, який нині вмирає. Пам’ятай. Тепер ти — єдина жива пам’ять. Якщо загинеш або забудеш, ми теж усі загинемо по-справжньому. Іди, Молодий Тигре. Іди Шляхом Угору. А потім повернися і відбудуй Кіренен.

Ремінь поклав на стіл два вузькі нарукавні щитки. Занурив руку по лікоть у перший і підняв його потрійним вістрям вгору, а потім притиснув ним другий щиток і засунув туди другу руку.

Крики і тупіт у коридорах лунали дедалі ближче.

Брус взяв мене за плече. Обережно, але рішуче:

— Уже час, пане.

— Ні! — крикнув я. — Ще ні! Усі загинули! Дозволь мені хоча б попрощатися з ними. Я не можу втратити ще й Ременя! Я — імператор! — Я вирівняв поставу. — Син Клану Журавля, я не порушу наказу мого батька, але ти підеш зі мною.

— Не тільки ти отримав свій останній наказ, тохімоне. Мій звучав так: «Простеж, щоб вони втекли».

Пролунав гуркіт виламаних дверей. Дошки полетіли на саму середину, між сувоями і килимами. Крізь щілину було видно чорні, лискучі від дощу і крові обладунки — так ніби там клубочилися комахи.

Ремінь махнув руками і скреготливо схрестив вістря, викрешуючи іскри. А потім обернувся і раптово обійняв мене — обережно, щоб не перерізати мені горлянку гострим, як бритва, тризубцем, що стирчав зі щита. І поцілував у чоло.

— Іди, Ромассу, — сказав.

«Іди, моє життя».

Брус потягнув мене за руку.

Розділ 7

Танцюючі Змії

Далека дорога, довгі шляхи,

Довга теж людська туга

Невідомо, чи дійдеш до мети,

Це вирішить доля.

Svipscdagmal — Перша Мова Свіпдаґа

Кораблі Зміїв відпливли. Не знаю — на інший бік фйорду або взагалі забралися звідси. У будь-якому разі в порту їх не видно. Хай кожен і може приїхати на осінній ярмарок, та Людей Змія тут бачити не бажають. Що для мене вкрай невигідно, бо поки що це єдиний слід, на який я натрапив. Треба було б притиснути якогось Змія. Проблема в тому, що вони не схожі на компанійських хлопців.

Я вештаюся набережною і зазираю до багатих обмінників. Серед інших, до гаряче рекомендованого мені Груля Солом’яного Пса. Шукаю речі.

Переглядаю цілі купи дрібничок, від погляду на які у кожного антиквара запітніли б контактні скельця. Запонки, шпильки, ножі, кубки, кресала, амулети, біжутерія. Деякі грубі, інші на диво тонкої роботи. Плетені візерунки нагадують складні вузли на ременях або сплутане коріння. Стилізовані звірі, людські фігури і знаки найдивніших абеток. Литі, ковані, гравіровані та шліфовані. Дива.

Але я шукаю… запальнички. Італійську біжутерію. Губну помаду. Швейцарський ножик. Компас. Прості туристичні гаджети зі спортивної крамниці. Ампули мегапірину. Бінокль. Складані столові прибори з нержавіючої сталі. Зубні щітки. Усе, що завгодно. Жодної електроніки, а лише прості речі, які можуть тут працювати й дивувати. Наприклад, ніж пірнальника міг викликати тут фурор і бути проданим за чималі гроші. Ніж пірнальника — гострий як бритва, плаваючий, у піхвах з чорного і яскраво-жовтого пластика.

Нічого.

Коли питаю про плаваючий ніж, який не треба заточувати, про металеві, але легкі пляшки, в яких гарячий напій залишається гарячим, а холодний не нагрівається, хай би навіть пляшка лежала на сонці, або про скляну маску, в якій видно під водою — зустрічаю погляд, повний співчуття і легкого відсторонення. Ніхто не крутить пальцем біля скроні, але це, мабуть, тому, що в них божевілля не зовсім асоціюється з мозком.

Замість цього мені показують камінь, який завжди показує дорогу, якщо його підкинути вгору; барабан, який закликає вовків, сокиру, яку варто покласти перед від’їздом під ліжко, і тоді це неминуче наведе смерть на коханця дружини.

Дякую.

Я розлучений, обійдуся якось без зграї вовків, а ще глибоко переконаний, що підкинутий угору камінь швидше за все впаде мені на голову.

Наостанок я проходжуся серед прилавків. Оглядаю дивакуватий одяг, видивляюся джинси, светри, парки і куртки з термотексу.

Замість цього є мечі, опущені в порожні діжки, немов парасольки, або підвішені з піхвами на кілочках, кольчуги, розвішані на палицях, вставлених у рукави, ряди шоломів, цілі паркани списів і луків.

Я купую товстий пучок стріл. Цілу в’язку, п’ятдесят штук. Однак на жоден корисний слід так і не натрапляю і врешті опиняюся за столом в компанії печеної половинки якогось птаха та шматка хліба.

Відриваю шматочки м’яса, запиваю пивом і мрію про круасани з джемом. Або про грінки з salata iz hobotnice. Видивляюся Людей Змія. Оті, на кораблі, мали татуювання не тільки на руках, але й на обличчях, були вбрані в усе чорне і мали темне, чимось змащене волосся — може, смолою. Вони відрізнялися від інших.

Однак ті, хто на мене напав, виглядали, як типові тутешні. У коричневому, червоному і в оливковому одязі, як усі тут. Штани, довгі сорочки, якісь куртки. Якби не татуювання і кулони, Зміїв у них було б важко розпізнати. До того ж, вони з’явилися перед тим, як припливли ті кораблі.

Вони носили бороди, а Змії голяться. Однак зазвичай тут носять коротку щетину. Такої бороди можна відростити за тиждень. І розгледіти, свіжа вона чи підстрижена, не можна. Схоже, мої мертві приятелі намагалися розчинитися в натовпі.

— Купи мені пива, Той, Хто Спить На Дереві, — чую скрипучий, різкий голос.

— Радий тебе бачити, Воронова Тінь. Що, справи йдуть погано?

— Ні, але якщо я вже тебе зустрів, то нехай з цього буде принаймні хоч якась користь.

— А що отримаю я, окрім того, що цього кепського пива стане трохи менше?

— Коли дурень зустрічає мудрого — завжди має користь. Люди можуть подумати, що у нього є трохи мізків, якщо він сидить із мудрим чоловіком.

— Це знову користь для тебе.

Однак я купив йому пива.

— Якщо вже ти такий досвідчений, може, скажеш мені, що ти знаєш про Людей Змія? Чи для цього мені потрібно виграти в тебе в «короля»?

— У них по дві руки і дві ноги. Уночі вони сплять, а коли прокидаються, йдуть у кущі помочитися. По воді йдуть під вітрилом, по льоду ходять на лижах. Найкраще їх убивати залізом. Дурня легко впізнати по тому, Той, Хто Спить На Дереві, що він ставить дурні питання.

— Де вони живуть?

— На сході, за Землею Вогню. Можна поплисти туди вздовж узбережжя або з іншого боку по фйорду Драґоріни, або ж піти посередині, горами. А навіщо вони тобі?

— Може виявитися, що один із тих, кого я шукаю, потрапив до них.

— Ну тоді жодних проблем. Постав йому поминальний камінь десь біля дороги і випий за його упокій.

— Ні, поки я не побачу його труп.

— Ти швидше побачиш свій власний.

— Мене не так легко вбити.

— Я про це начуваний. Послухай, що я тобі скажу, Той, Хто Спить На Дереві. У такі краї, як Земля Змія, не входять трактами, просячись на ночівлю. Він огорнутий холодним туманом, тож не вір нічому, що тобі там скажуть, чи навіть тому, що сам побачиш.

Але тут не будь таким підозріливим. Розсудливий чоловік знає, кого побоюватися, і вміє відрізнити ворогів від друзів. Якщо хтось запропонує тебе підвезти, скористайся цим. Якщо знайдеш приятеля, не нехтуй ним, якщо він захоче з тобою товаришувати. Не відмовляйся й від гостинності. Наближається осінь, краще мати над головою дах, ніж хмари. Краще сидіти біля вогню, ніж плентатися в мокрому снігу. І, перш за все, не дозволяй відібрати у тебе те, що ти здобув. У Землі Зміїв не приймай необачно ні ковтка води, ні шматка м’яса, ні тіла жінки. І стеж за ногами. Змії кусаються.

Він зазирає в глечик і кривиться, після чого рішуче перевертає його догори дном. Я киваю і йду за наступним. Мені цікаво, що іще розповість мені старий.

Коли повертаюся, буквально за три секунди, лавка біля столу вже порожня. Роззираюся, але Воронової Тіні немає ніде в полі зору. Проте я бачу Ґрунальді Останнє Слово, який стоїть у товаристві молодого Атлейфа. Радісно мені махають. Добре. Принаймні хтось вип’є це пиво.

— Куди пішов той, із ким я розмовляв?

Ґрунальді підводить брови.

— Ти сидів сам. Дивився перед собою, а потім встав і пішов за пивом. Я з тобою привітався, але ти не почув. Не бачив, щоб ти з кимось говорив.

Я дивлюся на них, отетерівши. Атлейф кривить губи в гримасі типу «не дивися на мене, я нічого не бачив» і теж хитає головою.

Я сідаю і відразу відчеплюю від пояса ріг. Ґрунальді знімає кришку з глечика і нюхає вміст.

— Після місяців у морі, — каже, — будь-яке пиво добре. Навіть те, що страндлінґи варять на осіннє віче з цапової сечі, риб’ячих кісток і помиїв. Знають, що мореплавці осушать усі діжки.

— Коли почнеться віче? — питаю я.

— Не знаєш? Воно вже триває.

Відчуваю себе наче у школі. Чому завжди всі все знають, а я — ні. Це наче поганий сон. «До коли потрібно здати хімію? — Ти що, не знаєш? До вчора!» І потім так усе життя.

Я встаю.

— Я повинен туди піти! Я ж вам казав, що декого шукаю. Хотів це там оголосити.

Атлейф хитає головою:

— Це так не робиться. У Колі Каменів вони не дозволять тобі нічого оголошувати. Там відбуваються великі наради стирсманів і найважливіші суди. Там вирішують суперечки між цілими землями. Не можна просто увійти і щось оголосити, тим паче, що ти — чужинець. А малих кіл, де розбирають звичайні суперечки, надто багато. До того ж там повно роззяв. Вони сидять навіть на скелях і деревах, бо хочуть спостерігати за поєдинками. А може, буде й кара. Найми крикуна.

— Кого?

— Він має рацію, — каже Ґрунальді. — Крикуна. Того, хто має гарну пам’ять і гучний голос. Даси йому пару мідяків, і він ходитиме по місту і ярмарку, кликатиме тих, кого ти шукаєш, казатиме, де ти сидиш. Сюди приїжджають люди шукати тих, хто поплив за море і не повернувся, жінки розпитують про своїх чоловіків, люди й самі по собі губляться щомиті, тут же моряків — як оселедців у бочці. Легко знайдеш крикуна, вони строкато вбрані і мають палиці з півнячим пір’ям на кінці.

Тож я наймаю крикуна, одягненого в яскраву куртку, обшиту латками найрізноманітніших кольорів і дзвіночками. Виглядає він як блазень, але дійсно має чудову пам’ять. Уявлення не маю, як він це робить. Головне, що від виду срібного секанця він аж кипить від ентузіазму. Після декількох спроб вигукує повний опис розшукуваних, трохи спотворюючи прізвища, а також цілком зрозуміле повідомлення англійською: «Евакуація! Повертайтеся додому! Рятувальний загін на місці! Шукайте Ульфа Нічного Подорожнього. Станція Мідґаард-ІІ, повертайтеся додому!» Голос у нього немов єрихонська труба. Від першої ж спроби у мене дзвенить у вухах.

Формулювання «rescue team is here» щодо до мене одного — занадто гучне, але я не хочу відбирати в моїх загубленців надію. Нехай уявляють евакуаційний загін з десятка осіб, обвішаних обладнанням. Якщо зрозуміють, що означає «рйатувални заїн на міс-сі!», звісно. Тепер можу повернутися до столу і спілкуватися, піднімаючи ріг з почуттям виконаного обов’язку.

— Ти хотів іти з нами, коли ми купуватимемо рабів, — зауважує Атлейф. — Нам доведеться купити десь двадцять чоловіків і кілька дівчат. Я двох, Ґрунальді двох. Потрібні і на весла, і в будинок.

— Піду. Справа в тому, що ті, кого я шукаю, могли потрапити в неволю. Звідки беруться невільники?

— Ну, спочатку якийсь невільник зустрічає невільницю, а потім… — схоже, незважаючи на коров’ячі очі, на моєму обличчі все ж помітні якісь емоції, оскільки Останнє Слово раптово замовкає.

— Я питаю, чи хтось тут полює на людей, щоб потім їх продати?

— Ні. Їхні родичі тебе вбили б. У вас так роблять? Усі одне одного хапають і продають? Це бранці з чужих країв, іноді в’язні. Також, трапляється після родових чвар. А ще є закон, за яким злочинець може бути відданий потерпілому, аби відпрацювати провину. Але це не назавжди: бранці йдуть у неволю на десять років, в’язні — на двадцять, а засуджені — на скільки присудять.

Я хочу ще про щось запитати, але раптово біля нашого столу виростають двійко місцевих у повних обладунках: один із сокирою в руках і зі щитом, другий — із коротким списом.

— Ти — той дивний чужинець, якого називають Нічним Подорожнім, і який мешкає в Гарячого Кременя?

— Так, — кажу я, відчуваючи занепокоєння. — У чому справа? На нього знову напали?

— Тобі тре йти до суду. Під Глід Істини.

Перед моїми очима моментально постає образ вулички з трьома трупами Людей Змія, а потім перспектива утоплення в сітці з вуграми. Цифрал реагує на удар страху і відразу активується.

* * *

Драккайнен кинув на вартових довгий погляд, розраховуючи сили. Незважаючи на зброю, вони не здавалися йому небезпечними.

Атлейф відставив ріг і дуже повільно підвівся з лавки, дивлячись на прибулих. Ґрунальді сунув у рота великий і вказівний пальці і оглушливо свиснув.

На одному з «вовчих кораблів» пролунали крики і тупіт ніг.

— Нікого, хто сидить за столом із Людьми Вогню, нікуди не поведуть, — сказав Атлейф рішуче. — Він — чужинець. Прибув на Узбережжя нещодавно і не не міг з кимось посваритися, оскільки ніхто його не знає, крім нас. Він не може мати суперечок у країні, куди щойно прибув.

«Ой, можу», — подумав Драккайнен, який був замішаний — якщо швиденько прикинути — у п’ятьох різних убивствах.

— Крім того, він не знає наших законів, а тому не можна його звинувачувати в їх порушенні.

— Є закони, які в усьому світі однакові, — флегматично відповів той, що з сокирою. — А до них належить і закон про грабіжників. Лифдаґ Годівник Риб, торговець кіньми із Землі Солоної Трави, каже, що цей украв у нього найкращого в табуні коня, якого він вів на ярмарок.

— Той Годівник Риб повинен краще охороняти свій товар і не морочити голову чоловікам на ярмарку, — процідив Ґрунальді.

Потім звернувся до Драккайнена: — Ти вкрав коня в того Лифдаґа?

— Ні, — відповів Драккайнен. — Але правда в тому, що я зустрів самотнього коня в лісі і зловив його. Бачив, що в нього на шкірі є якийсь знак, але там нікого не було. Добре, я піду. Побачимо. Заплачу тому Годувальнику Риб — і справу закрито.

— Один ти не підеш. Ти один із нас, і в такому випадку всі Люди Вогню підуть під Глід Істини.

— Як там у вашому законі? — запитав Вуко моряка, коли вони йшли вже вдесятьох у бік натовпу на віддаленому лузі. — Якщо в коня є знаки, але він втече від власника, його треба віддати?

— Чого б це! — обурився Ґрунальді. — Я взагалі не чув, щоб хтось віддавав знайденого коня.

Лифдаґ Годувальник Риб відразу справляв огидне враження. У нього були круглі блідо-блакитні очі і ріденька борідка, яка була схожа на купку водоростей. Крім того, він був якийсь блідий і глевкий, немов недопечена булка. Навколо стояло кілька осіб, але, схоже, цей суд не вважався дуже видовищним.

— Я Йольґвір Місяць На Обличчі, оповісник закону, — оголосив старий, що сидів біля багаття на високому білому валуні. — Тут стоїть Лифдаґ Годувальник Риб і заявляє, що ти відібрав у нього коня, який повинен був бути принесений у жертву богу моря Медіру. Твердить, що один із його людей упізнав тварину, на якій ти в’їхав у місто. Він обрав мене, щоб я розсудив суперечку, оскільки вважає, що мусить тебе вбити, і хоче, щоб з тебе зняли мир осіннього віче. Що ти на це скажеш?

— Вельмишановний Йольґвіре, — почав Драккайнен. — Я не знаю Лифдаґа, ніколи його не бачив, і нічого в нього не крав. Того коня я зустрів далеко звідси, в лісі, коли йшов над річкою від Пустки Тривоги. Я був один і заблукав у лісі. Я зловив його, і тепер він мій. Але, якщо Лифдаґ доведе, що кінь насправді був його, я готовий йому заплатити звичайну ціну, яку він бере за коней, додавши кілька монет як відшкодування збитку. Адже коня я не віддам.

— То із Землі Солоної Трави він жене стада вздовж річки Вларіни? Ти йшов сюди через Пустки Тривоги? — запитав Ґрунальді.

— Я йшов прямо вздовж берега, — взяв слово Лифдаґ. — Кінь був викрадений вночі на дюнах, сім днів дороги звідси на північ. Забрали його силою Того, Хто Діє. Ми почули гуркіт — і раптом коня не стало. Він зник із середини табуна. Мав бути пожертвуваний для важливої морської справи Медіру, тож я поніс потрійну втрату. По-перше, бо втратив коня, вартого три ґвіхти. По-друге, він був обіцяним приношенням богу. По-третє, той приблуда посміявся наді мною, в’їхавши на моєму коні в місто. Два останніх пункти не можна оцінити. Скажу тобі, Йольґвіре, що цей волоцюга мусить померти, а я повинен отримати назад свою власність. І скажу ще, що нього брехливий язик, оскільки цього коня було обрано для жертви за жеребом жреця Медіра, і він найдикіший. Він не знає сідла, і ніхто його не загнуздав би.

— Ти сам сказав, що Ульф образив тебе, оскільки їздить на цьому коні, — обірвав його Ґрунальді. — Ти нам розповідаєш щось дивне. Цей чоловік, схоже, слабкий на голову, судде. Ми даремно залишили своє пиво.

— Мабуть, ми повинні побачити цього коня, — сказав Йольґвір. — Нехай хто-небудь відправить стражника в будинок Лунфа і приведе тварину сюди.

— Краще цього не робити, — сказав Драккайнен. — Цей кінь уб’є кожного, крім мене, якщо той спробує його відв’язати. Минулої ночі він убив злодія, який пробрався у будинок Лунфа і хотів його вкрасти. Я сам маю його привести. Відправ мене разом зі стражником.

— Ти тоді втечеш! — крикнув Лифдаґ.

— То відправ із ним десяток стражників, або всі ходімо! — розізлився Ґрунальді. — Я й сам не проти побачити коня, вартого трьох ґвіхтів, оскільки ніколи такого не бачив. Може, він сере золотом? Плаває по морю? Бздить голосніше за грім? I як так сталося, що його одночасно можна і не можна приборкати?

Врешті Драккайнен прогулявся до дому Лунфа під наглядом охоронців і повернувся верхи на Ядрані. Побачивши вогонь і людей, що зібралися, особливо Лифдаґа, скакун почав фиркати і порикувати, йти боком і гарцювати, тож Подорожньому довелося його заспокоювати. Він зіскочив на землю, погладив коня по шиї і притулився головою до його лоба.

«Ядран і Вуко разом, — прозвучало в резонаторі. — Ядран не піде. Погана людина не забере. Ядран і Вуко разом».

«Ні, я так не можу, — подумав Драккайнен. — Не віддам його».

— Кінь як кінь, — заявив Ґрунальді. — Може, й вартий трьох шеклів, але не більше. І всі бачили, як Ніт’їсефні на ньому їздить.

— Це твій кінь, Лифдаґу? — запитав Йольґвір.

— Кожен бачить, що Лифдаґів! У нього наші знаки на боці! — верещали люди Годувальника Риб.

Оповісник закону підвівся з валуна, кривлячись і хапаючись за спину на рівні попереку, а потім стукнув палицею об землю.

— Скажу так: ви, люди Солоної Трави, йшли узбережжям. Нічного Подорожнього бачили, коли він в’їжджав південними воротами, а отже, він ішов західним берегом Вларіни. Не могло бути інакше, оскільки в жодного з вас немає човна. А це означає, що він не міг украсти в тебе цього коня на дюнах, оскільки його там не було. Отже, він не відібрав у тебе майно силою і не образив тебе.

З іншого боку, не підлягає сумніву, що це твій кінь і що ти зазнав збитків. Усе вказує на те, що це сталося через силу Того, хто Діє, а закон каже, що подібні випадки вважають такими ж, як ті, що трапилися з волі богів або долі. Як удар блискавки, хвиля на морі або шторм. Хіба що буде схоплено Того, хто Діє. Тому питаю вас: Ульф Нічний Подорожній — Той, хто Діє?

Люди Вогню перезирнулися, але не відповіли нічого.

— Той, хто Діє! — кричали прибічники Лифдаґа. — Кажуть, що він уникнув смерті від чорного плюща в будинку Скіфанара.

— Він швидкий і спритно володіє мечем, — громовим голосом промовив Ґрунальді. — До того ж у нього є голова на плечах! Якщо це означає, що він Той, хто Діє, то у нас, на Землі Вогню, самі лиш Діючі! Скажи мені, оповіснику закону, який закон порушує чоловік, який долає нещастя? Нічний Подорожній не садив того живого плюща із заліза, а всього лише допоміг нам його вирвати, а ще вбив Скіфанара, що й зняло закляття. Усі ми це бачили. Якби він був Тим, хто Діє, то не став би наражатися на смерть, вириваючи плющ якорями і рубаючи його ножем, а спопелив би його піснею богів.

— Отже, не можна встановити, чи Ульф Ніт’їсефні є Тим, хто Діє, — наголосив оповісник. — Тому вважаю, що справа повинна закінчитися відшкодуванням збитку. Однак, коли в справі замішано ображену честь, відшкодування недостатньо. Ульфа покарати неможливо, оскільки він нічого не зробив. Однак суперечка залишилася. Тому вам доведеться вирішити її тут, під Глодом Істини. Вистачить звичайного поєдинку. Такого, де програє той, хто переступить визначену межу або кине на землю меч, або втече за камінь. Тоді його не можна вбивати, але він втратить і коня, і відшкодування збитку, на яке я призначаю п’ять марок срібла.

— Не хочу такого поєдинку! — обурився Лифдаґ. — Тут, перед судом осіннього віче, я маю право вимагати поєдинку в Колі Вогню!

— Ну ні! Це дурниця! — вигукнув Ґрунальді. — Чого ти від нього хочеш? Він сім’ю тобі вибив, чи що? Ти ж його до сьогодні навіть не бачив! Коло Вогню — для месників! Оповіснику закону, ти дозволиш, щоб хтось вимагав права помсти через коня за кілька шеклів?

— Закон лише каже, що кожен має право вимагати Кола Вогню.

— Що за «Коло Вогню»? — запитав Драккайнен, нахилившись до Атлейфа.

— Поле, яке позначають вогнищами, — відповів молодий, — і де б’ються будь-якою зброєю, кому яка до смаку. Входять двоє, виходить один або ніхто. Просто не може бути інакше. Якщо обидва порубають один одного так, що не зможуть далі боротися, їх залишають у колі, поки один не помре або не отямиться настільки, щоб добити іншого. Все це триває стільки часу, скільки знадобиться.

Драккайнен зціпив зуби. Отже, знову або вб’є, або помре. Через коня. Що за притрушений світ!

— Суди, оповіснику. Чи варто, щоб хтось гинув через коня? — запитав Драккайнен. — Я ніколи не бачив цієї людини. Він для мене нічого не значить. Я не хочу його вбивати. Я запропонував йому відшкодування. Чого він іще від мене хоче?

— Якщо він бажає Кола Вогню — у нього є на це право, — вирішив Йольґвір, — адже тоді обидва ризикують однаково. Тому ось моє рішення: Коло Вогню!

— Я не можу віддати йому коня, — розлючено гаркнув Драккайнен до Ґрунальді. — Я сам його приборкав і знаю, що кінь уб’є його і втече до мене.

— Швидше він уб’є коня, щоб тобі досадити. Утім, він коня й не бажає. Йому хочеться битися. Схоже, ти залив йому сала за шкуру, — відповів Ґрунальді. — Зарубай його — і по всьому. Ти ж упораєшся з таким товстим скунсом?

— Не хочу мати його смерть на своїй совісті.

— Таких речей не вибирають. Та й життя такого хробака — невеликий тягар. Світ відразу стане кращим.

Принесли мішок зі зброєю, розлючений Драккайнен вдягнув повне спорядження, разом із шоломом і півпанцирем, а багаття тим часом уже розпалили. Їх було вісім, на відстані трьох метрів одне від одного. Новина про поєдинок у Колі Вогню вже встигла облетіти натовп, і нудна суперечка про вкраденого коня раптово набула популярності. Поле битви оточила чимала юрба, і приятелям довелося силою прокладати Драккайнену дорогу.

Його противник уже стояв у колі, і, на здивування Подорожнього, це був не Лифдаґ. Посеред вогнищ стояв якийсь високий худий чоловік у чорному плащі з каптуром. Його руки були складені на грудях, обличчя ховалося в тіні. Не було видно жодної зброї.

— Хто це?! — запитав Вуко Йольґвіра, який знову сидів на валуні, вказавши мечем на постать. — Де той, хто мене викликав?!

— Зброя Лифдаґа — його боєць. Якщо той захотів увійти в Коло Вогню замість нього — це його справа. Тепер ви обидва переступили Коло, і з нього вийде тільки один.

Виходу не було.

Драккайнен підтягнув ремені і поправив на голові шолом. Гамір натовпу, приглушений глибоким, по самі вуха, шоломом, звучав як шум прибою.

У нього були погані передчуття. І, перш за все, він не хотів нікого вбивати.

Вийняв меча і встромив його в землю, потім присів на хвилинку в позиції дзадзен, намагаючись очистити розум і перетворитися на машину для вбивства. Почувався ошуканим, роздратованим і втомленим. Фатальний коктейль для такої ситуації.

Не вийшло. Думки тріпотіли в голові, ніби зграя воронів.

Супротивник стояв із широко розставленими ногами і дивився з-під каптура, нерухомий, мов скеля. Де його зброя? Чому він хотів увійти в Коло Вогню? Це серйозна справа. Чому ж він такий спокійний? У чому тут справа?

Вуко вдихнув носом і видихнув ротом. Ібукі. Енергія ци. Шлях восьми кілець. Шлях воїна. Бла-бла-бла.

Хрінь.

Він підскочив, випростовуючи ноги, вихопив меч і взяв щит за ручку.

«Ти не обираєш ані часу, ані місця, ані супротивника — це вони вибирають тебе», — сказав Левіссон.

Власне дихання шуміло під шоломом, немов у відрі. Противник досі не рухався, тільки похмуро поглядав. На ньому були залізні рукавиці, що сягали ліктів. Душитель якийсь, чи що?

— Ти не знаєш могутності темної сторони Сили, Люку, — сказав йому Драккайнен. Помітив, що, мабуть, був розлючений, бо мимоволі почав насміхатися. Завжди так було.

Той без поспіху розстебнув плаща і дозволив йому повільно впасти на землю. Мав зиґзаґоподібні татуювання на обличчі і руках, а зачесане назад довге волосся, заплетене у вузькі косички, було просякнуте дьогтем. Був убраний у чорну шкіряну жилетку, а на грудях мав амулет, схожий на спіраль ДНК чи символ медичної служби. Танцюючі змії. Він із хрускотом розправив пальці в металевих рукавичках, а потім ударив кулаком об долоню і засунув руку в шкіряний напівкруглий мішечок на поясі, звідки дістав сяючий диск розміром із середню піцу. Натовп зашумів.

Супротивник примружив паскудні жовтуваті очка й зашипів, показуючи надрізаний на кінчику роздвоєний язик, пофарбований чимось чорним.

— Чудово. Ти, я і фризбі, — процідив Подорожній. — На життя чи на смерть.

Прискорення вдарило в його вени ще до того, як той кинув диск. Звісно, одним рухом зап’ястя, точно як на пляжі.

Гул натовпу розтягнувся в глухе бурчання, а диск розтинав повітря, обертаючись навколо своєї осі. Летів він трохи швидше, ніж повинен був, і прямував у бік Драккайнена вигнутою висхідною траєкторією. Чоловік-Змій стояв нерухомо з витягнутою рукою і розчепіреною долонею.

Драккайнен розрахував траєкторію польоту диска і вивернувся в протилежний бік. Таке ухилення — найкраще, хоч і важке. Не від атаки, а до неї. На мить небезпека зросла, а потім траєкторії розминулися.

Теоретично.

Диск помітно затремтів у повітрі, після чого почав кренитися і повертати в бік Подорожнього.

Той не встиг злякатися, але ухилився в останній момент. Летюче вістря лизнуло його щит, залишивши помітну подряпину, знову затремтіло в повітрі і відхилилося догори, пройшло дугою і впало просто в металеву рукавицю противника. Удар у щит ледь не повалив Вуко на землю.

«Він цим керує, — подумалося Драккайнену. — Я встиг, оскільки я поки що далеко. У нього їх іще кілька. Він не дасть мені навіть підійти. Можна забути про крав-мага, айкідо і фехтування. Тут потрібен револьвер».

Диск вилетів із руки Змія і полетів, цього разу пласко, майже на рівні колін. Натовп відреагував розтягнутим басовим гудінням, із запізненням майже в три десятих секунди.

«Думай, — промовив у голові Вуко Левіссон. — Хто не думає, той труп».

Змій стояв із простягнутою рукою, пласко розпрямивши рукавицю. Управляє долонею, зрозумів Драккайнен. Але, Боже, як?!

Довелося реагувати перед самим попаданням, так щоб не залишити часу для коригування. Коли фризбі була за пару кроків, він ударив згори.

В останню мить диск розвернувся по вертикалі й розминувся з його мечем, потім відскочив від землі і, крутячись, немов відірване колесо вантажівки, вистрілилив йому прямо в обличчя.

Драккайнен закрився, продираючись крізь загусле повітря, що перетворилося на ртуть. Пласко підставив свого щита й дозволив диску сковзнути по ньому. У голові промайнуло, що трохи раніше він надколов щит, тому що крутився в інший бік, немов лезо дискової пили.

«Дискова пила — це така пила, що ріже диск», — дурнувато подумав він, падаючи на землю.

Через падіння ручка щита вирвалася з його пальців, і щит, наче в стані невагомості, відірвався від руки, приземляючись серед вирваних шматків дерну.

Він пружиною підскочив із землі. Ахіллесове сухожилля відгукнулося протяжною хвилею знайомого нудотного болю.

«Так воно ніколи не одужає», — промайнуло в голові у Драккайнена.

Диск вилетів за межі Кола Вогню й увірвався поміж глядачами, лишаючи за собою червону хмару розпорошеної крові. Натовп вибухнув вереском.

Драккайнен виконав потрійний стрибок у бік Змія. Він проплив крізь масляне повітря, дивлячись, як супротивник швидше, ніж мав би, лізе у свою сумку. Відштовхнувся правою ногою, маючи попереду ще десяток метрів, і поплив знову, коли пальці Змія схопили новий диск. Ударив іншою ногою об землю, вже знаючи, що не добіжить, коли зігнуте зап’ястя противника випросталося і фризбі ковзнуло в його бік.

Часу не було.

Драккайнен розкрив кулак і дозволив мечу випасти з руки.

А потім ударив рукою в диск згори, підклав другу руку знизу і зловив його між двома долонями. Нога Подорожнього уперлася в землю. Драккайнен розвернув стегна, крутонув у повітрі пірует, перемістив верхню руку, намагаючись не торкатися гострого, як бритва, ріжучого краю диску, після чого схопив його між великим і вказівним пальцями і, продовжуючи обертання, вистрілив ним із-під пахви.

Вони ледь-ледь розминулися, майже торкнулися плечима, а потім на мить обидва завмерли.

Натовп мовчав.

Пальці в металевій рукавичці розпрямилися, черговий диск вислизнув із них і встромився в траву.

Звідкись долинув тихий шум, немов із садового розприскувача.

Із перерубаної навскіс шиї Людини-Змія бив фонтан яскравої артеріальної крові.

Якщо не зважати на це, обидва стояли нерухомо.

А потім у чоловіка в чорному камзолі підігнулися коліна, і він раптово впав на землю — безладно, наче маріонетка. Драккайнен вийшов із бойового режиму.

Просто в гамір натовпу, гул палаючих багать і руде сонце пізнього полудня.

— На пляжі мені немає рівних, — процідив Подорожній і підняв з трави меч. Знайшов щит і, розштовхуючи натовп, пішов із Кола Вогню.

Не стираючи крові, що текла з носа по губі, дійшов до того місця, де лежали його речі і стояв Ядран, і тільки там знепритомнів.

* * *

Я прокидаюся в задушливій темряві.

Сиджу, дихаю і дивлюся в темряву. Просто з кошмару, повного змій, крові, трупів і провини.

Справжнє пекло. Це цифрал чистить мій мозок. Я можу ходити і дивитися в дзеркало, можу витримати власну особистість, незважаючи на те, що я щойно вбив людину, можу кепкувати собі з посттравматичного шоку, але ціна цьому — кошмари, гідні Данте.

Нічого не бачу.

Я не зв’язаний, на мені тільки штани. Кісточка виразно розпухла, на моїй долоні — непрофесійно виконана перев’язка з якихось просочених кров’ю ганчірок.

Де я? Це підвал? Підземелля?

Темно.

Пахне сіллю, затхлістю, копченим м’ясом і смолою. Приміщення резонує дерев’яним відлунням, наче нутрощі гітари. Чую десь недалеко плюскіт води — далі протяжний скрип линв, дзвінка луна чиїхось кроків, так наче кінь переступає по дощаному місточку.

Корабель.

Я на кораблі.

Лежу на дерев’яній підлозі, на кількох товстих, але брудних хутрах, кинутих одне на одне.

Загострюю зір і бачу, що трохи віддалік — між шпангоутами, під вигнутим бортом — лежать мої тюки, сідло і торби.

Знаходжу мазь проти забиттів, а ще аерозольну пов’язку та регенераційний комплекс. На щастя, перев’язані вчора рани не відкрилися. Білі смуги перев’язки підтримують, відживлюють, дають рані дихати й лікують. Зате на долоні я заробив укісний шрам від основи вказівного пальця до середини кисті. Мабуть, порізався об той диск.

Як і щовечора. Портативна клініка. Вуко Драккайнен — одноосібний травматологічний загін.

Накладаю ще пов’язку на щиколотку і, майже не кульгаючи, знаходжу собі свіжий одяг, а потім виходжу на палубу.

Я на «вовчому кораблі» Людей Вогню. На палубі в залізному казані тліє вугілля, на ньому лежить решітка, де шкварчать шматки м’яса.

— Це було щось! — кричать, побачивши мене. Хтось дає мені ріг. Я п’ю. У мене досі паморочиться в голові й болять усі м’язи, немов я розвантажив причіп піску вилами.

— Але я сміявся, коли та штука полетіла в натовп!

Але ж у вас, люди, є почуття гумору.

— Ми думали, він тебе поранив, — пояснював Атлейф. — Тож принесли тебе сюди. Усі твої речі ми забрали від Лунфа. Кінь — під палубою. Там, на носі, є таке місце. Прив’язаний і з їжею. Не хотів від тебе відходити. На корабель ми спершу занесли тебе, а потім він сам зайшов по трапу. Вірний кінь. Варто було за нього битися з тим Змієм. Залишайся з нами, Нічний Подорожній. Якщо захочеш шукати тих своїх — варто мати місце, куди можна повернутися і де можна розпалити багаття. У моїй садибі місця вистачить.

— Дякую, Атлейфе, — відповідаю я. Що ще тут сказати? Усе одно я збираюся на Землі Зміїв, а це по дорозі.

Сідаю на згорнутому вітрилі під плетеним наметом, розбитим на борту біля кубрика.

Ґрунальді піднімається широким трапом і спритно перескакує на палубу. Сідає і простягає руку, йому одразу ж дають повний ріг.

— Благослови тебе боги, Спалло, — каже він із надмірним пафосом і критично тицяє в шматок м’яса, що лежить на решітці. — Цілий? — питає мене, відриваючись від рогу.

— Житиму.

— Я ходив потеревенити з добрим Лифдаґом, який перший, коли треба викликати когось у Коло Вогню і останній, коли потрібно битися. У мене є новини, — він тягнеться за м’ясом, надкушує шматочок, якусь мить жує, потім перегинається і випльовує все за борт. Знову кладе м’ясо на решітку і тицяє кінчиком ножа.

Я терпляче чекаю.

— Його люди і справді впізнали твого коня. Лифдаґ розлютився. Він любить удавати крутого та вважає себе великим стирсманом. Скаржився за пивом, аж тут до нього підсів якийсь Змій і каже, що у нього теж є до тебе справа, оскільки ти вбив його родичів. Це він підказав Лифдаґові викликати тебе в Коло Вогню і присягнув, що сам битиметься. Ба більше, заплатив йому за це. До речі, ось твої п’ять марок відшкодування з вибаченнями від Лифдаґа. Просив, щоб я тобі їх передав.

— І все це Лифдаґ розповів тобі по-дружньому? — машинально беру жменю срібла.

— Ми потоваришували, бо я запропонував йому Коло Вогню. Сказав, що в мене теж є до нього справа, оскільки я знав його шурина, який колись мав допомогти мені в морській битві. Він мене обдурив і відплив, а я втратив людей і повернувся без здобичі, поранений, на кораблі з пробоїною. Нас підбили з балісти, мало все не згоріло. Оскільки той шурин уже мертвий, я сказав, що він матиме честь сам вирішити цю справу. До того ж розмовляли ми над прірвою, де людям легко подружитися, навіть якщо хтось із них зветься Годувальником Риб.

— А що ти зробив би, якби він погодився?

— Тоді б я не змарнував би цього нудного віче.

Ґрунальді вгризається в ріпу і хрустить, немов кінь, а я не знаю, дякують тут у подібних ситуаціях чи це варто проігнорувати. Усе ж дякую йому. Він сміється.

— Це не перша моя справа зі Зміями, — кажу я. — Учора один із них розпитував про мене, хоча не міг мене знати. Сьогодні інший хотів мене вбити. Перед тим ще троє напали на мене ввечері в місті.

— Так це ти убив тих трьох?! — Ґрунальді хихоче, хлопаючи долонею по коліну, і давиться ріпою. — Змії жадали помсти, але їм сказали, що ті самі повбивали один одного по п’яному ділу. Добре мати на борту того, хто вбиває Зміїв!

— Схоже, їх ніхто не любить. Мені вже їх шкода.

— Тому що ти їх не знаєш. Вони живуть на гірських пустках і розважаються знанням Тих, хто Діє. Уподібнюються до плазунів і живуть так само. Кажу тобі, Ніт’їсефні, якщо якийсь Змій скаже тобі, що день хороший, відразу перевір, чи взагалі зараз день, і що він хоче таким чином отримати. Ми тут всі хлопці неласкаві, але Змії — це щось особливе. Вони гірші за амітраїв. Нам, Людям Вогню, до них близько — через гори. Їх нічого не цікавить, тільки золото і той їхній божевільний бог, якого вони кличуть Смейрінґом. Викрадають людей — і на морі, і в чужих країнах, і вдома — та ріжуть їх у храмі Змія. Кажуть, приносять у жертву навіть власних дітей. Їхні баби намагаються чаклувати. Скажу тобі, ми краще за інших знаємо, які вони, ці Змії.

— Мені доведеться вирушити до них. Зниклі могли до них потрапити.

— Прийми добру пораду від того, хто багато бачив і бажає тобі добра. Пливи з нами. А коли будеш в Землях Вогню — знайди собі гарну місцинку на нашому озері і побудуй хату. Оплач тих, кого ти шукаєш, і постав їм камінь, щоб не зникла пам’ять. А якщо знову з’явиться бажання піти на Землю Зміїв, то піди в сарай та повісся на віжках.

— У нас так не робиться, — кажу я йому, — ми нікого не залишаємо. Я обіцяв, що знайду їх, звільню, якщо буде треба, і заберу додому. Так воно й буде. Оплакуватиму їх, тільки побачивши мертві тіла.

Ґрунальді раптом схиляє голову, хмуриться і робить ковток пива. Потім довго дивиться за борт на будинки, човни біля причалів і вогні, що палають повсюди. З берега лунають пісні і крики. Він насилу ковтає слину.

— Я зрозумів, про що ти, — каже. — У нас так само, і колись ми теж повернемося до Крижаного Саду за нашими.

Потім він замовкає і більше не говорить на цю тему. Я вже зрозумів, що не варто розпитувати про болючі речі. Захоче — сам мені про це розповість, сам почне. А ні, то доведеться поставитися до цього з розумінням. Розпитувати не можна.

Я чую басове каркання.

Невермор сидить на верхівці щогли і чистить дзьобом пір’я. Ну, значить, ми в повному комплекті.

На березі раптом лунають різкі крики і сміх, змішані з кількома страшними вересками відчаю. Одні кричать з ентузіазмом і радістю, а інші шлють у небеса відчайдушні скарги.

— Що відбувається?

— Приплив «вовчий корабель». Це той, що саме підходить до берега. Судячи зі знаків, він із Землі Орлів. Жінки Орлів приїхали в Зміїну Горлянку зустріти своїх чоловіків. А деякі власне дізналися, що повернуться, як і приїхали, — самі. Це ті, хто кричить. Побачили перевернуті щити своїх чоловіків, вивішені на борту. Вони вже нікого не привітають.

— Навіщо ви йдете в море?

— Хто знає? Хтось народжується бідним і може або скаржитися на долю, або взятися за меча і шукати щастя. Потрібно торгувати, битися або найматися до чужих правителів. Потім, щоб купити невільників, корів, землі, збудувати будинок, дати придане дочкам, забезпечити добробут жінкам. Адже ми — мандрівники моря. Ми не вміємо інакше. Колись війна вигнала нас із нашої землі. Прийшов Амітрай і спалив наші будинки. Залишилися ми, нащадки тих, хто жив на березі. Коли стало вже неможливо битися, ми сіли на кораблі і знайшли нову землю тут. Але з кораблів ми вже не зійдемо. Така наша доля. Часом хтось перестає плавати. Залишається в будинку, дивиться, як ростуть дерева, качає дітей, веде плуг. Але проходить рік, два — і він більше не може. Виходить до води і дивиться на хвилі. Чому гуси мандрують? З нами так само. Баба, яка зазвичай сумує, втомилася від тебе і не може витримати, що вже пів року не керує домом. Носить ключі, але їй доводиться зважати на тебе. Мусить постійно дивитися на твою пику. Насміхається над тобою, що ти бідний і боїшся зустрітися з долею у двобої. Що ти постарішав, і користі з тебе стільки ж, скільки зі старого вола. Деякі п’ють, топлять свій розум у пиві. І щодня одне й те ж.

Тож вони беруть щит, шолом, меч і піднімаються на палуби. Не знаю чому, але інакше ми не можемо. Може, тому, що в нас відібрали нашу справжню землю? Але ти піднімаєшся на «вовчий корабель», і все стає інакше. Цвілий коржик, який вдома ти і псу не кинеш, на кораблі — царська їжа. Усе може трапитися. Повітря знову легке, пахне сіллю і смолою. У тебе меч у руці, зірки над головою, і ти знову вільний. Випробовуєш щастя. Може, повернешся багатим, як король, а може, не повернешся взагалі. Потім тисячі разів кажеш собі, що більше ніколи. Проклинаєш власний розум і те, що не міг всидіти на суші. Б’єшся невідомо з ким, тонеш у штормах, іноді потрапляєш на таку землю, яку краще будь-якою ціною оминати. Але потім повертаєшся. Твоя дружина здається тобі кращою від усіх принцес півдня, а будинок — кращим від палацу. А потім минає півроку, настає весна, і знову вдома робиться тісно: стеля стає низькою, повітря — густим, а пиво — слабким. Дні знову стають короткими й однаковими. І ти знову починаєш дивитися на воду. Так вже воно повелося. Бувають жінки, що відчувають те саме — вони плавають з нами. Але рідко. Зазвичай вважають за краще управляти домом, невільниками, дітьми й торгувати. Коли нас немає, всім керують жінки.

— Я розумію, що ти говорив про «дивитися на воду», — відповідаю я йому. — У моєму житті було точно так само.

Я набиваю люльку і дивлюся в темряву. Скільки в мене було будинків? Скільки жінок? Скільки років? Стільки разів я відчував себе старим і втомленим від життя, але там, удома, не було «вовчих кораблів», на які можна було б зійти. Жодного способу змінити долю простим мечем.

А тому: водій гуманітарних конвоїв, контрабандист, бізнесмен, військовий кореспондент, пірнальник на буровій платформі, шукач затонулих кораблів, нероба, найманий шкіпер, автогонщик — чого я тільки не робив? Десятки професій. Я не міг погодитися лише на те, що було незмінним день у день. І ніколи — на довше, ніж на кілька чи кільканадцять років. Біла ворона. «Adrenaline addicted», — казали лікарі. Недорозвинена особистість. Криза середнього віку. Тільки в моєму світі середній вік може тривати і сто років.

Усвідомлюю, що хочу лягти у ванну, сходити по магазинах, пропилососити підлогу, знайти Дейрдре, забрати її додому, прокидатися поруч із нею і бачити у вікно Адріатику і Палміжану з іншого боку перешийку. Хочу напитися капучино і сходити до театру. Я сумую за спокоєм, друзями, вулицями, на яких ніхто і ніщо мені не загрожує. Але справді, мине кілька місяців, і я засумую за руків’ям меча, простими і темними людьми в кольчугах і дріжджовим пивом. І знову буде те саме. Теж почну «дивитися на воду».

Ми мовчимо.

Ми розуміємо один одного. Я і дикун, чи то вікінг, чи то пірат з іншого кінця Всесвіту.

І це добре.

Вранці, після ночі, проведеної в переповненому, тісному трюмі, екіпаж сходить на сушу — на ринок невільників. Але спершу — великий підрахунок срібла і потрушуванняя капшуками. Кожен по п’ять разів оглядає кожну монету, підраховує, позначає щось на шматочках кори.

— Навіщо нам самим гребти веслами, — каже хтось. — Та й удома вони стануть у пригоді. Мені доведеться звільнити трьох цього року, тож потрібно докупити, бо нікому буде працювати.

— І що з ними буде?

— Отримають браслет свободи з моїм знаком, марку сріблом і підуть собі. Хоча Кідилай, певно, залишиться. Він уже старий. Звик до Узбережжя Вітрил. Звик казати, що йому заманеться і користуватися своїм розумом. Збудує собі хату і залишиться в мене, але тоді мені доведеться щось йому платити. Домовимося. Побачимо, що скаже жінка.

На ринку натовпи. Раби сидять в наметах, скуті залізом по руках і ногах. Деякі хворі, деякі поранені. Між перегородками ходять покупці, оглядають, смикають за волосся, обмацують м’язи, дивляться на зуби. Жінки сидять уже голі, немає сенсу щохвилини зривати одежину і воювати з ланцюгами. Жахливе видовище. У мені все перевертається, коли я на це дивлюся.

Пригадується післявоєнна Африка.

Мене до цього приготували. До публічних страт, до виду невільників, до різних речей. І я знаю, що нічого не зміню.

Мені нема чого запропонувати їм у відповідь. Щоб самі штовхали свої плуги? Винайти їм трактор?

Тож цікавлять мене виключно обличчя. Я шукаю.

Людських очей, ротів, у яких зубів удвічі менше, але вони вдвічі ширші, округлих кінчиків вух. Волосся, яке закінчується над потилицею, а не тягнеться між лопатками, немов кінська грива.

Я шукаю людей.

Десятки разів бачу когось, хто згорнувся в клубок і дивиться в землю, й обережно піднімаю їм голову. Довгасті обличчя, вологі очі, як овальні краплі смоли, вузькі, ніби плавці, носи і дрібні, схожі на зерна рису, білі зуби.

Нічого.

Зате зустрічаю Людей Змія. Мабуть, цілі екіпажі тих кораблів, які припливли вночі. Не бачу, щоб вони когось купували. Однак крутяться серед наметів і заглядають рабам в обличчя, наче когось шукають.

Так само, як і я.

Це мені не подобається.

Але я не знаходжу моїх загубленців чи жодного їхнього сліду. Ніхто не реагує на крики англійською, ніхто нічого не знає.

Як камінь у воду.

Післязавтра ми відпливаємо. Тож я ходжу серед прилавків і шукаю щось, що може замінити мені каву, чай і тютюн. Нюхаю якесь насіння, великі овальні горіхи, схожі на перерослий мигдаль, різноманітні трави. Показую купцям люльку і пояснюю, для чого саме вона потрібна. Зрештою отримую мішечок якогось підозрілого листя. Купую заради експерименту — як і горіхи, бо в них чудовий освіжаючий запах. Отримую також спресовані липкі й дуже солодкі фрукти, які замінять мені мед, який саме закінчується. Купую також новий плащ і штани, новий казанок. Відновлюю припаси, але ніде не знаходжу предметів із написом «Made in Taiwan». Жодних земних артефактів.

На борт сходять куплені екіпажем невільники. Понад п’ятдесят осіб. Переважно це досить молоді чоловіки у віці рекрутів. Мені вони здаються дітьми. Житимуть у трюмі між палубами і обслуговуватимуть вузькі, майже чотириметрові весла, що опускаються через клюзи в бортах.

Моряки знімають із них кайдани, я сприймаю це з полегшенням.

Один із моряків, на ім’я Етіль Крилатий Щит, купує стадо корів і сходить із корабля. Він залишиться в місті, збирається гнати стадо додому сушею.

Вештаючись між будинками і прилавками, я натикаюся на майстерню різьбяра по каменю, який робить пам’ятні надгробні плити. Це шматок скелі, що складається з шарів світлого і темного каменю. Чоловік відбиває шматок скелі, залишаючи світлу пласку поверхню, на якій вирізає різні картинки, що представляють сценки з життя мерця, прикрашає їх візерунками і вирізає написи:

Вунліф Носій Вовка.

Подолав трьох амітраїв зламаним веслом.

Умів розбити серце

найжорсткішого воїна піснею.

Оплакуйте його.

Знаки пробивають світлий шар і доходять до темного мінералу під низом, тож вони дуже виразні. У майстерні весь час чути гуркіт долота і молотків. Кораблі повертаються, у різьбяра повно роботи. Я купую собі два великих шматка плити і копаюся в багаттях, вишукуючи відповідні шматки вугілля. Коли роблю ескіз, навколо мене збирається невелика юрба. Діти заглядають мені через плече, роззяви сміються і дають добрі поради.

У різьбяра більше замовлень, ніж часу, тож мені доводиться переконати його цілим золотим ґвіхтом. Тоді він кидає все, і я для нього — клієнт року. Він навіть перестає допомагати мені порадами і навіть погоджується на те, що плити мають стояти біля дороги, а не над урвищем.

Зразок нескладний, тому це не забирає в нього багато часу. Дві плити. Одна з виразним написом англійською:

Для вцілілих зі станції Мідґаард II. Я прибув для порятунку.

Запитайте Ульфа Нічного Подорожнього. Я прямую до Земель Змія через Землі Вогню. Там теж можна залишити інформацію або почекати в садибі стирсмана на ім’я Атлейф Кремінний Кінь.

Вуко Драккайнен

Напис на другий плиті виконаний рунами Узбережжя і повідомляє, що певний Ульф Ніт’їсефні заплатить сріблом за звістки про четвірку Діючих із риб’ячими очима, які… і так далі. Над цим вибито чотири обличчя, які я накидав на плиті, користуючись цифралом, щоб висвітлювати собі їхні образи на заплющених повіках. Картинки були спрощені і стилізовані так, щоб спочатку намалювати їх вугіллям на плиті, а потім вирізати на камені, але я зберіг характерні риси. Якщо мої загубленці побачать їх і повернуться на Землю, то притягнуть мене за це до суду.

Я стояв у каменяра над душею, поки той різьбив очі. Попередив: якщо він зробить цим демонам нормальні очі, вони почнуть бачити і точно прикличуть холодний туман.

Він вибивав і ні про що не питав.

Якщо ти багатий, можна бути божевільним.

Відвідую також Копченого Уллє. Цього разу не падаю з даху і нічого не встромляю в стіни. Просто залишаю йому ще один ґвіхт на майбутнє і нагадую, що я шукаю.

— Один Змій знову розпитував про тебе, — каже він. — Не люблю цього. Не люблю, коли вони до мене приходять. Псують справи. На цей раз запитував саме про тебе. Про дуже високого чоловіка, званого Тим, хто Подорожує Вночі. Я сказав йому, що кілька днів тебе не бачив, але чув, що ти бився в Колі Вогню через якогось коня. Сказав йому тільки це. Здається, бо потім я прокинувся, ніби від сну, а Змія вже не було.

Я киваю і даю йому той ґвіхт про всяк випадок.

Люди Змія починають серйозно мене цікавити. Проблема в тому, що їх ніде не видно. Їх марно шукати на вулицях, на ярмарку або на пагорбі нарад. А потім раптом вискакують, немов чорт із конопель. У закутку. У Колі Вогню. На базарі невільників. Знають, що їх не раді бачити, але й не ховаються. Просто з’являються, де захочуть, вирішують свої справи і раптово зникають.

Як змії.

Останні години я проводжу на набережній, попиваючи те дороге, ніби-то краще пиво, і спостерігаю. Насправді просто сиджу і думаю. Уже відчуваю, що нічого не вирішу в порту Зміїна Горлянка. Настав час вирушити до країни Змія. Знаю, що подорож на кораблі вгору по річці збереже мені море часу, але все одно відчуваю симптоми, які мій знайомий шкіпер називав «портовицею». Це психічна хвороба, пов’язана з неможливістю вийти з порту. Бо аварія, бо потрібно поміняти чип у двигуні, бо хтось не доїхав. Тому вештаєшся туди-сюди і чекаєш. В порту.

Я знову відвідую базар. Купую чорну куртку з каптуром: на жаль, тих, із емблемами Зміїв, ніхто не продає. Моток пристойної мотузки і в’язку заморських трав, якими жінки чорнять брови. Дьоготь або якусь іншу мазь знайду сам, навіть на кораблі. Фарбу, якою можна імітувати татуювання, зроблю із сажі, змішаної з жиром, червону — з вохри. Амулет у мене є. У разі необхідності здалеку можу зійти за одного з них.

З єдиним винятком, про який Льодовик якось не подумав.

Потрібно було відправити недомірка.

Відпливаємо на світанку, коли я ще сплю. Ніхто мене не будить і нічого від мене не хоче, але я відчуваю, що щось змінилося, і відразу підриваюся. Чую тупіт ніг на палубі і шурхіт різноманітних предметів, чую, як швартовий із хлюпанням падає у воду, а потім глухі удари барабана і весел. Скрип рангоуту, нерівний плюскіт води. Скрип, плюскіт.

Річка хлюпається об борти. Слава Богу, не чути ані свисту батога, ані стогонів.

Ми пливемо.

Я вдягаюся, пристібаю пояс із мечем і ножем, після чого виходжу з трюму і дивлюся на береги, що поволі зникають; ми минаємо десятки «вовчих кораблів» ідентичної конструкції, наче регата. Ідентичних, аж до глибокої щербини на планширі правого борту. Минаємо узбережжя, і я дивлюся на будинок Копченого Уллє, на корми кораблів, що стоять біля пірсу.

Я тільки встиг звикнути до цього міста, а тепер знову в невідоме.

Вони вітають мене, втішений подорожжю Ґрунальді подає мені ріг із приправленим спеціями пивом.

Пиво на сніданок, обід і вечерю. Воно поживне, у процесі виготовлення його проварили, а невелика кількість алкоголю ще й дезінфікує, тож воно безпечніше за воду, заражену всім, що в неї потрапило: перегноєм, який просочуються крізь землю, бактеріями холери, дизентерії та казна чого ще. От тільки ми всі посадимо собі печінку і помремо від алкоголізму.

Найбільше мені хотілося б почистити зуби.

Питаю його, що він робить, коли треба до вітру, а ми на кораблі. Отримую очевидну відповідь — Ґрунальді киває на воду за бортом.

Сумніваюся лише мить, побачивши якусь жінку, що прогулюється причалом і дивиться на наш корабель з-під долоні, прикриваючи очі від ранкового сонця. Врешті стаю біля протилежного борту, бо мені здається, що екіпажі кораблів, які стоять на якорі на іншому березі фйорда, скелястому і безлюдному, — чоловіки бувалі, яких таке не збентежить.

У цей момент ми минаємо два кораблі, що стоять поруч на якорях, кормою до скелястого берега. Я бачу зубасті прапорці із зображенням танцюючих змій, що ліниво розвіваються, і худого чоловіка, який спирається на борт з кубком у руці, а потім безглуздо перевожу погляд на смугу піни, яку ми залишаємо.

Це триває мить, а тоді я розумію, що саме не сходиться в цій картинці.

Можливо, переливчаста блакить скелець спортивних сонцезахисних окулярів марки «Visconti Vector», пане розвіднику?

Відразу дивлюся на нього, наближаю картинку, але бачу, що це не Ван Дікен. Цей узагалі не з моїх. Він низький; я бачу вузьку щурячу пику, зачесані назад дрібні косички відкривають довгасте вузьке вухо, він шкіриться щільним частоколом дрібних зубів, схожих на м’ятні тік-таки. Ногою спирається на важіль аркабалісти і попиває з олов’яного кубка.

Місцевий.

Стрибати у воду? Обшукувати корабель?

Просити, щоб ми зупинилися? Це ж не таксі.

Самостійно атакувати два кораблі, повні Зміїв?

Нереально.

Дізнаюся тільки, що ці окуляри він отримав від когось, хто отримав їх іще від когось, а ймовірно, їх просто колись відібрали в одного з моїх загубленців. Утім, найімовірніше я просто нічого не дізнаюся.

Це просто черговий слід, що веде в Землю Зміїв.

Іще мить я борюся з думками.

І думаю дуже швидко.

Відповідь звучить: уперед. До країни Зміїв, якомога швидше. Ідеться про ризик, пов’язаний із масовими жертвоприношеннями людей. Про прославлений гуманізм її мешканців. Про ненаситний апетит бога Смейрінґа. Про холодной туман. Якщо загубленці потрапили до рук Людей Змія, вони, ймовірно, вже мертві або помруть дуже скоро.

Якщо зараз я спущуся на берег, спроби дістатися до цієї конкретної особи заберуть у мене кілька днів. Мені доведеться за ним стежити, муситиму підібратися до нього непомітно, коли він буде сам, або створити таку ситуацію. Я щось дізнаюся — а може, й ні, й опинюся у вихідній точці — на коні, на шляху в гори. Втративши тиждень або й два.

А на кораблі за цей час я вже пройду половину шляху.

Тож треба опанувати себе, не піддаватися збудженню і спокійно сісти на згорнутих канатах або подумати про сніданок. Це лише маленький предмет, який можна носити в кишені, здерти в’язневі з голови одним рухом, оскільки він викликає інтерес і привертає увагу, до того ж, зрозуміти його призначення можна самостійно і без особливих зусиль. Дріб’язок, який майже за два роки міг десятки разів перейти з рук у руки. Його могли відібрати силою, програти в дощечки або камінці, здерти з обличчя мерця, подарувати родичу як частину боргу або купити в крамниці.

Ці окуляри за п’ятдесят євро могли б розповісти мені захопливу історію, але я допитував би не окуляри, а щуроподібну Людину Змія, який має їх на носі.

І все ж я знаю достатньо. Знаю, що ніхто не любить Зміїв, а тому в них небагато контактів з іншими. Речі, які переходять з рук у руки, а до таких безсумнівно належать і сонцезахисні окуляри з антибліковим покриттям, автоматичною поляризацією і UV-фільтром Visconti Vector, мандрують від одного Змія до іншого. А значить, я в потрібному місці.

На кораблі, що пливе в Землю Зміїв.

Якомога швидше.

Мені дають шматок сиру, хлібець і кухоль кислого овечого молока. За бортом пропливають скелясті береги фйорду, над ними височіють прірви і ліс. Знизу безперервно лунає скрип і плюскіт п’ятнадцяти пар весел. Нерівномірний. Веслярі ще незграбні, деякі, певно, вперше в житті тримають весла.

Ми пливемо.

Я спускаюся під палубу на носі, чищу Ядрана й дозволяю йому тицьнутися своєю великою головою в моє плече. Гладжу його по вигнутій шиї, шепочу заспокійливі банальності польською та хорватською. Добре часом промовити кілька слів нормальною мовою.

За стерном той великий лисий мужик, з яким я познайомився в будинку Скіфанара, воюючи з чорним плющем. Ґрюнф Колюче Серце.

Що за ім’я!

Він неговіркий і вкрай скептичний, але, схоже, мене вже прийняв. Сидить на дерев’яному планширі кормового відсіку і впирається ногою в шкіряному черевику об вигнутий румпель. Це головний керманич Атлейфа, як я чув. У Ґрунальді був власний корабель, але його вже немає. Пропав і корабель, і весь екіпаж — окрім восьми чоловік. Я досі не знаю, за яких обставин.

Сідаю поруч із рульовим і дивлюся на річку. Наш молодий капітан закрився в кормовій каюті зі своїми новими невільницями. І зраз ми чуємо виразні ритмічні дівочі стогони. Це триває з самого ранку.

Ґрюнф усміхається у вуса і тупотить по палубі:

— Тихо там! Керувати ж неможливо!

Заради експерименту я розпалюю куплену траву, але кашляю і вибиваю люльку за борт. Щипає язик і пахне як палений майоран. На щастя, він не отруйний і не наркотичний, просто ніякий.

Човен пливе закрутами, з води стирчать білі гострі скелі, над нами височіють урвища з деревцями, що проростають з розщілин.

Невермор ширяє, розкинувши крила, посеред ущелини і оглушливо кричить, аж розноситься луна.

Я оглядаю своє спорядження, наповнюю стрілами сагайдак, інші зав’язую в пучок і загортаюся в ковдру. Стає холодно.

Невільники за веслами починають співати щось монотонне і сумне, спершу тихо, а потім дедалі голосніше.

Я забираю на палубу пляшку пальонки.

Ми пливемо. Скрип, плюск!

До Землі Вогню.

Повз перший труп ми пропливаємо пополудні.

Він пливе обличчям униз, першої миті нагадує шматок дерева, але незабаром виявляється, що це людина. Дрейфує за течією, широко розкинувши руки, а на спині в нього вишита округла емблема: три «5»-подібні форми, вписані в коло.

Така сама, як на нашому вітрилі.

Ми стаємо у дрейф, але тіло пропливає досить далеко. Спалле Риб’ячий Ніж біжить уздовж борту зі списом і намагається притягнути тіло, але йому вдається лише перевернути його горілиць.

Риби об’їли трупові обличчя аж до голого черепа, від іншого залишилися лише сині розмочені рештки. Його не можна впізнати.

Ніхто не знає, хто це.

Він минає нас і зникає за поворотом.

На палубі всі замовкають і лише занепокоєно дивляться на ніс, немов побоюючись того, що може виплисти з-за повороту фйорду.

— Нікого немає, — каже Ґрюнф, якось глухо і невпевнено. Піднімає шкіряну ярмулку з окутим обідком і шкрябає лисину. — Ані мисливців, ані рибалок. Річка порожня. Це мені не подобається.

Це нікому не подобається.

За годину ми минаємо ще два трупи, один — без голови і руки, інший — з трьома довгими стрілами, що стирчать зі спини.

Кличуть Атлейфа, який досі сидить в каюті й з самого ранку не виходив навіть підкріпитися ковтком пива.

Він мовчки дивиться на трупи і кусає губи з непроникним виразом обличчя.

— Погано, — врешті каже байдужим голосом.

Усі розходяться по кораблю, ніби це його «погано» було командою або паролем. Без метушні і поспіху — це не справляє враження жодної тривоги. Хтось приносить оберемок щитів і встановлює їх уздовж планширу, дехто вже розгортає кольчугу і допомагає товаришеві натягнути через голову каптан, ще хтось виймає меч і робить кілька різких махів над головою, після чого критично оглядає лезо, хтось уже стоїть із поясом в зубах і затягує ремінці шолома.

Я теж спускаюся під палубу і одягаю кольчугу, прихоплюю поручі та шолом. Меч перевішую за спину, беру ще сагайдак з луком і стрілами.

Вони зацікавлено спостерігають, як я скорочую ключем тятиву й перевіряю блоки на грифах. Хтось приміряється до нього, але шість тятив перед очима збиває з пантелику. Невідомо, яку з них натягувати.

Пливемо далі майже без слів, на палубі панує мовчання. Нервовості непомітно. Це не приготування до атаки, просто ніхто не знає, чого чекати. Така напівбойова байдужість. На кормі готують списи, щити й сокири, один із моряків знімає мотузки, якими зв’язана аркабаліста, і розблоковує важіль, але потім сідає біля підніжжя машини і гризе, хрумкаючи, якийсь фрукт. Решта спираються на дерев’яні планшири і вдивляються в берег.

Навколо порожньо.

Під вечір ми запливаємо в невелику заводь, праворуч відкривається великий пляж, засипаний скельним щебнем, оточений лісом. На мисі видно невеликі, вкриті низькими дахами кам’яні забудови та старий дерев’яний поміст. Навколо тихо, навіть пси не гавкають.

Ми причалюємо правим бортом так, щоби ніс дивився на озеро. На поміст зіскакує спершу Спалле, потім ще троє — всі зі щитами на спинах і луками в руках. Тільки згодом інші двоє починають в’язати швартовий. Четверо лучників обережно сходять на берег.

— Я піду з ними? — питаю в Атлейфа чи то з пропозицією, чи то з проханням про наказ. Він тут стирсман, я повинен його поважати.

— Іди, — відповідає він коротко.

Я перехоплюю лук і зіскакую на старі дошки причалу.

Вони несуть луки так само, як я. Однією рукою, стріла на тятиві, притримана пальцем. На пляжі йдуть урозтіч: Спалле — попереду, троє інших — широкою лінією позаду, я замикаю. Готовий закластися, що вони знають, що це оборонний стрій, тож я перевішую щит через спину і розвертаюся, як годиться тому, хто замикає.

Тиша.

Чути лише скрегіт каміння під підошвами.

Може, це зайва обережність, але я активую цифрал.

* * *

Підходили обережно, м’яко переступаючи — так, щоб галька не скреготала під стопами. Драккайнен, який ішов останнім, намагався дивитися в усі боки. Не міг весь час іти спиною вперед, тож рухався боком, зиркаючи поперемінно то в один, то в інший бік, із луком в опущеній руці і стрілою на тятиві, яку притримував пальцем. Дивився на ліс за допомогою термовізора, але там нікого не було видно.

Хата стояла на мисі над озером — у чудовому місці для невеликої яхтової пристані та якоїсь кнайпи або хоча б смажарні.

Було тихо.

Коли вони наблизилися до забудови, Спалле перекинув лук за спину, зняв щита і тихо вийняв меча. Вклав клинок під пахву, після клацнув пальцями, показав два, а потім — праворуч від хати.

Двоє моряків відразу рушили в тому напрямку, Драккайнен зайняв їхнє місце в строю, праворуч від Спалле. Той підкрався до дверей і постукав руків’ям меча.

— Гей, Дрофніре, вставай! Це я, Спалле Риб’ячий Ніж! Ми припливли!

Нічого. За деякий час Спалле притиснувся боком до дверей і штовхнув їх плечем, але нічого не сталося.

— Зачинено ізсередини, — прошепотів.

Драккайнен зняв стрілу, сховав її в сагайдак, а потім вклав туди ж лук і ляснув моряка по плечу, показуючи на мигах, щоб той відійшов від дверей.

Обслідував ковані завіси з поіржавілого заліза, оглянув одвірок, потім легенько обстукав дошки, взявся за залізну ручку і смикнув двері.

Він припускав, що засув знаходився десь на висоті метр двадцять і був дерев’яним.

Драккайнен відступив на крок, кілька разів глибоко вдихнув і заплющив очі, вивільняючи гіперадреналін. Дуже обережно переступив по гальці, напружив діафрагму, різко крикнув, видихаючи повітря, і вдарив ногою просто туди, де мав бути засув.

Двері відчинилися з гуркотом, який пролунав в його вухах, немов протяжне гримотання грому. Засув тріснув, але не розвалився, удар вирвав гак, за який він заходив, і вистрілив ним усередину приміщення. Вуко прибрав ногу, щоб утримати рівновагу, водночас із тривогою перевіряючи стан сухожиль і м’язів. Здавалося, все в нормі.

Спалле і другий моряк стояли по боках, мов у стоп-кадрі з напіввідкритими ротами, коли він нахилився і ступив усередину, рухаючись максимально плавно. Здавалося, що вони прикидаються, і Вуко хотів був уже повернутися до нормального стану, крикнути щось на кшталт: «Добрий день, прошу вибачення за двері!», але в повітрі висіло щось таке, через що йому не захотілося виходити з бойового режиму. Він лише намагався рухатися природно, а не кидатися, наче коник-стрибунець.

Він не встиг переступити порогу, як побачив у темряві кімнати щось гаряче і поросле хутром, розміром із теля. Воно відштовхнулося від землі і кинулося на нього, як заряд катапульти.

Було ще в повітрі, коли йому вдалося стримати рух тіла вперед і розвернутися, пропускаючи це щось повз себе.

Поруч із обличчям промайнула зубаста паща в обрамленні хутра, з писка тяглися липкі нитки слини. Драккайнен зумів вхопитися великим і вказівним пальцем за руків’я меча, що стирчало за спиною, і потягти його вгору. Створіння вже минуло його, немов обросла хутром торпеда. Він схопився за руків’я всією долонею і вдарив, тнучи клинком олієподібне повітря, відчуваючи, як турбулентність вібрує на поверхні сталі.

Меч ударив як у мокрий сніг, перерубуючи ціль, кілька разів зачепивши по дорозі щось тверде. Тремтячий в повітрі левовий рик змінився протяжним стогоном, немов сигнал корабельної сирени, а потім замовк.

Він вискочив в реальний світ і водночас почув, як два важких предмети падають на землю з мокрим хлюпанням, і відчув липкі, гарячі бризки на обличчі.

— Зарубав собачку, da piczki materi, — буркнув Драккайнен. — Якого ж дідька ти на мене кидався?

— Казали, що ти швидко рухаєшся, — сказав Спалле. — Але це, мабуть, занадто. Я не зумів помітити, як ти вихопив меч.

— Та ну, — легковажно відповів Драккайнен, — тут нічого складного.

Над входом відпав шматок стріхи, мов під лінійку відсічений вістрям клинка. Моряки мовчки на нього подивилися.

— Трохи зачепився, — смиренно зізнався Вуко.

Усередині було темно. Вони увійшли один за одним у густий, майже гарячий сморід гнилі. Спалле закашлявся.

— Нічого тут шукати, — сказав глухо Драккайнен звідкись із темряви. — Вийдіть, я його зріжу.

— Що зріжеш?

— Цього твого Дрофніра. Повісився на притолоці.

Висів уже пару днів. Труп був задерев’янілий, із широко розведеними руками, рот заповнював розпухлий фіолетовий язик, обличчя майже повністю почорніло.

— Його руки не були зв’язані, двері були зачинені зсередини, — сказав Драккайнен. — Сам повісився.

— А де його жінки? Його невільники? Діти?

— Усередині був тільки пес.

— Мені здається, — сказав неквапливо Спалле, — що це ти — Діючий. Знаєш таку пісню, щоб він заговорив?

— Я не знаю жодних пісень.

— Я чув, як ти розмовляєш із конем його мовою.

— Це моя мова. Мандрую на самоті, тому говорю з усіма підряд, навіть із вороном. Я не Той, хто Діє, Спалле. Володію мистецтвом меча своєї країни, тому рухаюся швидко.

— Сюди, за хату! — крикнув один із воїнів, що пішли за будинок. Побігли всі.

— Ці голови лежали тут ще до його смерті, — сказав Драккайнен, присідаючи біля трьох жіночих голів, старанно складених на купку каменів. — Принаймні, кілька днів.

— Убив усіх, а потім повісився? А де решта?

— Скільки з ним мешкало?

— Він був небагатим. Мав чотирьох невільників, двох жінок і трьох дітей. Була ще його мати. Це, власне, вона та його баби. Решта зникли.

Драккайнен озирнувся:

— Схоже, їх убив не він.

— Чому? Може, він збожеволів?

— Отам, на землі, лежить лук і сагайдак. Поруч — мертвий козел. Відразу біля лісу. А тут, дивіться: три загострених кілочка. На кінчиках — кров. Хтось настромив голови на кілочки. Якби Дрофнір збожеволів, то так би їх і залишив. Але він знайшов їх на кілочках. Вийшов із лісу, побачив їх, кинув що було в руках і підбіг. Зняв голови з кілочків і вклав їх. А потім повісився.

— Дивіться сюди! — крикнув хтось від хати.

Повернулися до будинку. Там уже стояв увесь екіпаж, дивлячись на труп, убиту собаку і виламані двері.

— Подивіться на балки і віконниці.

На стінах і дерев’яних віконницях було повно свіжих зарубок, які він не помітив відразу. Вони були не надто глибокі, але численні. Скидалося на те, що об стіни халупи точив кігті велетенський кіт.

— На дверях, ізсередини, — вказав Ґрунальді.

На дверях ізсередини було помітно ряд знаків, видряпаних криво і поспішно кінчиком ножа. Напис повідомляв:

Повертаються з туманом, у темряві чи на світанку.

— Усе ж заговорив, — сказав Спалле.

Атлейф сплюнув крізь зуби:

— Занесіть його всередину. Голови і собаку теж. Спалимо хату. Потім приготуємо їжу для себе і невільників, візьмемо воду зі струмка. Поодинці ніхто не ходить, навіть до вітру. Вночі спимо в човні. Станемо на якір подалі від берега.

Кімнату наповнили хмизом, хтось знайшов діжку риб’ячого жиру, який розлили по гілках і підлозі, а потім хтось врешті засунув факел під дах.

Хата горіла майже всю ніч, заливаючи іржавим світлом пляж, край лісу й озеро.

Чергували позмінно по двоє, вдивляючись у берег і воду, з луками під рукою, але нічого не трапилося.

* * *

Пливемо від світанку. Фйорд і далі тягнеться між скелями, але урвища стали набагато нижчими. Невільники налякані. Чую, як перешіптуються під палубою. Чую амітрайські і кіберійські слова. По колу одне й те ж: про прокляту землю і якихось богів, а ще про урочища. Моряк, який їх пильнує, нарешті починає кричати і шмагати когось обрізком канату, потім чути лише плескіт весел і удари барабана.

Стає холодно. Ніч була холодна, але на ранок краще не стало. Близько полудня запливаємо в туман. Густий, мов сметана, тягнеться смугами над водою, береги ледь помітні в білих випарах, скелі по курсу з’являються зненацька, немов духи, всього метрів за двадцять від носа корабля.

Ґрюнф утомлений, постійно тре кутики очей, але не дозволяє нікому встати біля стерна.

Ми пливемо.

Всім неспокійно на душі, всі поспішають.

Я сиджу на великому луці аркебалісти на носі, зі своїм луком на колінах і люлькою в зубах, виглядаю скелі. Потім кричу, вказуючи Ґрюнфу напрямок.

Ми пливемо крізь туман.

Іноді минаємо якісь темні обриси, що підносяться над водою, але важко зрозуміти, чи це чергові трупи чи щось інше.

На ніч стаємо на черговому озерці з кам’янистим островом посередині. Розпалюємо на ньому багаття з викинутих водою, вибілених стовбурів. Туман клубочиться навколо. Я вдивляюся в нього термовізором, але не бачу жодних чудовиськ, як на Пустках Тривоги або на Вларіні. Туман як туман. Наближається осінь.

Вночі лунає крик. Високий, писклявий, немов крик дитини або жінки. Доноситься з випарів туману. Усі зриваються на ноги, хапаються за зброю, запалюють гніти ламп, хтось роздмухує вогонь. Нічого не видно. Тільки цей крик. Високий, писклявий вереск. Спершу один, потім цілий хор починає верещати, наче зграя шакалів.

Ми сидимо, дивимося на всі боки, стискаючи в мокрих долонях перехвати луків і топорища. Випускаємо кілька запалених стріл, але їхнє полум’я негайно гасне, немов занурившись у молоко. Нічого не видно ані з підсиленим зором, ані з термовізором, ані у звичайному режимі.

Чути тільки крик.

Уранці туман усе ще стоїть. «Вовчий корабель» тихо суне річкою, серед білих випарів ледь миготять обриси скель, гілок та коріння, що стирчить із узбережжя. Дивний вереск із берега лунає час від часу. Звучить трохи як крик хижого птаха, трохи — як крик переляканої дитини. Жахливий звук.

Усі стоять біля бортів, не відкладаючи луків ані на мить. Хтось не витримує і на черговий крик стріла зі свистом летить у клубки туману.

— Не стріляй наосліп! — бурчить Ґрунальді.

Мене ж турбує те, що я нічого не бачу. Для термовізора туман не повинен бути перешкодою. Помічаю якісь пузаті невеликі фігури, що час від часу сновигають, немов тіні серед тіней. Однак вони не горять видимими для цифрала фарбами, характерними для температури живих істот. Не відрізняються від скель навколо.

Тільки часом між тими скелями миготять крапки і смуги, наповнені помаранчевим світлом.

Ми пливемо. Ніс розрізає воду, ряди весел опускаються з плюскотом, а я борюся з ірраціональним відчуттям дежавю.

Раз по раз Спалле пускає з носа палаючу стрілу. Вона летить із шипінням крізь білу порожнечу і зникає. Якщо упаде на берег, ми це побачимо.

Це виглядає як сцена із «Серця пітьми». За мить у когось потрапить спис, що вилетить хтозна звідки і проб’є йому груди, а ми почнемо відчайдушно лупити з луків на всі боки, хтось добереться до балісти і почне метати в берег один дротик за іншим, той, у кого влучили, помре на палубі, плюючись кров’ю, а з туману по обидва береги лунатимуть відчайдушні крики. Я відчуваю це як фатум чи погану ворожбу. Щось неминуче.

Хто це буде?

У Конрада загинув капітан. Значить, Атлейф? А може Ґрюнф, який стоїть за кермом? А може, Ґрунальді, оскільки він подобається мені більше за інших?

Я повинен зробити щось абсолютно протилежне тому, що зробив Віллард. Щось таке, щоб відвести прокляття. Що завгодно, тільки б переламати цей параноїдальний настрій туману, божевілля і неспокою.

Я починаю на все горло співати стару, з двадцятого століття, пісеньку, яка здається мені досить бойовою.

I see a red door and I wanna paint it black

No other colors, I just wanna turn it black

I see — girls are walking, wearing summer clothes

I need to close my eyes until my darkness goes…

Вереск на березі змовкає. Западає повна жахлива тиша. На кораблі теж. На мене уважно дивляться, немов я збожеволів.

— Вони можуть почати стріляти, — раптом озивається Атлейф. — Сидіти за щитами.

Виставляємо щити рядами біля планшира. Фіксуємо низи щитів у спеціальні щілини і блокуємо канатом, перекинутим через тримач. Кермач сходить зі свого улюбленого місця і теж ховається, керує звичайним румпелем, тримаючи його в руках.

Близько опівдня туман поступово розповзається, проте починається дощ.

Ми ставимо на палубі намет, сидимо там, замерзлі і мокрі, і спостерігаємо, як дощ стікає по канатах і січе воду. Я додатково закутуюся в плащ. Усе, що на мені одягнено — схожий на вільний светр каптан, безрукавка і плащ, — усе вологе і смердить мокрою шерстю.

Пополудні запливаємо у велике озеро між зеленими пагорбами, за ними тягнеться ліс, а ще далі маячать у тумані засніжені гори. Над озером, удалині, видніються темні верхівки високих дахів і частоколи декількох великих садиб.

— Земля Вогню, — шепоче Ґрунальді, і його очі, схожі на зелені карбункули, наповнюються сльозами.

Крик.

Ми б’ємо сокирами і руків’ям мечей в щити, хтось приносить величезний хвилястий ріг із окутою горловиною і впирає його в плече, немов базуку.

Пронизливе виття злітає до небес і прокочується над озером.

У води дивний смарагдовий колір, і пахне немов хлібом з віддаленої пекарні.

Невільників під палубою підганяють. Барабан б’є швидше, весла йдуть далі вперед і енергійніше повертаються назад.

Уже видно крихітні фігурки людей, що бігають берегом і причалом.

Я концентрую зір і бачу, як вони піднімають руки до неба, якась жінка в синій сукні стоїть на колінах на березі в неглибокій воді і рве своє розпущене волосся, хтось блукає у воді вже по пояс, наче хоче піти нам назустріч, і, схоже, щось кричить.

Не так я уявляв собі вітання. Мені це не подобається, але я нічого не кажу. Мої моряки ще нічого не бачать. Занадто далеко. Не бачать затопленого корабля біля самої пристані, з обвугленими уламками, що стирчать над водою.

Ми пливемо майже годину. Починає віяти якийсь легкий вітерець, а тому ставлять той дивний, схожий на віяло, фок, і корабель іде швидше на веслах і під вітрилом.

Коли нас відділяє від берега всього кількасот метрів, усі вже бачать, що щось не так, і замовкають.

Люди, що бігають берегом — і жінки, так і чоловіки — одягнені в панцирі або кольчуги, у жінок спідниці закочені до половини стегна і заткнуті за пояс, вони не розлучаються з сокирами і мечами.

Нарешті ми швартуємося серед вереску, плачу, криків і падання одне одному в обійми. Жінки і дівчата то смикають своїх чоловіків, то пригортаються до них.

Я збираю свої речі, потім зводжу Ядрана на берег. Скромно стою обіч верескливого натовпу, біганини і гавкаючих псів, незграбних і кремезних, немов гієни.

Відчуваю себе алкоголіком на арабському весіллі. Неадекватно.

І самотньо.

Я змучений подорожжю і охоче щось би з’їв. Насамперед мені не завадила би бочка гарячої води і відро побільше. А ще казанок дрібного попелу і жиру, з якого я зроблю мило.

Ну і сортир.

— Спускаються з гір, — резюмує Атлейф. Ми сидимо у великій залі за столом. Приміщення набагато більше і навіть трохи світліше, ніж зала при Дворі Шаленого Крика. — Спускаються з гір і нападають на хутори. Переважно Змії. З’являється і холодний туман. Іде фйордом, повзе лісом. Як в урочищах. Бувають примари чи дивні речі. Разом зі Зміями приходять дивні істоти. Маленькі, повністю з заліза. Наче краби. Замість рук у них мечі, їх непросто вбити. Палять хутори і забирають людей у неволю. Але найгірший — той музика.

Я завмираю зі стегенцем в руках. Ковтаю.

— Музика?

— Ночами підходить під стіни селищ і стоїть у темряві. Ніхто ніколи не бачив його зблизька. Тільки фігуру в каптурі. Кажуть, у нього щуряча морда. Грає на кістяний флейті. Страшну і дивну музику, від якої діти божеволіють. Потім тікають у ліс і зникають.

— Звідки вони приходять? — запитує Ґрунальді зміненим голосом.

— З боку Скелястих Верхів або через Ведмежий перевал. І вздовж Драґоріни.

Якусь мить Останнє Слово дивиться перед себе, потім обережно відкладає надгризену лопатку на стіл і витирає кутики губ шматком хліба. Неквапливо встає:

— Їду негайно.

— Бери коней, — відповідає йому Атлейф. — А коли будеш вдома, пакуйте пожитки, запаси, беріть худобу, всіх домашніх і спускайтеся сюди на зиму. Говори це всім, кого зустрінеш. Нехай ідуть на озеро, за частокіл Дому Вогню. Нехай ніхто цієї зими не лишається сам.

Я допиваю пиво та відставляю перевернутий ріг на стіл. Купання не буде.

— Поїду з ним, — кажу.

Атлейф киває.

Іде дощ. Ми їдемо вздовж фйорду, що тягнеться над озером. Річка тут трохи вужча, шумить внизу ущелини. Мовчимо. Чути тільки постукування крапель об мокру стежку і хрускіт спорядження.

Згори долинає каркання Невермора.

Їдемо ми удев’ятьох: я, Ґрунальді, Спалле і ще шестеро моряків з попереднього корабля. Час від часу доводиться сходити із сідла і вести коней за вуздечку. Занадто круто. Потім, за кілька годин, гори стають дещо нижчими.

Двічі ми натикаємося на голови, насаджені на кілочки над стежкою.

— Браллі та Бралунд, — раптово каже Спалле. — Батько й син. Я їх знав.

Увечері дощ припиняється.

Потім ми їдемо в темряві. Повільно й обережно, але коні спотикаються, з них уже падають жмуття піни.

Ми розпалюємо вогнище над річкою на пляжі, вкритому галькою, між скелями.

Останнє Слово мовчки сидить, дивиться на вогонь і тріщить пальцями. Спалле водить маленьким точильним бруском по лезу меча. Розмірено й зосереджено. Поза цим панує тиша.

Шшшшшзгріііт!

Шшшшшзгріііт!

Ми прислухаємося, чи бува не пролунає з темряви крик, але нічого не чути. Ніхто не верещить, ніщо не крадеться між кущами.

Тільки «шшшшзгріііт!» бруска Спалле. Стукіт копит, зрідка буркотіння і пирхання коня.

І тріск вогню.

Я концентруюся і впадаю в двогодинну регенераційну летаргію. Укрившись плащем і спершись об сідло.

Виступаємо з першим променем сонця.

Збираємося ще в темряві. Часу рівно стільки, щоб відійти на хвилинку в кущі, весь час із мечем під рукою, а потім обмити обличчя крижаною водою з фйорда.

Уже в сідлі жуємо шматочки м’яса і копченого сиру.

Дівчина лежить на стежці зовсім гола. Розкинуті руки й підігнута нога. Їй викололи очі. По світлій, блідо-блакитній шкірі, що контрастує з пурпуровим волоссям, розсипаним навколо голови, повзають мухи.

Ґрунальді зупиняється й не може їхати далі. Один із моряків зіскакує з сідла, на мить присідає біля дівчини, притримуючи меч, потім підводить голову й заперечливо хитає головою.

Останнє Слово на мить прикриває очі з добре помітним полегшенням, їдемо далі.

За кілька годин виїжджаємо з лісу і потрапляємо в чергову долину з озером. Над берегом стоїть оточений частоколом двір. Здалеку видно, що ворота замкнені. Фрагмент частоколу і один із будинків за його межами чорні і спалені.

Ґрунальді кам’яніє в сідлі. Стискає пальці на луці сідла і нервово закушує губу. Це триває лише кілька секунд, після чого він піднімає коня на диби й жене його диким галопом униз. Під’їжджаємо з шоломами на головах і луками в руках. Усередині, на подвір’ї, чути гавкіт і гарчання собак, крики людей. Отже, вони живі, дякувати Богу. Ми не натрапили на чергове місце різанини.

Ворота відчиняються, з них виходить Ґрунальді. Він білий, як стіна: крокує, куди несуть ноги, ніби сліпець, невідомо куди. Іде, натикаючись на каміння, а потім сідає над озером і повільно стягує з голови шолом. Той випадає у нього з рук і з брязкотом котиться між каміння, а Останнє Слово мертво дивиться перед собою.

Ми зіскакуємо з коней. Я рушаю до Ґрунальді, але Спалле хапає мене за плече.

— Не зараз, — бурчить. — Зараз не можна, облиш. Ходімо, дізнаємося, що сталося. Зараз йому потрібно знайти сили жити.

Ми заводимо коней на бруковану каменем площу між плачучими людьми. Хтось приймає у нас віжки, якась жінка зі сплетеним на потилиці волоссям і з мечем на спині подає нам по рогу пива. Її руки тремтять.

Ми запізнилися на два дні. Дівчина розповідає спокійним, але якимось дерев’яним голосом. Посттравматичний шок. Почалося з нападів на мисливців, на поселенців, що живуть вище в горах, і на пастухів. Убили кілька людей, спалили пару будинків. Щось убило в лісі мисливців, одного знайшли повністю спаленим на незайманій вогнем траві. Тому вона притягнула людей сюди, на двір.

Вартували. На ніч замикалися за частоколом. І стерегли браму.

Вислали одного кінного до Двору Кремінного Коня, але він не повернувся.

Потім кілька разів з’являлися Змії на дивних конях. Відганяли їх стрілами. Ті нападали лише під покровом ночі, частіше під ранок. Але не надто запекло. Просто тривожили.

Вдалося вбити трьох або чотирьох.

Вона вирішила, що поселенці приготують човни, спустяться Драґоріною до великого озера і сховаються в садибі Атлейфа. Але наступної ночі Змії підпалили сарай із човнами.

З’явилися страшні туманні потвори і небачені раніше істоти, які виглядали трохи як морські краби із заліза, а трохи — як люди.

Чули, як ночами ті верещать нелюдськими писклявими голосами.

Потім вони почули музику флейти. Дуже сумну і дивну. Собаки вили, коли вона лунала. Один раз вони побачили музИку, який стояв на краю лісу у плащі з каптуром і тримав довгу флейту. Намагалися його застрелити, але він почав крутитися і танцювати серед стріл, що падали навколо нього.

Діти Ґрунальді і ще кілька дітей рибалок і пастухів, які були тоді в містечку, раптом захворіли. Не озивалися, а просто стояли біля частоколу і дивилися в ліс. Лише ті, кому було більше восьми і менше чотирнадцяти років.

А позавчора їх атакували. Мешканці оборонялися цілу ніч, зуміли відкинути нападників і навіть погасити сарай. А вранці виявилося, що всі ті діти відчинили віконниці, вийшли з будинку, в якому їх зачинили, приставили драбину до частоколу й пішли.

До лісу.

Я перепаковую спорядження, частину доведеться залишити тут. Готую мінімальний набір речей. А потім іду до Ґрунальді, який сидить занурений у відчай над озером і намагається зібрати сили для життя. Безцеремонно хапаю його за плече:

— Збирайся, Останнє Слово. У нас немає часу.

Він підводить до мене скам’яніле, мокре обличчя.

— Ми не знайшли жодного трупа дитини, — кажу йому. — Ні в річці, ні в лісі, ніде. Вони їх викрадають, але не вбивають. Це було позавчора. Ми їх наздоженемо.

Він піднімає брови, ніби не розуміючи, що я кажу.

— Як?!

— Я вмію йти по сліду. Навіть винюхувати, як пес, якщо знадобиться. Не відступимо. Бери двох людей і зброю. Не втрачаймо часу.

— Ти підеш зі мною? — запитує він. — У Землю Зміїв?

— Так. Я все одно прямував у той бік.

Розділ 8

Спалена земля

Сьогодні сонце не зійде

У мертвих очах твого батька,

Вдома — бенкет трупоїдів.

Мусиш сховатися, мусиш піти.

З розпачем стиснеш кулак,

А в грудях — пронизливий біль.

Пісня Зрадженого — Кіренен, невідомий автор, Пісні Кіренену[5]

Ми бігли коридором в абсолютній темряві. Я вже перестав протестувати. Коли Брус потягнув мене в пащу тунелю, я почув, як Ремінь зачинив двері на засув з того боку. Я опинився в пітьмі, що приховувала мої сльози і переляк. Здавалося, що ми біжимо нескінченно довго, а десь високо над нашими головами точилася війна, перекочувався пульсуючий відгомін, немов бурмотіння далекого божевільного океану.

Навколо мене і всередині панувала та сама чорна порожнеча. Я перебирав ногами, оскільки мені наказано було йти. Але я поняття не мав, куди й навіщо.

Мені завжди здавалося, що зненацька опинитися перед обличчям власної загибелі має бути чимось огидним. Я знав, що ніхто не може бути впевнений, як у такому випадку поводитиметься і чи не прокинеться в ньому жах і тваринна жага до життя. Але я не допускав, що можна уникнути смерті, а необхідність жити далі відчувати як страшний тягар.

Моя мати, імператриця, яка вважала мене сином, батько, Аїна, Чагай, Майстер Звірів — усі померли. Їх немає. Навіть Ремінь, Фіалла і Тахела в цю мить, певно, вже були мертві. Померли всі, кого я знав. Мій світ, мій Притулок Хмар пожерла ревуча пожежа.

Я залишився один у задушливій темряві.

І заздрив їм, що вони пішли. Хотів і сам піти Шляхом Угору, слідом за ними, або зникнути в порожнечі, чорній і глибокий, як та, що мене оточувала.

Натомість мені наказали жити.

Імператор. Владика Тигрячого Трону без трону. Кай-тохімон клану Журавля, але без клану. Сам. У темряві. Останній із живих.

Якби не Брус, який мене супроводжував, гадаю, я сповз би під стіну і лежав, доки не помер би від голоду.

Ми бігли довгими коридорами. Коли в них світилися лампади, здавалося, що шлях до міста триває тільки хвилину. Востаннє ж, коли я проходив ними в темряві, здавалося, що вони нескінченні.

Нарешті я почув скрегіт ключа і тихий скрип дверей. Ми увійшли на склад, майже такий же темний, як і коридор. Тільки десь зовні тріпотіло слабке світло, в якому було помітно обриси бочок і тюків, хоча, можливо, це просто мої очі вже призвичаїлися до темряви.

Ми прокрадались у тиші, мовчки. З дорожніми кошами за спинами, у плетених дощовиках. Брус дуже повільно розсунув завісу з намистин, і до нас долинули голоси.

— Що ти там ховаєш?! Що в тебе під рукою, собако?!

Щось із гуркотом впало на підлогу.

— Не чіпайте моїх віршів… — тихий голос, якого я ніколи не чув.

Брус зсунув ремінці кошика і повільно поставив його на землю. А потім взяв свій ціпок і провернув його кінчик. Ціпок розійшовся, і між його частинами заблищала сталь. Брус висунув вістря й акуратно притулив другу частину палиці до стіни, після чого засунув руку за пазуху і вийняв щось, що нагадувало товстий вухналь.

А потім його широка спина затулила мені прохід, тож я не зміг побачити, що відбувається за дверима.

— Ще раз тобі повторюю! Золото, гроші й вино, чужоземний хробаче. І листи. Віддавай листи! Жерці хочуть знати, хто стелився перед чужинцями, хто хотів знатися з брудом не зі своєї касти і хто порушував Кодекс Землі! Усі!

— Листів не можна… — пробурмотів Шилґан Хатьєзид, писар, який сидів за столиком, досі тримаючи в руці тростинний стилус. Вільною рукою він притискав папірець, приховуючи його вміст, немов учень, спійманий на малюванні дурниць.

Два піхотинця низького звання з «Кам’яного» тимена плюндрували приміщення. На підлозі стояв круглий кошик, у який вони скидали сувої з полиць. На них не було важких панцирів, тільки найпростіші сегментовані обладунки. Жоден не вдягнув шолома: мали тільки пов’язки навколо чола для захисту голови і щік.

Один із них тримав старого за волосся, приклавши кинджал до його горла.

Це все, що я встиг побачити, перш ніж Брус увійшов до приміщення.

Змахнув рукою, і короткий клинок шмигнув у повітрі, і водночас блискавично вдарив дивним мечем, власне, шматком палиці з вістрям. Другий солдат мимоволі прикрився рукою, але Брус перерубав її до половини, вирвав лезо з кістки і з огидним хрускотом устромив його солдату межи залізні смуги панцира. Провернув меча і вирвав його. Перший крутився по конторі, тримаючись двома руками за горло, а між його пальцями стікали струмочки крові і крапали на листи й сувої, що вкривали підлогу.

— Обережно! Мої вірші… — шепотів писар.

Брус обережно виглянув на вулицю й роззирнувся.

— Нікого, — прошепотів. Потім повернувся, підхопив одного із солдатів під пахви і витягнув його надвір. Повернувся, підхопив другого за вузли панцира на потилиці і поволік по землі, не звертаючи уваги на те, що той був ще живий і поволі вмирав, давлячись власною кров’ю і вилуплюючи очі.

Я забрав обидва наші кошики й ціпки з коридору, після чого втиснувся в кімнату писаря.

— Добрий вечір, ситаре Шилґан, — привітався я зі старим, який, як завжди, удавав, що не бачить мене, тільки підняв з підлоги чистий аркуш, зрошений крапельками крові, і вмочив стилус у туш.

Я не міг позбутися відчуття, що обов’язково маю прокинутися.

— У нас є шанси, допоки не мине ніч, — заявив Брус, озираючись через плече з порогу. — Ходімо, Арджуку.

Я подав кошик із ціпком і капелюхом, що впав із його голови.

Ми вийшли в ніч, першу прохолодну ніч за багато місяців. Дощ досі падав, але це вже не була страшна злива. Канавами текли потоки каламутної води, і вже було майже світло через іржаву заграву, що пробивалася над пласкими дахами з боку палацу.

— Нам потрібно дістатися до річки, — прошепотів Брус. — У самий кінець торгівельного кварталу за портом.

Я байдуже кивнув.

Ми пробиралися попід стінами. Часом до нас долинало торохтіння коліс, часом — цокіт кінських копит по мокрій бруківці. Тоді ми ховалися, вишукуючи найтемніші кутки в провулках, закапелках або за купами сміття.

Кілька разів вуличкою пробігали солдати зі списами в руках, тоді ми чекали, поки не стихне брязкіт заліза і гуркіт важких, підбитих цвяхами сандалій, надягнутих на звичайні полотняні чоботи з плетеними підошвами.

Ми продиралися крізь порожнє вимерле місто, освітлене лише імлистим відблиском, що нагадував світанок, але світанку не віщував.

Крізь таке місто треба йти зовсім інакше. Ніколи не знаєш, що чекає на тебе за рогом. Брус заглядав за будинки, стежив за околицями і показував мені чергове укриття, до якого я повинен був добігти і там присісти. Перевернутий візок для овочів під стіною, кілька бочок, підворіття.

Лише коли я пробігав таку ділянку і ховався — він добирався до мене і видивлявся наступне укриття. Вночі спустошене місто виглядало чужим, тож я вже давно перестав розуміти, де знаходжуся.

Однак Брус знав дорогу і вів мене впевнено, обходячи стороною всі навколишні храми і порожні площі. Ми йшли якимись двориками, брамами й закутками. Він не зупинявся ні на мить, так наче ходив цим шляхом уночі сотні разів.

Одну площу ми бачили здалеку. Там було повно солдатів у червоній броні «Полум’яного» тимена: піраміди встановлених списів, чорні широкі мископодобні шоломи з номерами бінгонів, надягнуті на охоронні пов’язки, що захищали чоло та щоки.

Вони виганяли переляканих людей із будинків і розділяли їх на площі. Я бачив, як дружин відривають від чоловіків, як зганяють дітей в окрему збиту групку. Поруч стояли три високі жерці пророчиці в червоних плащах і срібних масках, в яких відбивалося сяйво полум’я.

Я бачив, як якогось чоловіка витягають із натовпу і розпинають на криниці, викрутивши руки, а потім перерізають горло. Як жрець збирає кров у жертовну миску, витягає кремінний серп, а потім схиляється над помираючим.

Брус потягнув мене за руку.

— А в моєму дорожньому ціпку теж є зброя? — запитав я його, коли ми сховалися в черговому закутку серед стосів гниючих ганчірок і старих дошок.

— Там є багато зброї. Це ціпок шпигуна. Це меч і ніж, ланцюг і спис. Удень я покажу тобі, як їх знайти. Сьогодні повинно вистачити меча. Вгорі є мідне кільце. Усе, що над ним, — це руків’я меча, тільки треба його провернути.

Ми бачили трупи. Порубаних мечами кінноти, з перерізаними шиями або повішених, що з чорними обличчями колисалися під дощем.

Щось у мені надломилося лише тоді, коли я побачив, як ґвалтували дівчину, як вона рвалася в подертій сорочці, розіпнута на прилавку. Четверо солдатів тримали її за руки і ноги. Дівчина вила і кликала на допомогу.

Я встиг вийняти меч тільки наполовину, коли Брус схопив мене за зап’ястя і знерухомив, викручуючи руку.

— Не можна, тохімоне, — видихнув мені у вухо. — Усі вони загинули не для того, щоб ти віддав життя в сутичці з першими ліпшими солдатами. Це їхня ніч гніву. Повертається Кодекс Землі. Сьогодні вони зірвалися, щоб завтра цілий світ тремтів від страху. Вони правлять страхом, Арджуку. Ти ще побачиш і жорстокіші злочини і теж нічого не зможеш зробити. Зараз вони зайняті. Це добре, бо означає, що ми можемо пройти непоміченими.

Він тягнув мене через вмираюче місто і не дозволяв ні на мить передихнути. Навіть коли ми побачили наших солдатів. Ми саме перебігали пласкими дахами неподалік, і я все бачив згори.

Наших. З маранахарського «Блискавичного» тимена, у жовтих панцирах, з чорним тигром на щитах, без домальованих подвійних місяців або знаків Підземного Лона.

Їх було небагато. Неповна сотня. Обороняли сходи храму. Навіть не знаю, що це був за храм, але точно не Підземної Матері.

Білий, прикрашений колонами і барельєфами на фронтонах. Я бачив рівну стіну жовтих щитів, що наїжачилися списами в кілька рядів, барикаду з возів, прилавків, діжок і розбитих скульптур біля воріт храму, як останню лінію оборони. На сходах перед ними лежали гори трупів у чорних і червоних панцирах.

У вуличках навколо храму вже юрмилися щитоносці, присівши за своїми великими щитами, а за ними було помітно, як готуються лучники. Піхота піднімала мечі, а дикий вереск: «Іфрія! Іфрія!» підносився в небеса.

— Це наші люди! — кричав я на Бруса. — Наші! Ми повинні бути з ними! Повинні збирати їх навколо себе, адже вони б’ються за те саме!

— Вони загинуть! — гаркнув Брус. — Поглянь на лучників. Порахуй їх. Поглянь на колісниці на тій вулиці. Поглянь на «Кам’яних», що встановлюють онагри на тому боці площі! Подивися на запалювальні снаряди на тих возах! Чим їм допоможуть двоє людей?!

Потім потягнув мене далі.

Тієї ночі ще кілька разів ми бачили тих, хто боровся. Їх завжди було мало, а супроти них завжди стояло багато.

Тоді я вперше побачив справжню мужність.

Кільканадцятеро солдатів, які згрупувалися посеред площі, відгородившись трохи нахиленими щитами і списами, що стирчали на всі боки у строю «мушлі», а навколо — кіннота, що засипає їх дощем стріл.

Бачив я й тих, хто тікав. У побитих обладунках, вони вели під руки кульгаючих товаришів, тримаючи мечі в іншій руці, рубані незліченними ударами вершників, що налітали зненацька. Людей, які продовжували стояти, хоча їхні тіла виглядали посіченими.

Бачив я й напади пустельних колісниць. Вони кидалися, мов скорпіони, виставивши жала. Уперше в житті я почув тоді страшний свист обертових кіс, прикручених до осей коліс. Побачив, як тікає людина, повз яку проноситься колісниця, і як вона на бігу розпадається на шматочки в хмарі крові, що забризкує все навколо. Стіни, бруківку, моє обличчя. Я дивився на це, сидячи за якоюсь бочкою, і відчував, як дощ стікає по моїх щоках разом з його кров’ю і моїми слізьми.

І зовсім несподівано ми побачили Нагель Іфрію. Вогонь Пустелі.

Вона танцювала на кам’яному мосту над каналом. Крутилася, немов веретено, з широко розставленими руками і закинутою назад головою, з якої спав каптур, а червоний переливчастий плащ, як у моєму сні, злітав навколо неї, ніби яскравий сніп або крила комахи. Вона була самим рухом.

По обидва боки від неї сиділи два бойові леопарди, що невпевнено облизувалися і роззиралися навкруги.

Брус схопив мене за комір і затягнув униз за стінку.

— Я повинен побачити її обличчя!

— Осліпнеш! — прошипів він.

Хтось біг уздовж каналу.

Пророчиця зупинилася й відкрила рот, а потім видала страшний високий звук, від якого в мене позакладало у вухах. За мить він стихнув, хоча її рот досі був роззявлений і вона кричала, але її крик я чув уже десь усередині. Я прикрив голову.

Людина, яка щойно бігла, раптово спалахнула, немов її обілляли олією з лампи, і перетворилася на полум’я. Полум’я, що кричало і вигиналося, з вогняними руками і ногами, якусь хвилину воно металося берегом, а потім із шипінням звалилося у воду.

І все ж крізь палахкотіння я побачив її обличчя.

Страшне обличчя чи то жінки, чи то чоловіка, божевільне, з палаючими золотом очима.

Я не осліп — може, тому, що вона не глянула на мене.

А потім вона знову закрутилася, накинула капюшон і розчинилася в темряві вулички, а обидва леопарди побігли за нею.

Я вирвався від Бруса.

— Я міг її вбити, сину Полинника! — гаркнув я. — Я міг закінчити все тут і зараз!

— Ти навіть не встиг би добігти, — сказав він. — Якби її можна було так убити, я сам зробив би це, а потім приніс би тобі її голову. Вже давно.

Ми продовжили продиратися крізь страшне й чуже місто. Бачили, як то тут, то там спалахували пожежі, чули, як гудуть кулі запалювальних снарядів, що вистрілювали одна за одною в небо, та кричать сотні горлянок. Не знаю, як довго це тривало. Не знаю, спав я чи біг наяву.

Нарешті ми дісталися річки.

Це була вже не та напіввисхла річечка, яка перетворилася на ледачий струмочок, що точився крізь багнюку.

Зараз вона була темною спіненою масою, що з плескотом тягнула за собою бочки, сміття, зірвані човни й тіла убитих. Вдалині було видно, як в порту горять, стикаючись, кораблі, було чути відгомін битви.

Брус знайшов якийсь кам’яний сарай із порослим травою дахом і задзенькав ключем, відчиняючи маленькі дверцята. Загуркотів ланцюг. Найближчі будинки стояли тихі й темні, ніби їх мешканці спокійно спали.

Я увійшов, а точніше, заповз усередину, між бекаючими в темряві вівцями, чув хрумкіт, з яким вони жували сухе сіно. Брус розгріб лайно і прілу солому на підлозі, а потім підняв кляпу і раптово занурився кудись під землю. Я поповз слідом, тягнучи обидва кошики, чіпляючись за все підряд ціпком, шурхочучи плащем і раз у раз гублячи капелюх.

Ми йшли кам’яними сходами. Стіни теж були кам’яними і вологими. Кожен крок відбивався від них луною. За мить ми зупинилися. Було темно, але я відчував, що це якийсь великий підвал, в якому стоїть вода. Чув, як зі стелі падають краплі.

Затріщало кресало, потім, мружачись від світла лампи, я побачив орлине обличчя Бруса і його долоні, а за мить — усе приміщення. Воно було досить великим, з дугоподібним склепінням, усю підлогу займав басейн, в якому коливався весловий човен — такий, з яких селяни торгували на річці. Довгий, із дахом, розтягнутим на бугелях від носа, і з квадратним балдахіном на кормі.

— Іди на ніс, пане, — прошепотів Брус. — Ляжеш під полотном і поспиш. Там є сухі ковдри, рушники, навіть їжа і напої. Треба відпочити. Пливтимемо аж до світанку.

— І куди ти хочеш плисти в цьому підвалі?! — запитав я.

— Довірся мені, Арджуку. Попливемо. Поспіши, лампа зараз згасне.

Я зійшов на човен і витягнув ноги. Тканина на носі була натягнута так високо, що там можна було навіть сидіти, не торкаючись головою даху.

Брус відв’язав швартові і взяв весло, що стояло під стіною. Тоді лампа і справді згасла. Темрява, що запала тепер, була ще більш непроглядною, ніж раніше. А потім Брус потягнув за якийсь ланцюг. Пролунало торохкотіння і шум води — перед нами з’явилася щілина, крізь яку увірвалося слабке нічне світло.

Передня стіна підвалу повільно відчинилася, і вода, що заповнювала басейн, із шумом потекла похилим кам’яним, вимощеним квадратними плитами жолобом прямо в річку. Виглядало це як відплив дощових вод. До річки було невисоко і недалеко. Завдяки грозі. Ми спустилися ледве на кілька кроків, і ніс нашого човна вдарився об воду. Двері в кам’яній стіні над річкою раптом зачинилися, тож я не зміг би сказати, де вони знаходяться. Бачив тільки стіну і кущі з травою, що росли просто зі стіни.

Брус штовхнув кермо, і човен пішов за течією.

Деякий час я сидів, дивлячись на вогні, що розливалися на березі, чув крики, що лунали десь із темряви, і роздумував, чи побачу це місто ще колись.

Увесь час було чути рівномірний гуркіт сигнальних барабанів. Він лунав над водою і пульсував у повітрі.

Брус вилаявся.

— Змінили мову барабанів, — сказав він. — Нічого не розумію. Це не наші коди.

Він мав рацію. Я теж нічого не розумів, хоча знав мову барабанів краще за багатьох офіцерів. Я знав три мови барабанів, у тому числі найтаємнішу, але все одно нічого не розумів. За винятком одного слова. Вони не змінили одного слова, яке раз у раз повторювалося у повідомленні. «Тенджарук». Перевернутий Журавель.

Це я.

Моє ім’я.

Човен стрімко плив за течією. Брус керував, майже не використовуючи весла. Час від часу він дозволяв йому крутитися в потоці і безконтрольно дрейфувати кормою вперед, щоб той не привертав уваги серед стовбурів, дошок, бочок і різноманітного сміття, що пливло навколо.

Одного разу над нами пролетіли кілька випадкових стріл і з плюскотом попадали у воду. Потім у річку, недалеко від нас, із шипінням упав запалювальний снаряд з якоїсь катапульти і розлив навколо себе палаючу пляму вогню, але не думаю, що стріляли в нас.

Цього разу вперше за довгі місяці, погода була на нашому боці. Там, куди не дотягалася іржава заграва пожеж, стояла смоляна темрява, дощ лив увесь час і приховував плюскіт води, а річка, що зробилася широкою, стрімкою й наповнилася сміттям, унеможливлювала будь-який контроль.

У якийсь момент нас віднесло під лівий берег, де палав вогонь, а на його тлі було видно солдатів у шоломах і зі списами в руках. Однак Брус лише накинув на себе підмоклу ганчірку, що лежала на паланкіні, і ліг навзнак. Завішаний темно-коричневою тканиною, наш човен перетворився на довгасту безформну тінь, схожу на стовбури, роздуті трупи корів і тіла мертвих, що пливли вниз по річці.

Солдати навіть на нас не глянули.

За якийсь час я перестав виглядати з-під навісу. Ліг на дні, поклавши голову на згорнуту ковдру, та вирішив поспати, але так і не зміг.

Відчував, що зараз найкраще не думати. Ні про що, що не стосується теперішнього моменту. Так, як робив Брус. Принаймні він справляв таке враження. Коли зустрінемо патруль — думати лише про те, як пройти повз нього, сховатися чи повбивати солдатів, і, теоретично, що можна зробити з тілами. Поки у нас є човен, плисти і думати лише про воду, річку, кермо і весло. Коли зголодніємо, подумати про те, як добути їжу. Ніколи про те, що буде далі. Ніколи про те, що трапилося. Нічого такого не існує. Існує лише те, що є зараз. Я не імператор, не володар світу, не сирота і не втікач, за яким женуться орди збожеволілого війська. Я лише той, хто пливе річкою. А потім, імовірно, той, хто йде крізь ліс.

Не більше.

Брус теж утратив цілий світ. У нього теж були друзі, родина, він теж був кірененцем, як і я. Але здавалося, що його цікавить лише те, як пробратися крізь місто. Як знайти човен. А зараз — як непомітно прослизнути рікою і вибратися із зони сутичок. І ні про що інше він не думав.

Ми пливли за течією на захід. Я знав, що селища, споруди і господарства тягнуться за містом цілими милями обабіч річки. Але течія була стрімкою, і я сподівався, що до світанку ми встигнемо доплисти до безлюдних районів.

Я не знав, де ми знаходимося, не знав також, як довго ще до світанку.

Почувався я так, неначе сидів на кошику, повному лютих звірів. Знав, що вистачить одного необережного руху — і кришка впаде і цей жах вирветься назовні. Зараз моя голова була саме таким кошиком. Він стояв десь у моїй свідомості, а звірі всередині нього вили, штовхалися і пхали кришку.

Не думати. Не підпускати до себе весь кошмар того, що сталося. Не охоплювати цього розумом. Не думати ні про кого з близьких. Нехай вони живуть у моїй голові, нехай у моїй пам’яті палац ще стоїть, нехай птахи ще блукають у траві, нехай мої дівчата ще сидять на терасі із сітарами в руках. Нехай відвар настоюється у вигнутих мідних чайниках.

Десь у моїй пам’яті.

Десь у моїй голові.

Існує тільки це або повна уламків каламутна вода навколо й плетена тканина над головою.

І нічого більше.

Ми пропливали повз мости, набережні і тракти, що спускалися до річки, а ще водопої та маленькі пристані. Тут нас точно ніхто не міг помітити, тому Брус заблокував кермо і веслував, немов божевільний, то з одного, то з іншого борту. Він воював за кожен момент темряви і за кожен крок, що віддаляв нас від міста.

Нарешті рух, плюскіт і морок здолали мене — я провалився в неглибокий сон, хоча мені здавалося, що я не сплю і чую кожен сплеск, шум дощу і крик нічного птаха.

Мене розбудив різкий шурхіт і шелест біля борту. Наш човен глибоко увійшов в очерет. Річка тут була мілководна, а небо вже світлішало. Я різко сів і повернувся. Брус відштовхнувся веслом від дна, а на даху паланкіну лежали оберемки свіжозрізаного очерету.

Ніс човна розсував стіну світлих стебел, і за кормою річку вже ледве було видно з-за очерету.

Я відкрив рота, але Брус жестом наказав мені мовчати. Нарешті човен зупинився. Мій провідник зняв штани і чоботи, а потім в одній пов’язці на стегнах зійшов у воду, і, намацуючи дно ціпком, зник в очереті.

Повернувся за якийсь час і видерся на борт.

— Треба було перевірити, чи тут нікого немає, — заявив він.

— Розвиднюється, тож ми перечекаємо тут день. Коли настане ніч, знову рушимо. Чим далі зуміємо відплисти на човні, тим краще для нас.

Він сів і витер ноги.

— Є речі, які тобі потрібно запам’ятати. Твоє ім’я — Арджук Хатармал, як і під час наших вилазок у місто; мене, як і тоді, звуть Тендзин Бирталай, і я — твій дядько. Ми обидва — збіднілі сіндари з невеликого містечка. Ми ніколи не використовували цих імен, тому вони безпечні. Ми обидва родом з Камірсару, що біля підніжжя гір Камір. Ти щойно закінчив навчання у писаря Шилґана Хатьєзида, яке дозволить тобі скласти іспити на чиновника низького рангу. Але твоя амбіція — служити писарем і службовцем Червоної Вежі та храму Підземної Матері. Тому що найважливіше для тебе — справжні амітрайські традиції. Я забрав тебе з міста, оскільки твій батько хворий, тож тепер ми повертаємося до Камірсару. Якщо вдасться. Революція застала нас у місті.

— Як звуть мого батька? — запитав я по суті, з усіх сил намагаючись не думати про власного батька.

— Узір Хатармал. Мати звуть Уфією Кидиржим, але вона вже мертва. Померла, коли ти був дитиною. У тебе є ще брат і сестра. Ось лист, який ніби написав до тебе твій батько. Там під різними приводами перераховані всі імена та прізвища всіх членів твоєї родини. Ти повинен завчити їх так, щоб пам’ятати навіть уві сні. Мусиш запам’ятати ще багато речей. З цього часу я не розмовлятиму з тобою як належить. Не назву тебе благородним принцом, тохімоном, імператором. Є речі важливіші за культуру і ввічливість. Знай, що, незважаючи на те, що часом мені доведеться тебе лаяти, висміювати, а може, і карати, я залишаюся твоїм підданим і бачу в тобі тільки імператора. Якщо ти отримаєш трон назад або якщо ми опинимося в безпечному місці — можеш віддати мені наказ, і я заплачу смертю за всі прояви неповаги, які допущу. Однак нам потрібно бути розумнішими за наших ворогів. А тому ми не промовимо ані слова кірененською. Не практикуватимемо цивілізованих звичаїв, таких як купання, відпочинок після сніданку, споглядання красивої природи або читання. Не молитимемося Творцеві і не дякуватимемо йому, навіть коли побачимо найкрасивіші краєвиди на світі. Ми — амітраї з Амітраю, тож уважаємо все це чужоземними слабкостями і чужими звичаями, яких не розуміємо. Красою ми вважаємо степ, кінний галоп і перемогу Підземної Матері, яка усуне всі відмінності і приведе до того, що все стане єдиним. Усе, чого немає в Кодексі Землі, ми вважаємо зайвим і поганим. Тому ми й бровою не поведемо, коли ми побачимо, що хтось плюндрує будь-який храм, спалює книги або розбиває скульптури. Ми не звернемо уваги, коли при нас відбиратимуть у людей свободу і людяність. Ми навіть не розуміємо, що це таке. Для нас свобода — це покора Праматері, а честь — завзяття у виконанні обов’язків. Пам’ятай про це. Пам’ятай увесь час.

— Зараз мені потрібно піти, залишаю тебе тут. Я мушу глянути, де ми і що відбувається навколо. Чи стоять на дорогах патрулі, чи тривають іще битви. Чи вдасться купити їжі. Я повернуся. Найпізніше — до полудня. Однак, якщо не повернуся до ночі, зіштовхни човен на воду і пливи за течією. Зупинки роби тільки в прихованих місцях. В очереті, на островах або у вузьких рукавах. Не розводь вогню. Їжу споживай холодною або підігрівай над гнітом лампи. Удень спи. Пливи або йди тільки вночі. Не розмовляй ні з ким і не дозволяй себе побачити. Якщо тебе помітить одна людина — убий її. Якщо більше — тікай. Якщо нічого не трапиться, за десять ночей ти повинен дістатися до Саураґара. Тоді знайдеш тракт і підеш на схід. У стінці мого кошика знайдеш шматок порожнистої тростини, всередині — список місць, до яких тобі треба дійти, і людей, які можуть тобі допомогти. Це все. Але я повернуся.

Повернуся до полудня. Не сходь на берег. Якщо когось почуєш, не рухайся. Кожен, хто живе над річкою, розпізнає звук руху човна. Якщо треба буде до вітру, це теж роби у човні. Якщо захочеш їсти або пити — тут є запаси. І не пий води з річки. Гроза викликала паводок, а війна скинула в річку забагато трупів. У воді може бути зараза.

Після цих слів він узяв ціпок, вузлик зі штанів, чобіт і шкарпеток, який підклав під жорсткий капелюх мандрівника, а потім накрив мене старою рибальською сіткою від навісу до самого носа, після чого вплутав у неї стебла очерету.

— Якщо тобі все ж знадобиться вийти, сітка надрізана з одного боку, — сказав він, а потім узяв капелюх, наче кошик, наповнений речами, закинув на плечі ціпок і, притримуючи його однією рукою, увійшов в очерет.

Я залишився один.

На човні було достатньо місця, щоб обережно пройти на корму і там присісти під захистом навісу й сітки на зручній лавочці. Я міг дивитися між стеблами на річку, закриту стіною очерету, а якби захотів лягти, міг би заповзти під дуги на носі й заснути.

Я знайшов кілька великих бутлів з водою і пальмовим вином, сушене козяче м’ясо, копчені сири, хліб, медові сливи та різні інші речі.

Трохи підкріпився, хоч і не відчував голоду. Радше почувався хворим. Захотів чарку горіхового відвару, але не був упевнений, чи є тут горіхи, чарки і тигель. І не хотів розводити вогню без потреби.

Я сидів на лавці, немов у очеретяній альтанці, жував сливи і нічого не міг вдіяти з тим, що нарешті усвідомив увесь жах ситуації. Кришка кошика відлетіла, і мої кошмари вибралися назовні. Я бачив їх усіх. Цілий хоровод облич. Таких, якими я їх запам’ятав, і те, як мала виглядати їхня смерть. Голову Аїни, яку тримали за волосся солдати. Заколотого списами мого бідного брата, який звик до сітари, а не до меча. Моїх нещасних служниць, яких ґвалтували десятки смердючих гірше за козлів солдатів у забризканих кров’ю обладунках, а потім зарізали тупими, щербатими піхотинськими мечами. Палаючі завіси Будинку Цинобри, зів’ялі й почорнілі квіти й квітучі гілочки, намальовані пташки, що відлітали разом із сажею та язиками полум’я.

Уже не буде Свята Вітру? Тисяч повітряних зміїв, яких запускали з першими теплими поривами вітру? Не буде Свята Приходу Сонця посеред морозної зими? Величезних багать, розведених на снігу? Танців навколо вогню? Не буде Дня Літніх Весіль? Нічого, окрім нескінченних кривавих жертв і молитов біля підніжжя Червоних Веж? Тільки свята родючості і свята Підземного Лона на кожен випадок?

Відчай триває недовго. Здається, він вигорів у мені вже раніше. А потім все моє нутро ніби завмерло. Я не знав, чи батько мав рацію, вважаючи, що я зможу повернутися за якийсь час і повернути це все до життя. Але я був упевнений, що спробую або помру, намагаючись це зробити.

Від нудьги я оглянув ціпок, але мені не вдалося до кінця розгадати, як він працює. Я вмів вийняти меч, мені також вдалося зробити так, щоб з іншого кінця вискочило вузьке вістря, перетворюючи ціпок на спис, але більше я нічого не знайшов.

Також я оглянув свій дорожній кошик. Там можна було знайти те, що люди зазвичай беруть у подорож і з чим міг би мандрувати Арджук Хатармал, синдар з Камірсару. Трохи білизни, теплий каптан, плащ, чоботи — одні запасні, другі повстяні, на зиму — військові підковані сандалі для вдягання на взуття, рушник, ковдра, ложка, металеві щипчики для їжі, маленький ніж, кубок, скринька для письмового приладдя. І моя залізна куля бажань. Подарунок Ременя, який Фіалла з Тахелою поклали в мою торбину. На випадок, якщо мені стане сумно, а їх не буде поруч, щоб мене втішити.

І тільки тоді я розплакався, сидячи над відкритим кошиком і стискаючи кулю в руці — так, як робив це все своє життя.

Навіть якщо я повернуся на чолі війська, зруйную Червоні Вежі й покладу мерзенну голову Нагель Іфрії на могилу батька, відбудую палац і Притулок Хмар, хіба вони повернуться? Вийдуть одне за одним із туману і сядуть біля мене на патіо?

Встало туманне сонце, а я сидів у човні.

Чекав.

Коли настав ранок, я раптово почув спів.

Якийсь селянин, може рибалка, плив на човні вздовж очерету. Я чув, як скриплять його весла і як сам він наспівує просту, нудотну пісеньку про рибальство і про те, як він віднесе найкращу рибу додому, до своєї коханої. І що риба прекрасніша за коштовності, яких у нього немає й бути не може, тому що він бідний. І що рибу можна з’їсти, а коштовності холодні, тверді й не наповнюють живіт.

Я розчулено усміхнувся. Там точилася війна, жерці перерізали людям горлянки, горіли міста і падали трони, цілими ночами під небесами лунала чужа пісня барабанів, а він робив своє. Ловив рибу. Потім нагодує свою кохану, а решту віднесе на базар. Інші напхають животи й далі битимуть, руйнуватимуть і палитимуть, і ніколи не зрозуміють, що можуть це собі дозволити тільки тому, що він нічого не палить і нікого не вбиває, а лише ловить рибу.

Я трохи розсунув очерет, вплетений у сітку, щоби на нього подивитися.

Він склав весла і вийняв довгу жердину з гаком на кінці, яку занурив у воду. Мені стало шкода бідного темного дурня, який шукає свої пастки на крабів і молюсків не зважаючи на те, що була гроза, вчора річкою пройшла хвиля повені, тягнучи військове сміття, тож ті його пастки й сітки розбилися або пливуть тепер до моря.

Однак рибалка щось знайшов і тепер тягнув це до свого човна, продовжуючи наспівувати крізь зціплені зуби.

Я придивився уважніше, і виявилося, що веселий рибалка тягне… труп. Йому вдалося підтягнути тіло до борту і прихопити за шию, після чого він, стогнучи, перевернув його на спину і розщебнув пояс, закинув його в човен, обшукав одяг, обмацав шию і знайшов якийсь амулет, який за мить теж стукнувся об дошки човна, а потім зняв також сандалі і штовхнув труп своєї жердиною, відсилаючи його у дальший шлях за течією.

Мені стало недобре. Я побачив, як він, і далі наспівуючи, повеслував до наступного дрейфуючого по річці тіла, позначеного, немов щоглою, довгою стрілою, що стирчала зі спини. Вийняв складений ножик, зрізав стрілу і зняв із мерця жовту куртку маранахарського тимена піхоти. Замислено засунув палець у дірку від стріли, наче прикидаючи, чи є сенс її зашивати.

Я довго дивився, як він плаває туди-сюди по річці, дивився зі змішаним почуттям презирства та співчуття.

Він обкрадав трупи, але що для нього означали якісь битви в місті? Що йому до того, чи й надалі правитиме імператор, якийсь там кірененець, який хотів побудувати кращу країну, але не зміг, чи відтепер головуватиме якийсь там Кодекс Землі, підземний культ, а владцями стануть не імператорські чиновники, а жерці в масках? Чи це все означає, що дармові сандалі й куртка повинні проплисти повз нього? Ані імператор, ані жерці ніколи не дали йому сандалів. Їх йому дав мертвий солдат. Зараз він вдягне їх на старі полотняні чоботи і не тільки стане елегантнішим — ці чоботи прослужать йому набагато довше. Решту він продасть і зможе купити собі дурри, хліба або м’ясистих грибів. Або деревного вугілля на зиму. Або олії.

Так це виглядало, і не було жодної різниці, подобається це мені чи ні. До того ж мені здавалося, що якби цей славний рибалка знав, хто сидить за декілька кроків від нього в очереті, то заробив би набагато більше. Тому я тримав у руках свій ціпок мандрівника з трохи виставленим вістрям напоготові.

Рибалка за якийсь час відплив, і я знову лишився на самоті. Що довше я так сидів, то сильніше відчував, як у мені наростає занепокоєння. Я боявся і за Бруса, і за себе. Не міг сказати, як довго його вже не було, але мені здавалося, що довго. Але, що б не трапилося, мені все одно довелося б чекати ночі, аби відплисти. Тільки я поняття не мав, куди саме.

Минуло трохи часу, і я знову почув шум, плюскіт води і постукування кроків по дошках палуби. На цей раз річкою сунула двопалубна галера. Я лежав абсолютно нерухомо і спостерігав крізь очерет. Уже було чітко чутно барабанний бій і свист батога під палубою, ряди весел рухалися рівно, як плавники якогось морського створіння, а ніс різав хвилю, щохвилини відкриваючи спрямований уперед залізний таран. На верхній палубі стояли солдати з луками, готовими для стрільби, й уважно вдивлялися в берег. У кошах палав вогонь, біля двох баліст на носі й кормі екіпаж чекав лише на наказ.

Я лежав, наче заєць, переконаний, що стукіт мого серця за мить заглушить їхній барабан.

Один із солдатів раптово натягнув лук, і стріла свиснула в очереті, поціливши в те, що здалося йому підозрілим. Стрілець указав на те місце другою стрілою, яку тримав у руці, а його сусід розсміявся.

Ще вчора всі ці галери належали моєму батькові. Сьогодні вони були кораблями ворога.

Галера відпливла швидко: минуло небагато часу, і барабан та удари весел об воду стихли, і стало чутно тільки спів птахів, шурхіт очерету і плюскіт води.

Може, Брус залишив мене одного?

Моя важливість самому мені здавалася сміховинною. Вона існувала, поки стояв Тигрячий Палац, поки навколо мене крутилися сотні вірних мені людей. Поки в мене були гвардійці, кодекси старих майстрів, учителі. Але зараз?

Я був лише підлітком. Я справді тільки й міг, що стати писарем у храмі. Як мені відвернути те, що сталося? Кого я міг підняти за собою і до чого повести?

Сам Брус зумів би десь сховатися і вижити. Я ж був для нього лише тягарем.

Я довго сидів, пригнічений цими роздумами, а потім мені стало соромно. Соромно від того, що сказав би батько, якби почув мої думки.

Що сказав би Ремінь? Невже десять років у Будинку Сталі минули намарно?

Нагель Іфрія теж не мала нічого. Вийшла з пустелі, де не змогла б вижити ані людина, ані тварина. І за півроку розвалила тисячолітню імперію вщент, перемогла нас усіх, схованих за стінами палаців, багатих знаннями сотень кірененських мудреців, оточених озброєними до зубів солдатами.

А вона мала менше, ніж нині маю я.

Можливо, вона вміла Діяти. Можливо, відшукала втрачені імена богів. У неї була ця її Підземна Матір. Я теж маю своїх надану. Є в мене і мудрість невідомого Творця, і Шлях Угору. Там, на півночі, де колись був Кіренен.

Я вирішив, що Брус не повернеться. У такому разі я піду його шукати. Я — кірененець. Я — з клану Журавля, тож не залишу його. Так мені наказує честь воїна. Якщо він загинув, повернуся сюди, сяду на човен і попливу далі. А потім кину його і піду на північ. Ночами, як він радив. Через Гострі гори. Побачу на власні очі долину Чорних Сліз. Знайду місце, де колись стояв замок Журавля — Володаря Вогню, маєток мого роду. Навіть якщо там уже немає кірененців, духи місцевості вціліли. Дрімають у горах, скелях і ущелинах. Покличу наших надаку і від них почерпну силу. Сховаюся в горах і шукатиму імена богів. А потім повернуся і знищу Іфрію.

Я вирішив чекати до сутінок, а потім вирушити по слідах Бруса. Пополудні я почув голос барабанів. Знову нічого не зрозумів, крім трьох перекручених слів, які здалися мені схожими на «річка», «три» і «ланцюг».

Я настільки переконав себе у загибелі Бруса, що коли той повернувся — не міг повірити, що це він. Тим паче, що він прослизнув між очеретом майже безшумно. Раптом біля носа човна виросла темна фігура, тож я підхопив ціпок, висуваючи клинок, і вдарив його в шию під підборіддям.

Він відбив удар власним ціпом і впав спиною у воду. Скочив, зловив капелюх і люто на мене поглянув:

— Це лише я! Якби я мав погані наміри, ти точно вже був би мертвий. Мене було чутно кроків за десять!

Закинув у човен мокрий вузлик, який ніс в іншій руці, і сам заліз усередину.

— Ти чув барабани?

— Так. Після заходу сонця збирався йти за тобою.

Він завмер зі штаньми в руках.

— А як ти збирався мене шукати? І навіщо? Якби я не повернувся, це означало б, що я мертвий, або, що гірше, зрадив тебе. Ймовірно, мене схопили, а отже, за якийсь час я все розповім під тортурами. У будь-якому випадку, ти повинен був негайно тікати.

— Чому ти кажеш, що зрадив би?

— Ти не бачив тортур, а я бачив. Люди можуть протриматися більше або менше, але нерозумно вважати, що вони не зламаються. Коли хтось близький потрапляє до рук ворога — відразу знай, що він розповість усе, що знає. Так безпечніше. У разі чого я намагатимуся загинути чи заподіяти собі смерть, але ніколи невідомо. А зараз спробуй поспати. Попереду ціла ніч. Що гірше, вона остання, яку ми ризикнемо провести в човні.

— Чому?

— Куди йшло повідомлення, якщо його відправили цим шляхом?

— Могло бути загальним. «Для всіх вух». Якщо Нагель Іфрія захопила владу, то вона розішле безліч таких повідомлень.

— Для цього воно занадто коротке. Інший варіант?

— Отже, пішло до гирла. До форту в Ченджабаді.

— А це означає, що вони хочуть закрити річку.

Я розсміявся:

— Як можна закрити річку?

— Вистачить трьох галер, які стали б на якір одна неподалік від іншої. Поставлять їх носом до течії і кинуть якорі. А потім з’єднають борти ланцюгами. Між бортами повних лучників кораблів живим не пропливе ніхто.

— Одна галера вгору вже пропливла… — сказав я. — Ти щось дізнався?

— Тут неподалік є селище. Я спостерігав за ним із укриття. Це вільні з низьких каст. Тобто були вільними до вчорашнього дня. Переважно гіруки та карахіми, дві заможніші родини афраїмів. До них дійшли тільки чутки, що повертається Кодекс Землі. Дружини родовитих амітраїв одразу почали виходити і влаштовувати собі Будинок Жінок. Інші вантажать речі на вози і готуються тікати. Кажуть також, що гнів Підземної Матері ще не вщух і що в тих, хто піддався чужоземним модам, релігіям і порушує Кодекс Землі, є останній шанс, щоб навернутися. Якщо запізняться, посуха повернеться, а їх знесе Вогонь Пустелі. Але все це лише плітки. Ніхто не знає, що буде далі. Дехто готує запаси, щоб віддати їх жрецям, інші закопують їх у землю. У будь-якому випадку, корчмар уже розбиває бочки з пивом і пальмовим вином. Жерці ще не прибули.

— А що вони питимуть?

— Воду і молоко. Підземна Мати не дозволяє нічого, що дає «неприродну і грішну» радість. Навіть приправляти нічого не можна. Не можна й полегшувати собі життя. Ти повинен зосереджено, поважно і важко працювати на славу землі і готуватися до битви, щоб відвоювати її спадок.

— Так, аби все стало єдиним, — закінчив я.

— Hafram akydyl. Ти сказав правду, — відповів він і усміхнувся із задоволенням. — Я думав, ти краще знаєш релігію імперії.

— Знав. Але саме цю не дуже добре. Я на неї не звертав уваги, бо вважав, що вона вже не повернеться.

— І ти помилився, — сумно зауважив він і ліг. — Тепер треба поспати.

— Ситаре Тендзин?

— Так?

— Куди ми прямуємо?

— Якомога далі. А куди б ти хотів відправитися?

— За Гострі гори. У Кіренен. Додому.

Він сів у човні.

— Це погана ідея. Там на тебе вже чекають. Це було легко передбачити. Ба більше, в цьому немає сенсу. Там тільки дика знищена провінція, де не живе майже ніхто з наших земляків. Трохи плантацій, кілька доріг і одне місто-порт. Канґабад. Відбудований наново, вже як амітрайське місто. Усіх виселили. До Кандару, на річку Фіґісс, у степи Оссіру. До Кіренена пригнали інших. Тепер це канґабадська провінція. Уже немає Кіренена.

— Тоді куди?

— За межі відомого світу, туди, де закінчуються мапи. Туди, де ніхто тебе не знайде.

— Не скажеш мені?

— Скажу. Але не сьогодні. Чим менше знаєш, тим краще.

Усю ніч ми обережно безперервно пливли під самим берегом: тихо і повільно. Від повороту до повороту. Усі очі вигляділи, щоб перевірити, чи не колихаються на річці галери, з’єднані ланцюгами. За якийсь час мої очі призвичаїлися до темряви, але все одно я почав бачити задерті носи кораблів у кожному острівці очерету і в кожній високій хвилі.

Світив лиш один місяць, Тахім, тож ніч була темною. Ми прислухалися, самі спілкувалися на мигах або найтихішим шепотом.

Голос розноситься по воді, тож ми хотіли вловити кроки на палубі, плюскіт води біля ланцюгів якоря, брязкіт зброї, відгомін розмов.

Коли небо на сході почало сіріти, ми запливли в гирло якоїсь невеликої річки і сховалися під навісом високого берега. З іншого боку нас мало затулити гілля верби й очерет, але ми все одно накрили човен сіткою, в яку вплели лози і стебла очерету, поки та стала невидимою. Куди сягав погляд, нікого не було, а на березі тягнулися болота, купи дерев і трави — поруділі, спалені засухою.

Я так утомився, що ледве зміг щось з’їсти. Шматочки сушеного м’яса і сир ніби росли у мене в роті, а коли я ковтнув з бутля — мої повіки опустилися самі собою. Я заповз під навіс і заснув, перш ніж зійшло сонце.

Наступного дня, а точніше сказати, наступної ночі, відразу як зсутеніло, ми пропливли зовсім трохи, може, милю або дві, поки не знайшли зарості очерету і відповідний плаский берег. Ми винесли наші кошики, в які переклали частину припасів. Брус наказав мені роздягтися, сам теж зняв одяг, тож довелося блукати в очереті в самій лише пов’язці на стегнах і без чобіт.

— Якщо хтось тебе зустріне, то відразу побачить, що ти мокрий, і знатиме, що ти бродив у річці. Будь-яка річ, яку про тебе можна дізнатися тільки з твого вигляду, може стати для когось підказкою.

Потім він наказав мені почекати, лежачи на березі, і сів у наш човен. Я намагався ні про що не думати і не замислюватися над своєю долею, тільки концентруватися на тому, що роблю, але, спостерігаючи, як він випливає на річку, мені стало шкода. Увесь час я тільки втрачаю. Мій світ стає дедалі убогішим. Колись, — мені здавалося, місяці й роки тому — я думав, що нічого не маю.

І справді, сам я не мав нічого, але вистачало тільки чогось захотіти, і воно з’являлося. Човен, галера, флот, кінь, табун коней — що завгодно. Я ніби й не мав нічого, навіть власних грошей, але водночас у мене було все.

Тепер усе моє майно вміщувалося в дорожній кошик. Тож мені було шкода човна. Він віз мене, давав притулок і дозволяв спати в 320 безпеці навіть під час зливи.

Брус виплив на середину річки. Був голий, навіть без пов’язки на стегнах. Дістав до днища і вийняв дерев’яну затичку. Човен наповнився водою і затонув, а мій провідник підплив, тихо форкаючи, до берега, майже невидимий у темряві.

Відтоді єдиним дахом для моєї голови мав бути жорсткий, немов миска, капелюх мандрівника, сплетений з кори і просочений смолою, а ще солом’яний дощовик.

— Надягни куртку навиворіт, як я, — сказав Брус. — Цей кастовий жовтий надто яскравий, ти світишся, як факел.

Внутрішня сторона куртки була обшита темно-коричневим матеріалом, який і справді був ледь помітний у темряві.

— Тепер підтягни ремені кошика так, щоб він сидів, як сідло на кінській спині. Він не має тобі натирати. Старанно зав’яжи стрічку капелюха. Затягни ремінці чобіт. Литки повинні бути стиснуті.

Він вийняв з-під сорочки Предмет — «око півночі». Скляну кулю, в якій плавав занурений у воду камінь, що нагадував око і повертався зіницею завжди на північ. Я зрадів, що у Бруса він є.

Ми рушили через порожні заболоті, які ще недавно були небезпечними болотами. Тепер тут стояли калюжі та неглибокі ямки. За місяці посухи сонце випило з них майже всю воду.

Брус крокував рівним, ані швидким, ані повільним кроком. Ціпок закинув через плечі і звісив через нього руки.

— Я думав, ціпок мандрівника служить, щоб опиратися на нього, — зауважив я.

— Звичка, — пояснив він. — Багато років я носив так спис. Під час маршу руки втомлюються не менше за ноги.

— Але так в тобі за милю видно солдата, — сказав я. — Може, навіть бінхон-пахан-дея.

— Сотник не носить спису сам, — сказав він. — Сотник возить свою дулу на кінській спині.

Але ціпок усе ж зняв і почав спиратися на нього, немов справжній мандрівник.

Коли подорожуєш вночі, час тече повільніше і тягнеться немилосердно. Дивитися немає на що. Усюди лише пітьма різних відтінків. Плями, в яких змучений погляд швидко починає відшукувати загрози. Ми йшли і йшли, аж поки від кошика у мене не почали боліти плечі й я не відчув, який він важкий.

А потім ми йшли далі.

Нарешті я запитав Бруса, коли ми відпочинемо.

— До півночі ще далеко, — відповів він. — Ніч тільки почалася.

Тобто навіть години не минуло. Я був переконаний, що вже майже година вовка і скоро почне світати.

Часом наші ноги починали занурюватися в трясовину, тож доводилося йти в обхід. Болота смерділи, над ними кружляли зграї нестерпно кусючих москітів.

До ранку ми йшли ще досить довго, а місце для зупинки знайшли, коли вже розвиднювалося.

Ми пригнули верхівки кількох молодих дерев і зв’язали їх мотузкою над місцем, де було трохи більше трави, ніж бруду. Усередині курінь виклали гілками і оберемками очерету.

Мені здавалося, що болота нескінченні.

Наступні ночі були такі самі. Що гірше, ми петляли навколо ідентичних озер, серед подібних дерев або однакових кущів. Я почав підозрювати, що ми давно вже втратили напрямок і ходимо по колу. Боявся, що ми так тинятимемось, поки не закінчиться вода, потім їжа, і так завершиться наша втеча. Почнемо пити руду воду з болотних ям, аж поки обидва не помремо від голоду і болотної лихоманки.

Потім я боявся, що, блукаючи болотами, ми натрапимо на урочище. Я намагався видивитися його ознаки: викладене колом стародавнє каміння, круги дивно покручених дерев, густу рослинність або ж круглі галявини лисої землі, на якій нічого не росте.

Але нічого такого мені не траплялося.

Коли за кілька днів болота нарешті закінчилися і почався сухий, пропахлий смолою ліс, я відчув сильне полегшення. Однак швидко з’ясувалося, що подорож лісом виснажує так само, як і мандрівка болотом, хоча тут іти можна було трохи швидше. Нам уже не доводилося обходити трясовини, але натомість не було води. У нас залишилося тільки по одному бутлю — отже, незабаром ми страждатимемо від спраги. До того ж я відчував, що весь укрився пилом і висхлим потом, і що вся шкіра свербить від бруду.

Коли горизонт посвітлішав, Брус показав мені, як знаходити дерева, в яких є трохи води, і як збирати її, надрізаючи гілки. Показав, як виглядає отруйний плющ, якого краще уникати, як знаходити коріння й горіхи, придатні для харчування, і яке листя лікує запалені рани.

Я втратив відчуття часу.

День, ніч, день, ніч.

Здавалося, що я не пам’ятаю світла сонця. Чергової ночі пустився дощ. Ми милися під його струменями, розтягнули плащі так, щоб ті збирали воду і дозволяли їй стікати в підставлений казанок. Утратили багато часу, але, принаймні, наповнили бутлі.

Одного разу вночі ми вийшли на тракт, що пролягав крізь ліс, і вирішили пройти по ньому хоча б частину шляху, поки не з’ясуємо, де знаходимося. Брус час від часу виймав «око півночі», але мені не подобалося його незворушне обличчя, коли він зиркав то на амулет, то на зірки.

Ідучи вздовж тракту, ми наштовхнулися на солдатів. Їх було двоє, і відразу можна було зрозуміти, що це не патруль, тож вони не належать до переможців.

Це були наші солдати.

Зустріли ми їх перед самим світанком.

Вони стояли на дорозі. Один зі списом в руках, другий — із мечем. Не мали ані щитів, ані панцирів, голова одного з них була перев’язана просоченою кров’ю тканиною.

— Хто ви такі? — крикнув той, що зі списом, ледве нас побачивши.

— Звертаємо в ліс, — прошипів Брус.

Однак, із лісу вийшли ще троє — саме з того місця, куди ми збиралися звернути.

Ці були вбрані в сегментовані обладунки, але настільки іржаві й брудні, що їхнього кольору було не розібрати. Виглядали вони так само жахливо. Я вже знав, що вони не перейшли на бік Підземної, а тому зрадів, побачивши їх.

— Я спитав, хто ви такі? — закричав той зі списом. — Селяни?

— Кращі за тебе, солдате, — гаркнув Брус. — Загін, звання, ім’я?!

Вони стали навколо нас. Якось так розв’язно, з мечами в руках. Це мені не сподобалося.

— Зараз, — відгукнувся один із них, з перев’язаною рукою, єдиний, хто носив погнутий шолом, — це, мабуть, тимен «Мертв’як», ага?

— Дозвольте нам пройти, — попросив я. — Ми теж тікаємо від армії Нагель Іфрії.

— А ми шо, кудась тікаємо? — сказав інший солдат. — Куди бігти? Ми вже трупи. Де ти був, коли нас били? Як свої своїх репіжать, світу, думається, кінець. Тепер тіки власна дупа сі лічить.

— Що у вас у кошиках? — солдат зі списом нервово облизав губи. — Залишайте їх на землі та йдіть собі.

— Нє, — відгукнувся ще хтось. — Оне нас бачили. А подейкують, шо таких, як ми, жертвують на Вежах. І платють за виказ.

Брус відстебнув кошик і повільно поставив його на землю.

— Роби, як я, — сказав. — Зніми кошик, Арджуку.

Я зняв кошик і ледве встиг його поставити, як пролунав свист.

Коли підвів очі, солдат зі списом крокував кудись наосліп із розставленими руками, а з його рота текла кров.

Я бачив, як Брус повертається з мечем в одній руці і ціпком в іншій, як на нього, розмахуючи мечами, кидаються двоє солдатів, а решта несуться в мій бік. Я провернув кінчик ціпка і замахнувся ним, відчуваючи, як вістря висовується з іншого кінця і блокується засувкою. Солдат, що стояв ближче до мене, прикрився мечем, тож я вдарив його іншим кінцем вище ліктя і ткнув списом в обличчя.

Обвів ціпок навколо тіла і встромив вістря йому в живіт, перш ніж він устиг зрозуміти, що я роблю. Я тисячі разів робив так різними списами або палицями із загорнутим шкірою кінцем, але вперше відчув, як вістря входить у тіло.

Солдат витріщився, остовпіло спостерігаючи, як червона сталь вислизає з його нутрощів. Я вдарив його у скроню другим кінцем ціпка, щоб прибрати з дороги. Утім, другому солдату, який стояв за ним, вдалося закритися від удару мого ціпка і притримати його рукою, піймавши вістря десь у себе під пахвою.

Я провернув свій кінець, вихопив меч і вдарив його в скроню.

Він затулився своїм пощербленим клинком; цієї ж миті пролунав металевий брязкіт, і його шию раптово обплів ланцюг із дрібними ланками. Я відскочив убік, встромивши меч глибоко йому під пахву.

Брус стояв над солдатами, що лежали на стежці, а ланцюг звисав з кінця його дорожнього ціпка. Він смикнув його, перекидаючи солдата, і розмотав ланцюг, який втягнувся всередину, після чого надів дерев’яну затичку і закрутив її. З іншого боку сховав меч, і ціпок знову став лише ціпком.

— Я забув тебе спитати, як виймати ланцюг, — сказав я.

— Не варто відволікатися, — відповів він. — Ціпок шпигуна дає масу можливостей. Потрібно чимало тренуватися, щоб швидко вибирати.

— Я думав, ти хочеш віддати їм кошик, — сказав я. У мене почали підгинатися ноги.

— Ні. Просто з кошиком за спиною незручно битися.

Я мусив сісти на землю. Почувався слабким і жахливо втомленим, немов без відпочинку йшов кілька днів. Дивився на своїх власних солдатів, які не перейшли на бік ворога, не здалися, а зараз в нагороду за це стали дичиною в якихось лісах і врешті були вбиті тим, кому вони зберегли вірність. Світ почав здаватися занадто складним і незрозумілим.

Я дивився на сіре обличчя із застиглим виразом страждання того, кого я вдарив у живіт. Його очі були широко розплющені.

Солдат, якого я проткнув мечем, був живий, хрипів і бився за кожен вдих. Ще один трохи ворушився, дряпаючи пальцями пісок, а інший відчайдушно стогнав. Брус вийняв короткий, широкий кинджал і підійшов до нього.

— Брусе! — крикнув я.

Він не відреагував. Присів біля солдата, дбайливо обійняв його за плечі, а потім різко увігнав лезо в потилицю. Той відчайдушно сіпнувся, його стопи засмикалися, дряпаючи підкованими підошвами траву й утоптану землю тракту.

Стогін припинився.

Я опустив погляд, спостерігаючи, як мій товариш схиляється над наступним вмираючим.

— Ні… благаю… ні… мамо… — почув я, а потім пролунав короткий відчайдушний крик.

Раніше мені здавалося, що переможені в бою гинуть миттєво і без зайвих страждань. Я не розумів, що навіть пробита мечем наскрізь людина може помирати годинами.

Я чув, як їхні чоботи шкребуть по землі, коли Брус один за одним відтягував солдатів у ліс. Потім він обшукав кущі й кинув на стежку два подерті, багаторазово залатані мішки.

Я мовчав. Брус висипав вміст мішків, але там було небагато: якийсь одяг, погнутий кубок, зацвілий шматок сиру, обгорнутий промасленим папером. Він знайшов пласку, майже порожню пляшку і, тримаючи її між колінами, облив водою закривавлені долоні й ножа.

— Війна — це тріумф необхідності, — озвався, змиваючи кров і методично миючи руки. — Занадто часто ти робиш не те, що правильно або шляхетно, а те, що необхідно. Вони вирішили, що можуть нас пограбувати і вбити. Були голодні, розгублені й покинуті. Саме тому нам довелося вбити їх. І тому довелося все завершити, коли вони були переможені. Взяти їх у полон неможливо. Залишити вмирати на шляху — надто жорстоко і небезпечно.

Я мовчки кивнув.

Відчував лише втому.

Мішки й мечі ми закинули в кущі, плями крові на дорозі ми присипали пилом.

Ішли дорогою всю ніч, потім знайшли струмок і, йдучи його берегом, заглибилися в ліс, щоб умитися, напитися і переднювати в густих заростях. Наступної ночі повернулися на дорогу.

Тоді вперше ми зустріли звичайного подорожнього. Ледве опали сутінки, ми почули тупіт і відразу сховалися за дерева, де лягли долілиць на землю, перечікуючи, поки подорожній проїде.

Це був самотній вершник, який швидко скакав на великому плямистому коні. Тільки це я й встиг помітити. Ми почекали, поки цокотіння копит стихне, потім ще трохи, і лише потім вирушили далі. Задля впевненості вже лісом.

Гадаю, ми просто були втомлені. Інша справа, що, випередивши нас і причаївшись у кущах за двісті кроків далі, він сидів зовсім тихо. Навіть його кінь не видав жодного звуку.

— Добрий вечір, подорожні, — пролунало з темряви.

Ми обидва завмерли, приготувавшись до стрибка і стискаючи пальці на дорожніх ціпках. Він сидів на лежачому коні. Звір смикнув головою і встав на ноги, а вершник лише похитнувся в сідлі, виїжджаючи на стежку.

На ньому була піренейська куртка з клановою обшивкою, капелюх подорожнього, який нагадував пласку миску, ніж на лівому стегні, меч біля сідла і лук за спиною. Ми дивилися на нього із подивом.

— Я помітив, що ви сховалися, коли я проїжджав повз. Йдете вночі і ховаєтеся від кожного, а тому ви, напевно, безпечні. Дозвольте глянути вам в обличчя. Трохи підніміть капелюхи, дякую. Я Лемеш, син Корабельника, кай-тохімон клану Гусей.

Ми мовчали.

Він здавався нереальним. Він міг нам наснитися або походити з якоїсь казки, але не міг існувати насправді.

— Я глянув у ваші обличчя. І зараз знаю, що можу вам довіряти. Бачу обличчя людей світлих і бувалих. Але також бачу втому, довгу дорогу і страх переслідування. Тому скажу так — відвідайте мій дім. Єдиний у цій пустці. Відпочиньте, поїжте і викупайтеся. А натомість розкажіть мені, що відбувається у світі. Я був у селищі Хазил Ґир за лісом, але там усі немов збожеволіли. Марять, наче в лихоманці. Ви йдете здалеку, тож маєте щось знати.

— Дякуємо, пане, — відповів Брус. — Ми — сіндари. Мені звуть Тендзин Бирталай, а це мій племінник Арджук Хатармал. Незабаром стане чиновником. Ми повертаємося додому.

Далі ми пішли, тримаючись за збрую його коня. У бік від дороги кам’янистою стежкою, потім через лісок. А потім я мало не скрикнув від подиву.

Будинок Лемеша виглядав як кірененський маєток з картинки. Побудований у формі чотирикутника, з укритим черепицею, чотириспадним подвійним дахом, стояв над струмком. Я бачив тепле світло, що лилося з вікон, і дим, що піднімався з труб.

Мені здавалося, що я сплю, коли заходив двостулковими воротами і дивився на домочадців, які вийшли нам назустріч. Востаннє такі вишиті листям і геометричними візерунками сукні та каптани я бачив у Притулку Хмар.

— Вітаємо в нашому будинку, мандрівники, — сказала чорнява жінка з тацею, на якій стояли дві маленькі чари з горіховим відваром і лежали два пиріжки.

Брус подякував, безпорадно озираючись навколо, після чого понюхав відвар, немов бачив його вперше у житті. Моя роль була простішою, мені не доводилося навіть прикидатися. Я просто дивився широко розплющеними очима, мов очманілий.

У нас забрали кошики, а потім провели до лазні, викладеної світлим відполірованим каменем. Скрізь були лампи, на гладеньких дошках стояли декоративні деревця в керамічних горщиках. У лазні приготували два величезних відра з гарячою водою, на столі лежали рушники й губки, стояла миска з витяжкою із мильнянки.

Коли з бічних дверей вийшли дві молоді служниці, голі і лискучі від олії, і почали розводити мильнянку, я відчув, як у мені щось тане від захвату.

Брус скрикнув і виштовхнув мене з лазні, а потім розвернувся до дверей, стискаючи в долонях капелюх.

— Не можна… Це погано… — пробурмотів він до господаря, який сміявся. — Нам не можна дивитися на тіло жінки без згоди Підземної… Не можна оголюватися, дуже погано…

— Непросто з вами, — сказав Лемеш. — Але, якщо дівчата підуть, ви погодитеся помитися? Ми хотіли б розділити з вами трапезу, а без цього… з різних причин це неможливо. Такий у нас звичай, вибачте. Але ми не хочемо накликати на вас гнів вашої богині.

Ми погодилися, щось бурмочучи собі під ніс і дивлячись у землю, наче парочка бовдурів. Ми були амітраями. Поверталися додому, в безлюдне сільце. Якби не Брус, я зовсім про це забув би.

— Я йому не довіряю, — пробурмотів Брус, коли ми вже сиділи у воді. — Ніколи не чув ні про який клан Гусей. Ніколи не бачив кай-тохімона, що мешкав би в сільській хатині. З іншого боку, звідки тут взагалі взялася кланова садиба?

— А де його клан? Усі живуть у цій хаті? — запитав я. — І все ж я шкодую, що тобі довелося відіслати дівчат.

— Його дружина сама зустрічає гостей, а обличчя її розфарбоване, наче в акторки. Той, хто прийняв коня, був його сином. Мені це не подобається. До того ж усі чоловіки, і навіть слуги, носять святковий одяг. Їхні кланові знаки дивні, — пояснював він. — Не торкайся мильнянки, ти навіть не повинен знати, що воно таке.

— І що ми зробимо? Раптом це пастка?

— Цей будинок стоїть давно. Цей святковий одяг багато разів латаний-перелатаний. Вони носять його досить довго. Неможливо, щоб вони з’явилися тут виключно через нас.

— Я повинен взяти трохи мильнянки. Інакше я цього не змию.

Тут усе було дивне. Ми сиділи у великій вітальні, як поважні гості. Спочивали на подушках, дивлячись на дерев’яні таці і тарілки з їжею, які зазвичай подають на пізній сніданок. За вікнами була ніч, а у вогнищі в кутку кімнати потріскував вогонь.

Навколо низького столика сиділи всі домашні, а також слуги, за винятком старої жінки та хлопчика, які подавали до столу, але потім сіли і вони.

Брус намагався накладати собі соління ложкою, невпевнено принюхувався до пасти, ніби не розуміючи, що це таке, покірно дозволяв господареві вчити, як накладати пасту шматочком хліба. Лемеш був у захваті. Пояснював нам призначення кожного предмета і розповідав про кожну страву так, наче сам їх вигадав.

Мариноване м’ясо було надмірно солодке, рибна паста — занадто гостра, і все ж я відчував себе так, ніби ніколи в житті не їв нічого смачнішого.

Дочка Лемеша на його прохання принесла сітару й заграла. Це було жахливо, але все одно я неначе потрапив додому. Міг би слухати її годинами.

Після їжі принесли мішечок із травою і люльку. Брус сидів із кам’яним обличчям. Навіть не проковтнув слини і не поглянув на траву.

Господар не приховував, що чекає на новини, але не підганяв нас. Нарешті запитав, що відбувається, — мигцем і не напосідаючи — тож ми коротко і хаотично розповіли йому те, що могли знати двоє провінціалів, яких переворот застав у столиці.

Ефект був громоподібний. Дружина Лемеша зблідла, мов стіна, це було помітно навіть під її дивним макіяжем, а він сам сидів нерухомо і слухав, стискаючи кулаки й зуби.

— Впав… Тигрячий Трон? — запитав безсило. — Імператор мертвий? Повертається Кодекс Землі?!

— Настав день гніву Підземної Матері, — сказав Брус. — Вона наслала на нас посуху, щоб ми отямилися. А потім з Нахель Зиму прийшла пророчиця, яка зветься Вогнем Пустелі. Вона захотіла знищити чужоземну династію і випалити її святим полум’ям. Так нам було сказано.

— Отже, те, про що я думав усе життя, це правда, — процідив розлючений Лемеш. — Ми, амітраї, дурні! Варвари мають рацію, коли плюються на один лише наш вигляд. Ми невільники і єдине, що нам відомо, це рабство. Для нас і для всіх. Лише раз нам попалася династія, яка принесла щось більше, ніж батіг. Ми могли навчитися жити як цивілізовані люди. Навчитися в тих, кого ми колись знищили. Ми могли мати закон, дороги і музику, могли митися, будувати і торгувати. Врешті ми могли би зрозуміти, що таке честь і свобода. Ми могли навчитися Шляху Вгору, як і всі істоти на світі. Але ні. Навіщо? Чи не краще знову віддати себе в рабство дурням у масках і книзі, в якій немає нічого, крім безглуздих заборон? Знову станемо бандою дикунів, що кидаються на весь світ, як скажені пси. Знову ритимемо землю пазурами там, де нормальна людина візьме лопату. Знову палитимемо все, чого не знаємо з книги, і знищуватимемо все, чого не розуміємо. Тому що так каже старий варварський кодекс. Закон диких пустельних кочівників!

— Нам не можна цього слухати… — пробурмотів Брус, дивлячись в землю.

— Ох почуй востаннє в житті, що каже тобі вільна людина! — вигукнув Лемеш. — Послухай те, чого ти більше не почуєш і що зветься правдою! Я — амітрай, як і ти. Але відтепер я не хочу про це пам’ятати. Відтепер я буду тільки Лемешем, сином Корабельника з клану Гусей. Я і вся моя сім’я. Ми сидітимемо тут. Не вдягнемо кланового лахміття, не дозволимо себе розділяти чи годувати жерців, немов домашня худоба. Може, вони про нас забудуть у цій пустці. А якщо ні, ми будемо битися. Зробимо те, що зробили б на нашому місці кірененці. Знаєш чому, ситаре Тендзин? Тому що ми — останні кірененці. Запам’ятай нас. Запам’ятай, як виглядає цей будинок. Запам’ятай, що ти їв і як приймають мандрівника, коли він самотній, голодний і втомлений. Усе це називається цивілізація. Запам’ятай, мій бідний темний друже, і тоді світ не помре остаточно.

Я довго лежав, вдивляючись у стелю. Може, тому, що відвикнув спати вночі, а може, через м’яку постіль і світлі стіни. А може тому, що я не міг забути слова амітрая, який прикидався кірененцем. А я був кірененцем і удавав амітрая. Ми обидва були досконалі у своїх ролях. І я віддав би все, щоб помінятися з ним місцями.

Вранці ми з’їли сніданок, так наче нічого не сталося. Отримали відвар, гарячі коржики і пасту з сиру. Лемеш дав нам у дорогу припаси, дбайливо загорнуті в хусточки.

— Ви не принесли мені добрих звісток, — сказав він. — Але те, що ви розказали, було важливим. Тепер ми будемо готові.

— Із гнівом богині нічого не вдієш, — сказав йому Брус. — Не можна його стримати, як не можна стримати бурі.

— Це ніяка не богиня, друже, — сказав Лемеш. — Це всього лише один із духів-стихій. Надаку. Одна з дивних істот, які мешкають у світі разом із нами. Нічого не створює і нічого не дає. Запам’ятай, мій друже, якщо коли-небудь ти побачиш справжнього Бога, відразу його впізнаєш. Це той, хто дає життя, створює світ, і до якого всі ми прагнемо. Він значно величніший за твою богиню, він величніший за весь світ. Його велич не залежить від таких дурниць, як те, що ти з’їв, як одягнувся, з ким одружився чи спав. І він не вимагає ніяких кривавих жертв, йому не потрібні блазні в червоних плащах і масках, щоб його зрозуміли.

— Дякуємо тобі за гостинність, — тихо сказав Брус. — Прошу тебе, забери своїх і їдь звідси. Якнайдалі. Я чув, що кірененці теж могли тікати, ховатися і битися нишком, коли вороги виявлялися занадто сильними.

— Ні, ситаре Тендзин, — відповів Лемеш. — Цього нам не дозволить честь. Повір мені, я краще знаю, що зробили б справжні кірененці. Залишилися б у своїй родовій садибі і жили б спокійно, розумно і цивілізовано. А коли б на них напали — то билися б до останнього. Я знаю, бо я сам — кірененець.

Ми довго йшли трактом мовчки, вперше за багато часу при світлі дня. Не знали, що сказати.

Близько полудня ми дійшли до широкої дороги, але я не зміг би сказати, чи це той самий шлях, яким ми йшли через ліс, чи інший. Гадаю, що інший, тому що той був майже порожній, а тут уже двічі нам доводилося ховатися, почувши цокання копит. Вперше це було п’ятеро вершників, а за другим разом — двоє.

— Напевно, це військо, — сказав Брус. — Якщо вони вже встигли повернути Кодекс Землі, то нікому, крім війська і жерців, не можна буде вільно подорожувати — тільки пішки і лише з дозволом.

— Чому ми не перечекали день?

— Ми наближаємося до річки. Там є невелике місто і міст. Я певен, що він перекритий і там стоїть патруль, тож нам потрібно знайти спосіб перейти його, а це можливо тільки вдень. Це не дуже важливий міст, тому я сподіваюся щось вигадати. Пам’ятай, у місті завжди простіше сховатися. На пустках мало людей, але саме тому кожен подорожній відразу привертає увагу.

За якийсь час нас проминула двоколка, запряжена волами. Селянин, що віз на ній купу обв’язаних полотном пакунків та йшов збоку возу з палицею в руках, не привітався з нами і не запропонував підвезти.

— Минатимемо блок-пости і патрулі на дорогах, — сказав Брус. — Цього не завжди вдасться уникати. Тому ти повинен запам’ятати правило чотирьох подібностей. Коли тебе шукають, отримують опис. Простий, його зможуть зрозуміти і вивчити напам’ять звичайні солдати. Якщо ти підпадаєш під цей опис в одному пункті, вони звертають на тебе увагу. Якщо в двох — стають підозріливими. Якщо в трьох, ти вже підозрюваний, і тоді, згідно з правилами, хтось із офіцерів повинен прийняти рішення, що робити далі. Якщо ж підпадаєш під цей опис в чотирьох пунктах, тоді ти — той, кого вони шукають, і тебе буде затримано. Їх не обходить, чи таку людину раніше вже затримували. Це військо. Вони переконані: якщо мусять доставити юнака відповідного віку, який виглядає належним чином і поводиться як спадкоємець Тигрячого Трону, то чим більше таких доставлять — тим краще. Краще знайти п’ятьох імператорів, ніж одного. Відтак, щоб подолати заставу на мосту, потрібні хитрощі.

— Хіба не можна обійти міст?

— У нас уже немає човна, а ця річка дуже швидка і оманлива.

Дорога знову вела крізь ліс, але не такий дрімучий, як раніше.

Час від часу ми виходили на скелясті пустки, порослі чагарником.

З-за чергового повороту перед нами відкрилося дивне видовище.

На дорозі криво стояв дерев’яний двоколісний візок, на якому, ледь утримуючи рівновагу, сидів жрець Підземної в червоному плащі, ховаючись від сонця під парасолькою. Біля осі візка копошився храмовий служка з поголеною головою, теж у червоному одязі, що складався з широких штанів, щільно перев’язаних навколо литок чорною стрічкою, і дивної куртки, що прикривала тільки одне плече.

Побачивши нас, жрець скинув капюшон і одним рухом натягнув блискучу, наче дзеркало, маску.

— Гей, ви там! — Голос жреця звучав так, наче в його горлі були металеві струни. — Бігом сюди! Допоможіть цьому косорукому!

Брус відповів якоюсь дивною посмішкою, яка наводила на думку про вовка.

— Їх не знайдуть? — запитав я пізніше, сидячи на дерев’яних козлах і дивлячись на дупи віслюків.

— Рано чи пізно знайдуть, — відповів металевий голос з-за дзеркальної маски. — Знайдуть два голих безіменних трупа. Ці їхні маски дуже доречні для нас, Арджуку. Коли ми дістанемося до міста, тобі доведеться злізти з козлів і йти поруч. Жоден солдат не подумає про спадкоємця-втікача, побачивши якогось служку, що йде пішки і супроводжує жреця, який зручно вмостився на возі. Але місто і патрулі — це завжди ризик. Настав час тобі дізнатися, куди ми прямуємо. Якщо щось трапиться зі мною, за будь-яку ціну доберись до Саураґару. Звідти — до невеликого містечка на краю пустелі, що зветься Нагільґил. А там приєднайся до каравану контрабандистів солі, який прямує через пустелю.

— Але куди?!

— За Пустелю Кінця Світу і Бар’єрні гори. До земель чудовиськ, варварів і бестій. До земель, звідки прибувають «вовчі кораблі».

Я мовчав.

— Але ж я там не проживу і хвилини. Люди-Ведмеді — людожери, а екіпажі «вовчих кораблів» — мерці і примари!

— Казки. Це єдине місце на землі, де Нагель не зможе тебе знайти і до тебе дотягнутися.

Ми проїхали ще трохи.

— Але чому ти кажеш про це саме зараз?

— Тому що не знаю, що станеться за мить. У цьому одязі ми, може, й переїдемо через міст, але, ймовірно, нам доведеться ночувати серед жерців у Червоній Вежі.

Ми саме виїхали з-за повороту, і перед нашими очима постала Червона Вежа — величезна і стара.

Розділ 9

Сад земних насолод

Гине худоба, родичі гинуть,

І смертний ти сам,

Та смерті не відає слава гучная

Гідних учинків.

Гине худоба, родичі гинуть,

І смертний ти сам,

Та знаю одне, що смерті не звідає:

Вмерлого слава.

Havamal, Повчання Високого[6]

Він сам обрав ще двох чоловіків, окрім Ґрунальді. Наказав їм вдягнути темний, а найкраще — чорний одяг і намастити волосся дьогтем. Змішав барвник і намалював чорні зиґзаґи на руках і обличчі, повісив на шиї амулет із танцюючими Зміями. Вони мовчки дивилися на те, що він робив.

— Дайте мені щось, що належало дітям. Одяг, ковдри, гребінь.

Принесли. Нервово, з біганиною, неспокійним обшукуванням кутів, копирсанням по закутках. Але все ж знайшли. Якийсь шалик, щось схоже на светр, кістяний гребінець. Дерев’яного коника. Драккайнен узяв шаль і притиснув її до обличчя, глибоко втягуючи повітря.

Вони стояли тісним колом, втупивши в нього темні звірині невиразні очі, й отетеріло мовчали.

Він заплющив очі, намагаючись виділити характерний, чужий запах поту, але не знав, чи вдасться. Запах був надто чужим, надто відмінним. Його не вдавалося ні з чим порівняти. Цифрал працював на повних обертах, але програмування не було пристосоване до розпізнавання чужих.

— Хто це? — запитала одна з жінок тривожним шепотом.

— Чужинець. Його кличуть Нічним Подорожнім.

— Він Діючий?

— Не знаю.

— Меч, ніж, лук і стріли, — сказав Драккайнен і встав. — Іншої зброї не брати. Нас замало, щоби вступати в битву. Візьміть коней, які не бояться вогню і гір. Трохи їжі. Усе інше доведеться добувати самим. Якщо побачимо Зміїв, шуму не здіймати. І збирайтеся швидко, кожна денна хвилина нам потрібна.

Він вийшов на площу і перевірив збрую Ядрана. Чорнява жінка з мечем за спиною стояла, спершись об стовп галереї, і допитливо на нього дивилася.

— Я їх знайду, — сказав він. — Надія є. Якщо вони живі, то ми їх відіб’ємо і приведемо назад.

Глянув у темні, схожі на білчині, очі і, як завжди, не побачив у них емоцій. Відчай? Відторгнення?

— З якого боку частоколу була драбина?

Вона вказала рукою.

— Ішов дощ. Ми спробували шукати з собаками, але ті загубили слід.

— Ми не загубимо.

Вони мовчки та скептично спостерігали, як Вуко рачкував під частоколом, мацаючи траву і мокру землю. Знайшов один слід, потім другий. Відбитки кількох псів і багатьох людей.

— Тут усе затоптане, — промовив осудливо. — Поки що — туди, — вказав напрямок. — Не сідати на коней, ідемо навпростець, через ліс.

Вони побігли слідом. Він біг підтюпцем, раз у раз присідаючи, щоб акуратно, майже пестливо обмацати бруд, розгорнути і понюхати траву, роззирався і глибоко вдихав повітря. Вони не встигали за ним. Драккайнен перестрибував стовбури й каміння, піднімався схилом.

— Не ведіть коней точно за мною! — раптом гаркнув твердим голосом. — Обходьте перешкоди! Важливо, щоб ви мене бачили, а не наступали мені на п’яти.

Сліди вели до невеликого струмочка, що біг серед каміння. Драккайнен увійшов у воду і якийсь час роззирався навколо.

— Тут собаки загубили слід, — сказав він замислено, немов сам до себе. Опустив голову і оглянув дно, шукаючи камені, перевернуті світлою стороною догори, коріння і гілки на березі, за які хтось хапався, щоб устояти на ногах. Потім по коліна у воді рушив угору за течією струмка. За якийсь час знову зупинився, подивився у воду під ногами, а потім оглянув високий берег.

— Тут, — сказав. — Угору по схилу. Один із них шкутильгає, — зронив незабаром. — Хлопець.

— Тарфі, — глухо відповів Спалле.

Схил був занадто крутий для коней, тож їм довелося його обходити, піднімаючись між вивернутими стовбурами, ямами і скелями тільки для того, щоб відразу ж спуститися з іншого боку. — Але ж тут є стежка, — незадоволено пробурмотів Спалле, — ми могли нормально доїхати в сідлі.

— Він же йде по сліду. Звідки міг знати, куди цей слід приведе.

— Якщо він і справді йде по сліду після таких дощів, значить, усе так, як я відразу казав. Він Діючий.

— Але це наш Діючий.

— Гаразд, але, якщо це не так, ми даремно тут лазимо.

З іншого боку і справді була стежка, але Драккайнен досить швидко з неї зійшов і рушив униз по схилу. Було видно, як він скаче між сріблястими стовбурами і щохвилини припадає до землі. Унизу, між деревами, було значно світліше, там починалася гірська галявина. Вони бачили, як Вуко виходить на траву і знову рачкує на землі.

— Ми не з’їдемо туди кіньми. Він прострибав, немов козел, а коні поламають ноги.

— Тоді як?

— Сухим жолобом, трохи далі. Ми з Гйяфі візьмемо коней, а ти хутко за ним.

Драккайнен втрачав слід мінімум тричі. Міг покладатися лише на сліди, що були й так розмиті, бо запах змили дощі й перекрили інші аромати — такі ж далекі й невиразні.

Коли вони під’їхали, він сидів навпочіпки і прикладав до землі меч, трохи вийнятий з піхов. Кінчик піхов залишався нерухомим, але руків’я меча в руках Подорожнього крутилося по землі, він прикладав його то туди, то сюди.

— Він здурів.

— Я міряю довжину кроків, — гаркнув Драккайнен. — Втратив слід і тому шукаю від останньої точки. Не заважай.

За якийсь час вони знову його наздогнали. Він стояв і дивився на землю.

— Тут їх зустріли.

— Хто?

— Кілька чоловіків. П’ятеро чи шестеро. І вісім дивних створінь. Напевно, це ті самі краби, про яких усі говорять. Сліди незвичні, схожі на людські, але вузькі й довгі. І ці вістря… все навколо порубано. Листя, стебла. Так наче ними безглуздо розмахували. Вузькі, довгі леза. Дуже гострі. Але крові немає. Нікому тут нічого не зробили. Це не був бій.

Він випростався.

— У чоловіків були коні. Важкі і дивно підковані. Туди пролягає дорога на Скельний перевал?

— Ні.

— А куди в країну Зміїв?

— Може, через Ведмежі пагорби. Там невисоко, кіньми зможемо пройти.

— Тоді покажи мені дорогу.

Їхали без перепочинку до самих сутінків. По дорозі Драккайнен раптом зіскочив з коня і присів у траві. Потім встав і подав Ґрунальді маленьку шкіряну шапочку:

— Тримай. Хтось із них загубив. Тепер ви бачите, що ми йдемо правильно?

Потім вони знову злізли з коней і пішли далі, незважаючи на темряву. Драккайнен вів уперед упевнено, немов рівною дорогою. Коні спотикалися, люди перечіплялися через гілки.

— Треба зробити зупинку, — сказав хтось.

— Немає часу! — гаркнув Ґрунальді. — Ульф якось іде, значить, і ми можемо!

Ішли в цілковитій темряві вгору, спотикаючись об скелі. Спалле трохи підвернув ногу, а другий воїн на ім’я Гйяфі Залізний Ранок виблював через утому.

Урешті-решт зупинилися на відпочинок. За три години перед світанком, на кам’янистому схилі трохи вище лінії лісу. Драккайнен заборонив розпалювати вогонь.

— Занадто погано бачу, — сказав він. — Ми могли втратити слід. Потрібно чекати до ранку, бо якщо йдемо не в той бік, доведеться повертатися.

Вони впали один біля одного на мокру траву, важко дихаючи. Ніхто не мав сил сказати ані слова. Фляжка з водою помандрувала з рук у руки.

Потім Гйяфі і Спалле заснули. Драккайнен сидів, загорнувшись у плащ, і прислухався, а Ґрунальді сидів поруч і нервово хрустів пальцями. Було видно, що найохочіше він вирушив би далі. Шкіряну шапочку, знайдену по дорозі, він увесь час тримав у руках.

— Ти правда бачиш слід? — запитав нарешті. — У цій темряві?

— У темряві вже ні. Тому ми й зупинилися. Другий місяць сховався. Взагалі-то щось бачу, але по сліду йти не можу.

— У тебе очі світяться в темряві, як у вовка, — понуро зауважив Ґрунальді. І за мить: — А що робитимемо, коли дійдемо? Вчотирьох?

— Точно не станемо кидатися на них із криками. Подивимося. Влаштуємо засідку, повибиваємо їх по одному, може, влаштуємо саботаж. Найважливіше — це відбити дітей.

— Що таке «саботарх»?

— Побачиш.

Рушили в дорогу, ледь посіріло небо.

Угору, вгору і вгору. Між камінням, чіпляючись за скелі і тягнучи за собою коней, які дедалі сильніше впиралися. Тут не було жодної стежки, тільки кам’янисті осипи. Над ними височіли сірі стіни, наполовину досі занурені в пітьму.

Драккайнен раптово зупинився, підняв руку:

— Стояти! Тихо, чуєте?

Вони не чули нічого.

— Те виття, що ми чули на Драґоріні. Не чуєте?

— Здається, я щось чую, — невпевнено сказав Гйяфі.

— А я нічого.

— Далі. Немає часу.

За кілька годин вони минули перевал і почали спускатися, поки дорогу їм не перегородив струмок. Тут не було ані стежки, ані дороги. Нічого. Тільки струмок, скелі і хащі карликових дерев. Вони з надією спостерігали, як Вуко повзає серед скель, поки нарешті не вказав напрямку.

— Угору. Вершники їхали струмком, інші йшли поруч, по скелях.

Побігли вздовж струмка. Потім — на інший берег і долиною вниз. По слизьким, вологим скелям, ледь помітною стежкою. Кінь Гйяфі запанікував. Хропів, танцював і дико верещав. Моряк деякий час намагався з ним упоратись, усвідомлюючи, що всі стоять і дивляться на нього з осудом, врешті накинув плащ на голову тварини і повів її в кінці.

— Не видавай нашого розташування! — гаркнув Драккайнен.

Вони мовчки подивилися на нього.

На дні долини Подорожній раптово зупинився і безпорадно роззирнувся.

Вони спокійно зупинилися, чекаючи, поки він знайде слід. Завжди знаходив. Сиділи тихо і намагалися не заважати. Ґрунальді підняв фляжку, спершу попив, а потім плеснув в обличчя трохи води. Спалле сидів біля ніг коня, звісивши голову. Зняв шолом, приторочив його до свого пояса і розтирав утомлене обличчя.

Чекали.

Драккайнен оглянув гілки, потім відступив на узбіччя, відщебнув меча і взявся перевіряти сліди.

Вони чекали, поки він натрапить на слід. Упевнені, що буде так, як щоразу.

Драккайнен встав, копнув скелю і вибухнув низкою жахливих фінських прокльонів, які лунали так, немов хтось занурив розпечене до білого вістря в крижаний льодовиковий струмок.

Моряки мовчали і слухали з повагою, хоча не могли зрозуміти ані слова.

— Кінець, — сказав Подорожній, — тепер ми справді їх втратили. Тут був останній слід, — він копнув землю. — А далі вони немов розчинилися в повітрі. Зараз почнуться ці ваші їбучі бздури про холодні тумани і всяке там магічне лайно, яке я терпіти не можу! От правда, jebem ti duszu, da piczki materi. Ненавиджу це! Воно заважає працювати! Може, хтось знає, куди вони полізли? Туди?! Туди?! А може, отуди?! Або вони полетіли на диких гусях?! У цьому дебільному світі, напевно, часто так подорожують!

Випростався і зробив кілька глибоких вдихів.

— Дайте води, — сказав раптово ввічливим тоном, перевішуючи меч за спину.

Ґрунальді подав йому фляжку. Драккайнен випив, витер губи і повернув.

— Спуск із гори, — сказав спокійно, — був траверсом в ту сторону. Тобто, попереду. Слідів немає, отже, йдемо вперед.

Але вони пройшли заледве кількадесят кроків.

— Стояти! — крикнув Спалле.

Драккайнен, який пройшов вступний вишкіл у Морському Загоні Спеціальних Операцій, завмер із піднятою ногою. Таке раптове і громове «стояти!» для нього означало міну. Розтяжку, фотоелемент або лазерний фугас. За мить він усвідомив, що протипіхотних мін тут немає, і дуже повільно поставив підошву чобота на стежку.

— Що трапилося? — запитав терпляче.

Спалле вказав на щось рукою:

— Не бачиш?

— Спалле, — процідив Драккайнен, — прошу по суті. Я бачу багато речей, але не знаю, про що ти. Бачу гори, кущі, скелі.

— Урочище. Поглянь на ці покручені кущі. На коло мертвих птахів навкруги. На труп кози, який поріс якимись шипами. На скелети скельних псів.

— Я так розумію, — почав Драккайнен, — що в зв’язку із цим ми не можемо йти далі?

— Бачиш, як тремтить повітря?

— Отже, маємо обійти.

— Як? Занадто стрімко. І вниз, і вгору. Коні впадуть.

Драккайнен сів на траву, дістав люльку:

— У кого які ідеї?

Викресав вогонь, роздмухуючи жар на скелі серед сухої хвої карликових сосен, нарешті блимнув вогник. Драккайнен дуже обережно запалив маленьку гілочку, приклав її до люльки.

Решта мовчали, із цікавістю на нього поглядаючи. Драккайнен випустив клуб диму, потім на мить прикрив очі.

— Перепрошую, — сказав. — Схоже, я трохи втомився. Зараз щось вигадаю.

Сидів так якийсь час, попихкуючи люлькою і роззираючись.

— Забирайся! — раптово каркнув Невермор, присівши на скелю просто на межі урочища.

— Це я й сам знаю, — сказав йому Драккайнен. — А далі що?

Ворон пролетів у нього над головою і сів на іншу скелю.

— Траакт!

— Чудово, — процідив Драккайнен. — Чому б і ні? Це ж абсолютно раціонально. Слідуємо за вороном. А в тебе збільшився словниковий запас, як я чую.

— Траакт! Траакт! — каркав Невермор.

— Мені б хотілося, щоб ти казав «шлях», «туди» чи щось у цьому дусі, що менше схоже на каркання. Тоді я не відчував би себе ідіотом.

Відтоді йшли набагато швидше. Не було потреби раз у раз зупинятися й шукати слідів.

Так тривало кілька наступних годин, і моряки почали думати, що птах жене їх ще швидше, ніж Драккайнен.

Спустилися в якусь долину, потім піднялися на черговий, не дуже високий гірський хребет.

Унизу, між гостроверхими ялинками, тягнулося русло річки, а відразу біля неї стояв чотирикутний двір. Із димових отворів під дахом звивалися сині смуги диму, а навколо крутилося кілька людей, які звідси здавалися крихітними, немов мурашки.

— Коней назад! — крикнув Драккайнен. — І всі — на землю! Не стійте на тлі неба!

Повернувся і побачив, що всі й так уже лежать, а Гйяфі притримує всіх коней.

«Перестань вдавати тут коммандос, — вилаяв себе подумки. — Вони не дурні і в цю гру грають усе своє життя».

Вуко підповз до краю і дуже обережно визирнув, оглядаючи околиці.

— Двоє людей женуть кудись кіз. Перед воротами сидить один із мечем, але не знаю — він охоронець чи сидить просто так. Жере щось біле з миски. Під рукою в нього лук, тому гадаю, що все ж таки вартовий. Усі — Змії. Зачіски, татуювання і таке інше. Зараз назовні виходить якась тварина. Свиня? Ні, це не тварина. Це один із тих так званих крабів. Справді, весь у броні, клинків я не бачу. Маленький, дістав би дорослому чоловікові до грудей, але кремезний. Якось дивно рухається. Наче тільки тулуб, без голови. Виглядає радше як глибоководна риба на ногах, а не як краб. Ну гаразд.

Відповз задом і спустився з іншого боку, між валунами.

— Зробимо так, — сказав він. — Я зараз туди піду. Сам. Подивлюся, що воно таке, і перевірю, чи є там ваші діти. Подивлюся, скільки там воїнів і як вони охороняють. Ви чекайте тут. Не ходіть за мною, нічого не робіть. Мені ви не допоможете. Сам я маю більше шансів. Якщо вони мене схоплять, ви це побачите. Якісь радісні крики, біганина, колотнеча. Але це може означати, що я сам вирішив влаштувати якийсь гармидер. Чекайте терпляче. Якщо не повернуся до ранку — мені кінець.

— Краще ми підемо з тобою, — сказав Ґрунальді.

— По-перше, вдаримо вночі, коли вони спатимуть. Нас замало, щоб атакувати відразу і все перевіряти боєм. Вони прикінчать нас за п’ять хвилин. По-друге, хтось залишиться з кіньми, а за дітьми ми вирушимо втрьох.

— На конях швидше тікати, — несміливо зауважив Спалле.

— Нам не можна користуватися стежкою, яка тут проходить. Це їхня стежка, і вони весь час за нею наглядають. Це єдиний вхід у долину, яким можуть в’їхати збройні, — принаймні, вони так вважають. Знайдемо собі інше місце, трохи віддалік. Там на мене почекайте, і там чекатиме Спалле з кіньми, коли підемо відбивати дітей.

— Чому Спалле?! — запротестував Спалле.

— Тому що ти вивихнув ногу, а хтось повинен залишитися з кіньми, бо це єдиний шанс на втечу. Коли ми будемо вже близько, тобі доведеться стріляти в погоню і кидати їм на голову каміння. У нас не буде на це часу.

Вони трохи спустилися схилом і знайшли лощину між скелями, в місці, якого не було видно з садиби.

Драккайнен виповз на хребет і визирнув на іншу сторону.

— Чудово, — сказав, — невисоко, але прямовисно.

На дно лощини і справді вела біла вапняна скельна стіна висотою щонайбільше п’ятнадцять метрів.

Унизу шумів потік.

Спалле стриножив коней і дозволив їм щипати суху гірську травичку і обгризати жовтий мох зі скель. Драккайнен розв’язав свій мішок і зосереджено розкладав перед собою різні предмети. Меч, моток мотузки, ніж, лук у сагайдаку і стріли. Кресало. Великий швейцарський складаний ніж, який він урочисто помістив усередину.

— Не подобається мені це, — заявив Ґрунальді.

Драккайнен умочив палець у розмішаний на пласкому камені чорний барвник і підправив звивисті візерунки на своїх руках і обличчі.

— Чому завжди в такій ситуації знайдеться той, кому «не подобається»? Вас усіх хтось найняв, чи що? — запитав Вуко, витираючи барвник об траву і копирсаючись в сумах у пошуках карабіна «вісімкою» для швидкісного спуску.

— Мені не подобається, що все залежить від тебе і що саме ти танцюєш зі смертю. Воїн не сидить і не чекає біля коней. Ми не боїмося.

— Ти помиляєшся, — відповів Драккайнен, пристібаючи карабін до поясу й перевіряючи, чи ніж не чіплятиметься об мотузку. — Це, власне, питання ризику. Воїн летить із криком, розмахуючи сокирою, після чого йому всаджують три стріли в дупу і насаджують його войовничу голову на кіл. Я вдарю під захистом темряви. Уб’ю в тиші. Знатиму, куди піти і де шукати. Ми не прийшли щоб битися зі Зміями. Ми прийшли повернути ваших дітей. Може статися так, що нас уб’ють, і нічого не вдасться. Але не розраховуй, що тоді тебе буде прославлено в пісні, хіба що твій кінь уміє співати. Бо з людей не вціліє ніхто.

Він надів на голову свою чорну хустку і зав’язав її на потилиці.

Усі мовчки дивились, як він фіксує стріли в сагайдаку, щоб ті не випадали й не гуркотіли. Випробував кілька положень сагайдака з луком, щоб той ні за що не чіплявся, перекинув за спину меч і розпустив моток мотузки.

Знайшов над урвищем криве деревце, схоже на берізку, і щосили штовхнув стовбур, а потім повис на ньому над прірвою.

— Витримає, — вирішив, зав’язуючи швартовочний вузол на стовбурі біля кореня. — Тут ми будемо спускатися.

Кинув мотузку вниз, виглянув за край, кивнув:

— Вистачило. Навіть із запасом.

Клацнув карабіном, смикнув ним для контролю і перекинув мотузку за спину.

— Пішов, — кинув Драккайнен. — Чекайте, поки я повернуся.

— Відшукай дорогу, — сказав Спалле.

Драккайнен перекинувся головою вниз і покрокував по скельній стіні під свист мотузки, що прослизала між гальмівними ланками «вісімки».

За мить вони визирнули за край, але Подорожнього там уже не було. Мотузка, впритул притиснута до вапняної стіни, теж була ледь помітна.

Він лежав під прикриттям густих хащ карликової сосни і спостерігав. Нарешті робив те, до чого його готували. До збройного звільнення й евакуації полонених. Щоправда, не тих, яких треба, але для початку і так непогано.

У лісі він відшукав порослі листям пагони плюща і обмотався ними, створивши подобу маскувального костюму снайпера. Зараз він знав, що поки не зробить якоїсь дурниці, його не повинні помітити. Навпроти брами був один великий будинок, що стояв перпендикулярно до частоколу. З боків розташовувалися дві видовжені господарські споруди.

На подвір’ї крутилося кільканадцять озброєних Людей Змія — ймовірно, тих, хто прибув уночі з бранцями в супроводі «крабів».

Окрім них, тут були ще якісь постійні мешканці. Було видно, як вони бродять подвір’ям, за годину приїхало три невеликих вози, завантажених сіном. Була ще та пара пастухів, яких він вистежив за кілька сотень метрів далі, на греблі. Прокрався в їхній бік. Хлопчисько лежав на траві, заклавши руки під голову, тримаючи травинку в зубах та віддаючись спостереженню за хмарами. Дівчина ж сиділа на навпочіпки трохи віддалік, під скельною стіною, з якої спадав невеликий водоспад. Вода пінилась, наповнюючи округле природне озерце, і впадала в струмок. Ідилія.

Дівчина була голою, лише на голові мала вінок із лози, обсипаної дрібними червоними ягідками. Зиґзаґоподібне червоно-чорне татуювання вкривало не тільки її руки, але і плечі, і стегна. Вона піднімала долоні і співала, але в шумі водоспаду не було чути ані слова. Він бачив тільки її спину, щиро кажучи, товстувату, з рядами дрібних складочок над стегнами, і руки, які вона піднімала вгору, закидаючи голову. Потім підвелася на колінах, кілька разів хитнула стегнами, потім руками, немов вивчаючи танець живота. Він уважніше придивився і помітив, що на колінах дівчина тримає козеня. Вона поклала його перед собою на землю і знову почала танцювати на колінах.

Йому подумалося, що, може, варто було б цих двох чимось налякати, але він не міг збагнути, чим саме. Він міг би їх убити і залишити тут, тоді жителі форту вийшли б на пошуки, знайшли б тіла і збіглися б до водоспаду, залишивши фланг незахищеним, але йому страшенно не хотілося цього робити.

Він уже почав був задкувати, коли побачив, як у білій піні під водоспадом з’являються темні фігури, які перетинають водну поверхню звивистими рухами, а потім навколо дівчинки звиваються величезні чорно-червоні змії. Зв’язане козеня відчайдушно сіпалося, голови змій вдарили в нього, немов батоги, і тваринка, здригаючись, впала. Гади відразу її обплели і вона зникла під клубком тіл. Кілька змій піднялися й на дівчину, обвиваючи її ноги і руки. Вони були різного розміру. Від маленьких, завбільшки з великий палець і довжиною у півметра, до двометрових, товщиною з руку чоловіка.

Драккайнен взяв до відома побачене, після чого відповз і через зарості повернувся до околиць форту. Найбільше його дратувало, що за такого руху навколо йому не вдасться пробратися всередину.

Чатував по кілька годин у різних місцях, але можливості так і не з’явилося.

Бачив «краба», який знову виліз і походжав перед самими воротами. Вартовий щось буркнув йому і тицьнув у броню кінчиком списа. Краб раптово показав кінцівки з кривими клинками, які до цього були тісно переплетені на діжкоподібних грудях, і зашипів.

Охоронець щось крикнув і вмазав крабові держаком по пласкому чолу, після чого вийняв щось із-за пазухи. Краб видав потворно високий, страхітливий протяжний крик і відступив до огорожі.

Це якась тварина, подумав Драккайнен. Принаймні вартовий до нього ставився саме так. Однак ця броня виглядала штучною. Тендітним обладунком з іржавого металу якоїсь дивної форми. Тільки на що цей обладунок одягнуто? На гігантське курча?

Він вирішив переповзти на інший бік форту і послухати, що відбувається під частоколом.

Опівдні раптово пролунав протяжний звук рогів, і ворота відчинилися. Звідти вийшли риссю кілька вершників, а за ними двома шеренгами рівно крокували краби.

Драккайнен тоді був на середині шляху через поле, просто перед поселенням. Ретельно обплетений клубком ліан і сухою травою, він був схожий радше на пагорбок або оберемок сіна, що впав із возу. Рухався так повільно, що потрібно було бути справді уважним спостерігачем, щоб помітити хоч якийсь рух.

Але коли загін вилетів просто на нього, єдине, що йому залишалося — це повільно опустити обличчя до землі й чекати.

Коні, на яких їздили Змії, виглядали дивно. Носили повні обладунки, але все було в якихось безладних лусочках і відростках. Нагадували радше ящірок або морських коників. Та сама естетика, що і на обладунках «крабів».

Щось його жахливо дратувало в їхньому вигляді, але він не міг зрозуміти, що саме. Щось було не так. Щось типу: «Знайдіть відмінності на малюнках».

Оточене шипастими сегментами копито вдарило в землю поруч із його головою, здіймаючи хмару пилу. За метр від нього крокували, брязкаючи вільно прилягаючими бляхами, дивні створіння. Голів майже не було, тільки гладенька випуклість із чимось на кшталт широкого дзьоба спереду і вузькою щілиною над ним. Нагадували шолом «жаб’ячий писок» із земного шістнадцятого століття.

Кінь ударив копитом поруч із його стегном, ще один переступив через голову. Драккайнен навіть не здригнувся, хоча тіло поривалося з криком скочити на ноги.

Вершник, може, тебе й не бачить, але кінь відчуває, що щось не в порядку, тому не бажає сюди ступати. Коні цінують рівновагу і ненавидять гарцювати по невідомо чому. Однак він підозрював, що лише втішає себе. Вони ж бо й кіньми справжніми не були.

Загін проїждав над його головою не більше тридцяти секунд, але Драккайнену здавалося, що цей кошмар ніколи не закінчиться. Коли всі пройшли, йому навіть не довелося змушувати себе залишитися на місці. Був виснажений.

Полежу тут, подумалось йому. Може, навіть подрімаю.

Сутеніло. Сонце сховалося за край хребта, і долину залили довгі тіні.

Треба було поспішати.

Він переліз на інший бік форту — болотистий луг, що відокремлював його від схилу долини, і за якийсь час прокрався до частоколу. Той виявився не таким вже й високим.

— Руку мені подай, — сказав Драккайнен, раптово з’являючись з-за краю прірви.

Ґрунальді, що кілька годин уперто сидів біля обв’язаного мотузкою деревця, відскочив назад:

— Звідки ти взявся?! Хвилину тому я дивився вниз, і там нікого не було.

— Ти дивився на мене, просто не знав, на що дивишся.

— Діти в них?!

— У них. Їх тримають в сараї біля самого частоколу. Якщо дивитися від воріт, праворуч. Це довгий будинок. Перші двері — сідельня, другі — сарай для кіз і хлів, треті — приміщення, де замкнули дітей. Тільки не відчиняйте наступних дверей. Там вони тримають крабів. Це дикі звірі. Не знаю які, але важливо, що вони повністю залізні і дуже швидкі. Зараз їх всього троє, решта вийшли з форту разом із вершниками. Я бачив, як їх годують. Здається, самі Люди Змія їх бояться. Один підійшов до огорожі і кинув туди чверть свинячої туші. Потім було чутно тільки вереск і свист мечів, а м’ясо зникло. Зважайте на них. Зараз усередині десь півтора десятка Зміїв. І чоловіки, і жінки — всі озброєні. Збирайтеся. Ми повинні сховатися в чагарнику, перш ніж вони приведуть кіз з пасовища.

— Чому?

— Розповім по дорозі. Подайте мені шолом і поручі.

Почалося з того, що молода жриця і хлопець, який пас із нею кіз, на заході сонця увірвалися до форту перелякані і з відчайдушними криками. Коли вони поверталися від водоспаду, женучи стадо, наткнулися на чотирьох священних змій. Ті були мертві, з відрубаними головами, а їхні тіла блюзнір натягнув на кілки, як рукавички, і встановив серед скель.

Нікому про подібне навіть чути не доводилося, і вже зовсім не можна було зрозуміти, як таке могло статися під фортом, посеред їхньої долини з видом на Скам’янілі Чудеса, по дорозі до святого водоспаду. Буквально за декілька кроків від них. Повірити в це було неможливо, тож із форту вибігли майже всі, хто це почув.

Охоронець теж побіг, бо покликали і його. «Тільки глянь, який із тебе охоронець! Як це можливо! Під самим фортом! Хто міг це зробити?! Ти тільки глянь!»

Ну він і подивився.

Натомість не побачив людини з мечем за спиною, який, немов тінь, прослизнув усередину форту.

Відразу за воротами Драккайнен звернув і побіг уздовж частоколу, де під стіною сараю стояв візок із сіном. Він на мить присів біля передніх коліс і з широкою усмішкою витягнув свій багатофункціональний швейцарський ніж, провезений проти всяких правил. Біля самого руків’я розташовувалося сталеве кільце. Подорожній потягнув за нього, витягаючи тридцятисантиметрову струнну пилку. Мономолекулярний волос із гостротою діаманту і витрималістю, яку можна порівняти зі швартовим канатом великого корабля. Перекинув струну через балку дишля і відрізав її трьома довгими рухами.

— Ти ніколи не використовуєш усіх тих гаджетів, казали вони, — бурмотів собі під носа, несучи дишель на плечі провулком між частоколом і стіною сараю. Ішов, рахуючи кроки, поки не опинився на рівні приміщення, з якого недавно долинали перелякані дитячі голоси. Якісь сонні, як у лихоманці.

«Де музика? Хочу, щоб знову була музика! Мамо… мамо… мамо… Хочу до змія…»

По його шкірі пробігали мурашки від самої згадки про це.

Він обіпер дишель об частокіл, підскочив, розставив ноги між частоколом і стіною і виліз на дах сараю.

Десь удалині люди кричали одне на одного, лаялися і погрожували невидимому ворогові. І все через декілька змій. Для них це було щось таке, як для араба канкан голяка на молитовному килимку.

Драккайнен втягнув дишель нагору і раптово завмер у дуже незручній позі. За сараєм з’явився високий чоловік Змія і, спершись спиною об стіну, розшнурував штани.

Потім залунало дзюрчання і безтурботне насвистування. Драккайнен терпляче чекав, тримаючи дишло в повітрі. Змій сходив до вітру, після чого, порпаючись у штанях, раптом глянув на нижній кінець дрючка, що висів за метр від його голови. Повів за ним поглядом і на тлі темного неба побачив Подорожнього, який завмер за два метри вище.

— Немає чого сцяти за сараєм, — пробурчав Драккайнен з огидою, а потім врізав Змієві кінцем дишля в обличчя. Підняв дровиняку і перекинув її за частокіл, обперши одним кінцем між загостреними кілками.

Дістав меча і встромив його в стріху, розрізаючи мотузки і розпорюючи старі шари соломи, що смерділи пилом. Покриття даху посипалося за сарай, і Подорожній знову потягнувся за складаним ножем і вийняв струну, щоб перерізати балки даху. Потім схилився і, лежачи на даху, відірвав дошки підлоги на низькому горищі. Зазирнув усередину і побачив п’ятьох дітей, що збилися в кутку і дивилися на нього очманілими очима. Перший етап завершено.

Десь далеко пролунали крики. Різкі й істеричні. Не було часу. Етап другий — саботаж. Кілька стріл, які послав з чагарника Грунальді, утримали натовп від того, щоб обшукувати найближчі кущі. Охоронець упав на стежку зі стрілою в оці, на нього звалилася товста баба з високо зачесаним волоссям, схожими на очерет. Хтось наступний, з ногою, прошитою навиліт, кульгаючи і волаючи, шукав сховку, інші кинулися ховатись за камінням.

Драккайнен, зігнувшись, пробігся дахом і перескочив на стріху, що вкривала будинок. Зараз треба було відвернути увагу обстріляних Зміїв від кущів і виграти трохи часу обом морякам.

Втягнув повітря і сконцентрувався, активуючи цифрал, а потім розщебнув сагайдак і, стоячи на даху, вийняв лук.

У зубах міг утримати лише дві стріли. Тому витягнув ще п’ять і встромив їх у стріху, активував тепловізор. У підступаючій темряві безформні плями тіні перетворилися на холодні скелі і фігурки, за ними, які палали гарячими кольорами. Драккайнен наклав стрілу і прицілився в небо, стежачи за параболічними лініями, що висвітлювала програма. Той, старший, що зігнувся під сумнівним захистом карликових сосен. Вказує рукою місце, де може ховатися Ґрунальді, і щось кричить. Красно дякую. Не будеш мені тут ні на що вказувати. Другий, що з криками біжить до воріт. Наступний. Наступний. Чергові стріли випустив у повітря одну за одною, чудово знаючи, куди вони поцілять, і зіскочив з даху.

З’їхав по слизькій соломі на подвір’я якраз вчасно, щоб зіткнутися з товстим Змієм, який поспішно виходив з дому із сокирою в руках.

Це тривало уламок секунди. Драккайнен ударив його коліном у печінку, великим пальцем — в око, а потім лобовою частиною шолома в обличчя. Притримав падаючого і насилу штовхнув на наступного чоловіка, який саме з’явився в дверях. Той роззявив рота, щоб закричати, і потонув в медово-густому повітрі прискорення.

Подорожній рубонув його зап’ястям нижче скроні, після чого підскочив і наніс удар в грудну клітку здорованя збоку. Обидва Змії попливли назад, падаючи всередину будинку. Чув, як ламають там щось із нескінченним протяжним тріском.

Драккайнен зачинив двері і роззирнувся. Знайшов поглядом забутий, опертий об стіну спис і встромив вістря в дошки дверей, обіперши другий кінець об землю. Потім вирвав жмут соломи зі стріхи і присів, щоб викресати вогонь.

Ґрунальді і Гйяфі увірвалися крізь широко відчинені ворота, голосно дихаючи і розмахуючи луками.

— Ґрунальді, тобі не сюди! — крикнув Драккайнен. — За частокіл! Будеш приймати дітей. Там, де обіпертий дишель, бігом!

Ґрунальді крутанувся на місці і побіг, немов за ним гналися демони.

Драккайнен підпалив стріху. З’явилися веселі помаранчеві вогники і клуби густого, як сметана, сивого диму. Він схопив ще якусь лавку і кілька бочок і звалив усе це докупи, барикадуючи двері.

— Гйяфі, зачиняй ворота! — крикнув. — На засув!

Гйяфі наліг на стулки брами, а потім опустив кований залізний засув.

Стукіт у двері зсередини хати ставав дедалі сильнішим.

— За мною! — крикнув Драккайнен. — На дах!

Він переплів руки і, щойно чобіт Гйяфі став на його долоні, виштовхнув його в повітря.

Стріха палала просто чудово. Десь над струмком Змії почали панічно верещати, але боялися вилізти з-за каменів, переконані, що їх обстрілюють з декількох сторін. Він випустив ще пару стріл у небо, навмання, просто щоб утримати їх у цьому настрої.

Гйяфі безпорадно з’їхав назад з даху і гепнувся об землю.

Двері з тріском розкололися, вдарені чимось ізсередини. За мить у них вдарили ще раз. Кілька дошок, перекидаючись, полетіли на подвір’я.

Драккайнен одну за одною всадив три стріли в дірку від виламаних дошок. Звідти пролунав дикий крик.

Гйяфі підвівся з землі, шиплячи і накульгуючи.

Двері сараю повільно відчинилися, і звідти вийшли два краби. Виглядали огидно. Немов карлики в пластинчастих обладунках п’ятнадцятого століття або як морські істоти чи демони з картин якогось божевільного голландця. Босх? Брейґель? Будь ласочка.

Поверхня панцирів була поцяткована ямками і нагадувала відполіровану іржу.

Хтось іззовні почав молотити в закриті на засув ворота.

Гйяфі вийняв меча.

Ревуча пляма вогню охопила вже половину даху і пожирала стріху з оглушливим тріском. Хтось із полонених всередині людей жбурнув лавку у вузьке вікно, вибиваючи раму, але лише заблокував остаточно. Лавка застрягла посередині і тепер стирчала назовні.

Перший краб кинувся на нього різко, несподівано розплітаючи тісно сплетені на грудях кінцівки і вивільняючи дві шаблі, досі приховані за спиною. Трохи підвівся, і з плаского, прорізаного лише вузькою щілиною шолома вирвався писклявий крик.

Тварюка була пекельно швидка. Поперемінні удари шаблею наносилися зі швидкістю гвинтів гелікоптера. У прискоренні Драккайнен бачив, натягуючи лук, як удари сипляться один за одним, і як Гйяфі, обдарований феноменальними рефлексами, відбив три з них, а потім його рука полетіла вгору, перекидаючись і бризкаючи кров’ю.

Сам Вуко тричі вистрілив прямо в щілину шолома краба, що був позаду, й одночасно бачив, як Гйяфі розпадається так, ніби потрапив у вентилятор. Вибухаючи кров’ю, втрачаючи кінцівки, розлітаючись в повітрі ще до того, як впасти на землю. Ті три постріли були вже на межі можливостей лука, вистрілив ними менше, ніж за секунду, остання розлетілася в повітрі від удару тятиви. Зброя могла не витримати стрільби в прискоренні. Вуко підкинув лук і вихопив меч, після чого відбив два спазматично миттєвих, немов у скорпіона, удари шабель і двічі вколов між сегментами панциря. Перший краб, в якого він поцілив із лука, крутився наосліп і рубав усе, що траплялося на його шляху.

Драккайнен вискочив з бойового режиму, але для Гйяфі було вже запізно. Він виглядав так, наче наступив на міну. Подорожній сховав меча і глянув на краба, який раптом сів і опустив кінцівки, лише злегка шкрябаючи землю мечами. Усе навколо було забризкане кров’ю Гйяфі, який здригався на землі. Йому вже не можна було допомогти і винести звідси теж не вдалося б.

Часу не було, але це він мусив з’ясувати.

Другий краб звалився на землю із жахливим гуркотом, що наштовхував на думку про автомобільну аварію.

Знайти застібку на панцирі було важко. Нарешті він відшукав якийсь стик і з силою розсунув його, калічачи долоні. Потім, уже тягнучи вгору неабиякий шматок металу, відчув, як одна за одною вискакують застібки, і шолом легко піддався. Усередині, під бронею, було щось м’ясисте, як тіло молюска, повне слизьких щупальців і судин, залите якимось смердючим слизом, а в усьому цьому здригалося худе бліде тільце.

— Мамусю, болить… — Вуко почув ізсередини металевий голос і закричав. Відскочив назад, гублячи меч і продовжуючи задкувати. — Хочу до змія…

Голос замовк, а Драккайнен задкував, поки не наштовхнувся на стіну і не з’їхав по ній на землю. Сидів так деякий час, поки не пролунав ще один сильний удар у ворота. Подорожній здригнувся й отямився. Ворота здригнулися знову, двері палаючої садиби розкололися наполовину, і було видно, як кілька людей з усіх сил їх штовхають.

Він встав, похитуючись, підняв лук, знайшов десь меч і сховав його в піхви. А потім із абсолютно мертвим і нерухомим виразом обличчя підстрибнув, схопився за балку і видерся на дах.

Знайшов місце, де вирізав шматок стріхи, і зісковзнув усередину.

Діяв як автомат.

Витягав дітей по одному на горище, потім на дах, не дозволяючи їм розповзатися і притримуючи, немов кошенят. Потім спустив їх по дишлю просто в обійми Ґрунальді.

Зіскочив із даху, відштовхнувся від дровиняки і стрибнув у темряву. Перевернувшись, амортизував падіння на землю і пошкутильгав за Ґрунальді.

— Де Гйяфі?

— Мертвий. Краб.

Вони розчинилися в темряві, тягнучи за собою дітей, що рухалися як лунатики.

Змії верещали, зайняті штурмом власних воріт і порятунком від пожежі будинку, засліплені вогнем і приголомшені власними криками і панікою.

Як в Африці, промайнуло в голові Драккайнена. Так само було в Африці. Так само виглядали армії військових вождів. Офіцерам було по чотирнадцять, іншим — від семи і вище.

Він підхопив двох дітей під пахви і побіг, намагаючись ступати якомога тихіше.

Коли добігли до мотузки, Драккайнен схопив Ґрунальді за плече:

— Лізь першим. Будеш разом зі Спалле витягати дітей, а я їх прив’язуватиму.

— А потім вилізеш? — запитав Ґрунальді.

— Ні. Потім мені доведеться піти далі.

«Мамусю, хочу до змія…»

— Приглянь за моїм конем. Він сумуватиме. Тримай його і не викидай моїх речей. Я повернуся.

— Ти не можеш піти один.

— Відведіть дітей додому. Слідкуйте за ними. Вони наче отруєні, але, гадаю, рано чи пізно це мине. Можуть знову втекти. І поспішайте. Посадіть їх на мого коня і на коня Гйяфі.

Драккайнен вийняв кілька стріл і встромив їх, одну біля одної, в землю. Сагайдак був майже порожній.

У темряві, з боку пожежі, що гула і сипала іскрами, було чутно крики і тупіт ніг.

— Ульфе, ми чекатимемо на тебе.

— Я почув, — відповів Драккайнен твердо. Не можна розклеюватися. «Морські котики» не плачуть. — Ґрунальді?

— Так?

— Мій кінь… Притулися чолом до його лоба і скажи йому, що я повернуся, добре?

— Добре, друже. Якщо ні, я сам за тобою повернуся. А… Ти знаєш, що воно таке, ці краби?

— Ти не захочеш цього знати.

Вони потиснули один одному біцепси і потилиці, а потім Ґрунальді почав підніматися. Зупинився на мить.

— Ніт’їсефні?

— Так?

— Відшукай дорогу.

— Boh, — відповів Подорожній хорватською.

Драккайнен підняв лук і випустив у темряву першу стрілу. У відповідь почувся крик.

Потім вистрілив ще двічі і прив’язав першу дитину булінем під пахвами. Ще одна рушила кудись у темряву, і йому довелося схопити її за загривок, немов кошеня.

Він знову взяв лук і вистрілив. Залишилося троє переслідувачів, які нарешті зрозуміли, що решта лежать, прошиті стрілами, або вмирають на землі, тож відступили.

Згори зі свистом полетіли чергові стріли. Ґрунальді і Спалле.

Він усміхнувся.

Коли останній хлопчисько поїхав угору, схлипуючи і обтираючись об скелю, Драккайнен сховав лук і розчинився в темряві.

* * *

Темрява дає мені відчуття безпеки. Коли я проходжу через ліс, натикаюся на трьох Зміїв, які штрикають списами в зарості трави і кущів. Дівчина схлипує від люті, інші зціпили зуби. Знайдуть.

Знайдуть мерзотника, який убив святих змій, підпалив їхній будинок і вкрав їхніх рабів. Який убив стількох братів. Тож будуть шукати. Це нічого, що будинок палає, нічого, що будь-яка пара рук потрібна, щоб носити відра і гасити пожежу.

Нічого, що навколо абсолютно темно.

Не відступляться. Шукатимуть. Це нічого, що в тому місці, де злодія вже давно не може бути.

Вони наштовхуються на дерева, лізуть у кущі, чіпляються списами за гілки.

І минають мене з обох боків. Тільки тому що я сиджу абсолютно нерухомо, з опущеним обличчям, і тримаю руку на руків’ї меча. Мій обрис не нагадує людський. Я — просто темна пляма. І крім усього іншого, пляма нерухома. У темряві око переважно реєструє рух. Я терпляче сиджу, поки вони не відійдуть, потім вичікую ще трохи.

А потім залишаю їхню долину.

Сходить перший місяць, і, як на мене, стає цілком світло. Я зупиняюся в закритій лощині на схилі невеликої прямовисної гори.

Справа не в темряві. Справа в плямах перед очима, у голоді і втомі. Кілька десятків секунд бойового режиму теж зібрали свій урожай.

Я виснажений.

У мене небагато припасів. Вузлик зі жменею смужок сушеного м’яса, два батончики халви і ті нові сушені фрукти, схожі на великі фініки. Тільки те, що я порозпихував по кишенях.

У мене немає фляжки.

Я недавно пив воду зі струмка, але відсутність посудини може стати проблемою. Як мінімум, треба було захопити пластикову пляшку з-під сливовиці. У мене там лишалася десь половина ракії.

Могла б служити навіть для промивання ран, а потім пляшечка стала б чудовою флягою.

Що поробиш.

Маю що маю, а чого в мене немає, те непотрібне.

Я відчуваю, що треба поспішати. Це інстинкт. Знаю, що я вже біля цілі.

І знаю, що вже, мабуть, запізно.

Я вдягаю каптур півкожушка і міцно обхоплюю себе руками, а потім знаходжу місце, захищене від вітру.

Зараз двадцять хвилин на третю, середа, двадцять четверте жовтня згідно з умовним місцевим календарем. Температура повітря — шість градусів, сила вітру — тридцять кілометрів на годину. На добраніч, Мідґаарде.

Підйом із першою зорею. Вістрям ножа збираю росу з трави. Капучино а-ля Узбережжя Вітрил. З’їдаю шматочок м’яса, пів батончика халви та фінік.

А потім залишаю свою лощину й вирушаю на вершину.

Сідаю на вершині перед самим сходом сонця.

Час для ранкової екскурсії, оглядин околиць у перших променях сонця і планування дій на найближчі шістнадцять годин. Дій раціональних і осмислених.

Сходить сонце. Чудовий момент, коли перший помаранчевий промінчик пробивається крізь вершини і малює переді мною панораму гірського ланцюга.

Це повне божевілля.

Мене вчили саме так, щоб я не збожеволів, дивлячись на дітей, перетворених на бойові машини, що виглядають як пекельні карлики. Щоб не їв себе поїдом, коли бачу піч, що промовляє людським голосом, або коли закони фізики летять в тартарари.

Але це все — питання масштабу.

Я дивлюся на гори, що оточують довгу і широку рівнину, і відчуваю порожнечу. Щось на зразок контрольної картинки або повідомлення «panic screen». «Розум виконав аномальну операцію і буде закритий. Якщо проблема повторюватиметься, зверніться до виробника».

Я бачу вузьку гору, що м’яко піднімається аж до того місця, де її, немов ножем, обрізано, а на вершині стоїть ідеальна, блискуча куля розміром із адміністративну будівлю. Якщо рахувати від підніжжя, висота всього цього — десь метрів шістсот. Куля стоїть у воді. Воді, що неквапливо її обертає й омиває поверхню, а потім витікає водоспадами з п’яти сторін.

Бачу пік, схожий на конус. Досконалий, гостроверхий конус, що пробиває на половині висоти ще одну кулю, схожу на глобус розміром зі стадіон.

Вони не всі геометричні, але майже кожна вершина — це скульптура. Цілеспрямованої, титанічної форми, без слідів обробки.

А в долині видніються ще божевільніші витвори — хоч і значно менших розмірів — що нагадують якісь дивацькі фонтани, будинки і альтанки, серед яких клубочиться туман.

Я роззявив рота, витріщив очі й мовчу.

Мовчу всередині та ззовні.

Раптом примушую себе пригадати, як можна перервати галюцинацію.

Це неможливо.

А отже, я отруєний.

У повітрі тут щось є.

Але моя долоня виглядає як долоня.

Зграйка птахів, що пролітають нижче, не перетворюється на моїх очах на лящів або млинці. Кущі та трави навколо теж ростуть в абсолютній згоді з «Атласом визначення флори Північного Континенту».

Коли щось не має права на існування, але все-таки існує, я приймаю це до відома і не ставлю перед собою питання «як» і «чому». Так вже мене вишколено.

Я спускаюся в цю долину.

Довгим, опуклим хребтом, що тягнеться нижче похилої скелі, що нависає попереду.

Гора, з якої я спускаюся в долину, взагалі має такі м’які, обтічні лінії. Я йду по гладенькому, слизькому граніту, наче по якійсь величезній трубі. Схил досить пологий, але дуже слизько. З обох боків — прірва. Ліворуч кругла, глибока лощина, оточена моєю горою, а праворуч — вид на чергову долину потоку. З кожного боку понад двісті метрів униз. Неприємно.

Хребет, яким я йду, полого тягнеться якихось півкілометра.

Слизько.

Гаки і льодоруб стали б у пригоді.

За деякий час тумани внизу трохи розступаються, і я бачу, як вони течуть долиною, немов ріки, ковзаючи між хребтами і з’єднуючись в один довгий потік, але незважаючи на це, видимість покращується. Сходить сонце.

Я дивлюся, куди прямую, і раптово зупиняюся, остовпівши. Тому що чітко бачу, що прямую… до стопи.

Витонченої жіночої стопи, що лежить на землі перед витягнутою вперед ногою. До стопи довжиною якихось сто п’ятдесят метрів.

А йду я по руці.

І наближаюся до ліктя. До ліктя, що впирається в коліно. Кам’яний міст, що поєднує дві вершини нижче, це передпліччя, що лежать поруч. Я йду по тілу гігантської жінки, яка сидить із витягнутими вперед ногами, опущеною вниз головою і ліктями, обпертими об коліна.

Підходжу так обережно, наскільки це можливо по округлій поверхні, і заглядаю вниз.

Бачу гігантські округлі груди, увінчані сосками розміром із кількаметрові присадкуваті кутові вежі. Схиленого обличчя звідси не дуже добре видно. У дівчини опущена голова, вона спирається на руки і дивиться вниз.

Найгірший момент — це перехід долонею. Тут прямовисно, потрібно обережно зісковзувати з фаланги на фалангу. На щастя, середній палець і мізинець трохи відставлені і майже утворюють сходинки. Восьмиметрові сходинки, але хоча б так.

Я відчуваю себе Гулівером, хоча із жінкою таких розмірів і Гулівер би не впорався. На її долоні можна було б розіграти баскетбольний матч, та ще й глядачів розмістити.

Це щастя, що вона сидить, далеко витягнувши ноги. Завдяки цьому спуск по гомілці хоч і небезпечний, але можливий.

Подорож завершується спуском із пальців стопи. Виявляється, ніготь мізинця не особливо нижче інших пальців, і з його поверхні, на якій можна було б припаркувати два автомобілі, до землі добрих три поверхи.

Я спускаюся жолобом між пальцями. І опиняюся в божевільній долині, оточеній дивними скульптурами. Біля стоп дівчини, яка сіла і поклала голову на переплетені руки.

Добре, що вона сидить. Зараз у ній метрів чотириста до маківки голови. Коли встане — буде з кілометр висотою.

Я відчуваю настрій божевілля, що просочує всю долину, і мені здається, що попереду важкий день.

Про всяк випадок активовую цифрал.

* * *

Він вирішив, що не відмовиться від прогулянки лощиною, яку утворювали ноги дівчини, прикриті зверху головою і сплетеними руками.

— Я втомився, моя люба, — заявив Драккайнен. — Мені дуже подобаються довгі ноги, але по твоїх я спускався півтори години. Гадаю, це перебір.

Гігантське обличчя було на висоті двохсот метрів, а під ним розташовувалося кругле озерце, куди зверху дзюркотіла вода. Вона текла точно з куточків очей.

— Ну це теж перебір, — крикнув Драккайнен. — Скільки потрібно ревіти, щоб відростити п’ятиметрові сталактити з носа? Мільйон років? Що за істеричка! Візьми себе в руки, дівчино. Витри свої сталактити й усміхнися.

Він обійшов озерце і глянув уздовж стегон.

— Я так і знав. Гідний подиву реалізм. Але ж і величезна у тебе печера! — крикнув він, бажаючи почути відлуння. — Зараз я мушу йти, але на зворотному шляху відвідаю тебе. Завжди любив печери.

Дно долини було пласким. Там росли дерева і трава, його прорізали струмки, розливаючись круглими ставками. Але тільки це й виглядало нормальним.

Ненормальними були, наприклад, довгі річки туману, що текли долиною.

Холодного туману, який наповнювали створіння, що постійно змінювали форму, і яких він бачив тепловізором.

За пагорбом, що поріс лісом, маячіли якісь забудови. Але не звичайні дерев’яні будинки з дошок, до яких він звик, а горбкуваті споруди, схожі або на гігантські гарбузи, або на дзоти чи на пузаті глечики.

Десь він таке вже бачив. Це виснажливе відчуття мав уже давно. Щось знайоме, але поза досяжністю пам’яті. Пісочні, дивні будівлі і квадратна башта, увінчана тонкою чорною шибеницею.

Немов дежавю. Дивне передчуття, що мучило його вже кілька днів. Ось-ось, за найближчим поворотом у мозку. Майже можна рукою дотягнутися.

Ці яскраво-рожеві психоделічні фонтани, що виглядали мов виготовлені з препарованих, розрізаних органів і фрагментів колючих панцирів омарів.

Ці тварини, що крутяться то тут, то там.

Чорна триголова ящірка, що виповзає зі ставка.

На Мідґаарді немає триголових ящірок.

Немає і ропухоподібних чорних створінь, укритих лискучими, немов корали, бородавками, які смажать собі на решітці людську стопу.

Немає шестиногого щура в окулярах, що немов черепаха тягне черепок, особливо якщо той схожий на ввігнуту миску і прикрашений людською долонею, пришпиленою ножем.

Це трохи нагадувало божевільний парк розваг.

Він дивився на гігантські рожево-аквамаринові квіти, слизькі на дотик, що нагадували тіло. Дивився на м’ясисті білі кулі, схожі на гігантські фрукти, в яких крізь стінки просвічувалися людиноподібні форми, що неквапливо копошилися.

Він ішов.

Потрібно знайти кого-небудь, хто міг би щось пояснити.

Він піднявся на пагорб, увінчаний дивною скульптурою з переплетених рожевих форм, які неможливо описати. Крізь отвір в одному з елементів увесь час по колу пролітала зграйка чорних ошалілих пташок. По колу, по колу, аж починала крутитися голова.

На верхівці пагорба він зауважив черговий кулястий міхур, схожий на тонкостінний білий фрукт. Він був розміром із намет, усередині пара людей Змія механічно, хоч і несамовито злягалася, плескаючись в розчавленій рожевій м’якоті фрукту.

Він тупо дивився крізь розірвану збоку і подібну до білого пергаменту шкірку фрукта, бачив залиту потом спину чоловіка, вкриту зиґзаґами червоно-чорного татуажу, і такі ж татуйовані щиколотки і стопи жінки, переплетені на його сідницях.

Мовчки спостерігав, як фрукт раптово випускає шпичастий в’юнкий відросток, який розквітає величезним, немов таця, білим лотосом, розгортає пласкі пелюстки, а потім відбруньковується величезна бульбашка, яка відлітає з вітром.

— Що ж я такого з’їв, da piczki materi, — пробурмотів Драккайнен.

Біля підніжжя гір клубочилися сотні голих тіл Людей Змія. Саме клубочилися. Абсолютно безглуздо. Це навіть не була якась велика оргія. Вони просто вовтузилися, немов черв’яки, і безглуздо переверталися в ставку навколо обертового фонтану тілесного кольору.

Не звертали на нього уваги. Він крався між ними, розганяючи дивних птахів і ящірок, що плуталися під ногами, і тримав долоню на руків’ї меча, що стирчало з-за спини.

Вони й справді не звертали на нього уваги. Лазили то тут, то там, немов очманілі чи загіпнотизовані. Не відреагували навіть, коли він розігнав одну таку групку, перекинувши деяких на землю. Хтось підвівся і пішов далі, а деякі так і лишилися безглуздо лежати, поки хтось ще не приліг на них зверху, так само сонно і без жодної мети.

— Знаю! — сказав раптово Драккайнен Змієві, що проходив поруч. — Це Сад земних насолод! Це, — він показав на тілесний фонтан, — Фонтан Життя або Радості, вже не пам’ятаю. Розумієш?

Черговий перехожий глянув на нього порожнім поглядом і повернувся до жування червоних ягід.

— Ви не могли цього придумати, морди! — крикнув Драккайнен. — Не могли бачити картин Босха, а отже, в мене все ж галюцинація!

Він пішов далі і раптово зупинився біля чергової групки.

— Акен, — сказав він. Вони завмерли і поглянули на нього. — Ієронім ван Акен. Босх.

— Акен, — відповів йому хор тупих голосів.

— Мило з вами говорити. Так, може, тепер П’єр Ван Дікен?

Запала раптова тиша.

— Колючка, — відповів невпевнений голос. А за мить озвався другий, немов побоюючись: — Колючка!

А за мить скандували хором:

— Колючка! Колючка! Колючка!

Вони кричали, вказуючи кудись пальцями. Угору долиною.

— Я тебе вже бачив! — заволав Драккайнен до ченця в рясі, з тонзурою і щурячою мордочкою, прикрашеною окулярами, який тримав оправлену в сап’ян книжку. — Я тебе вже бачив у музеї!

— Підсумуймо, — сказав Драккайнен. — Босх. Прізвисько Акена. Холодний туман. Окуляри на обличчі Змія. Стилістика зброї й обладунку, характерні для п’ятнадцятого століття. У світі, де вершиною технології залишається напівзакритий шолом із носовою стрілкою. Далі «Сад земних насолод», а отже, тут, за тим пагорбом, у нас буде…

Піднявся на пагорб.

— О Христосе милосердний. «Музичне пекло».

Над рівниною було виразно темніше. Над нею збиралися темні хмари, а вдалині, серед зруйнованих будинків, палали пожежі, підсвічуючи шибеницю.

Щось задзеленчало.

Драккайнен відірвав погляд від голих Зміїв, яких роздирали, проколювали і мучили присадкуваті демони із жаб’ячими мертвими пиками. Дивився на людей, вплетених у величезну колісну ліру, на гігантську сферичну гайду, що виглядала як вирваний із тіла кривавий орган, нашпигований велетенськими флейтами.

Під його ногами крокував шолом. Округлий, із закритим заборолом, на двох кривих карликових ніжках. На верхівці шолома смикалася відрубана людська стопа, пришпилена стрілою.

— Тебе я теж десь бачив.

Тих, кого катували, виглядали настільки ж знудьгованими і сонними, як і ті, що брали участь в оргіях. Так само переважно клубочилися і звивалися на землі й один на одному.

Тільки сплетені з холодного туману потвори, щуро-жаб’ячі гібриди і карлики мали в собі крихти життя.

— Я перепрошую, може, хтось бачив тут П’єра ван Дікена?

— Колючка! Колючка! Колючка!

Драккайнен потер обличчя і рушив далі, проштовхуючись крізь натовп. Недалеко.

Аж до великого возу, запряженого крабами — черговими дітьми в панцирях.

Драккайнен відразу напружився і схопився за руків’я меча.

Краби оточували його, видаючи свій жахливий писк, від якого дзвеніло у вухах.

Він присів у низькій бойовій стійці, але ті обходили його колом, немов броньовані жаби; у вузьких прорізах, на широких металевих мордах була лише темрява. Він якийсь час кружляв із однією долонею на руків’ї, і з другою, витягнутою перед собою, поки всі краби не висунули своїх кінцівкок і не почали дзеленчати клинками. Навколо Подорожнього завмерло кільце кривих лез, немов тернова корона.

Він випростався.

— Не можу, — прошепотів. — Не можу. Знаю, що ви таке. Я навіть ударити дитину не в силах. Вибач, командоре. Усі вибачте. Не можу.

Раптом краби з металевим посвистом сховали клинки.

— Колючка! Колючка! Колючка!

— Гаразд, — сказав насилу Драккайнен. — Колючка.

Віз мав утикані шипами борти з почорнілого дерева, укріпленого залізними смугами. Шипи були навіть на колесах. Відкинулася кришка й упала йому під ноги. На її внутрішній частині були залізні сходи.

— Гаразд, — повторив Драккайнен. — Поїхали.

З висоти йому було добре видно скупчення тіл, тортури, вогонь, вигрібні ями, і татуйовані нещасні, які вовтузилися серед усього цього. Краби впряглись і потягнули скрипучий віз через пекло, повне галасу, писклявих, какофонічних тонів флейт і волинок.

— У музичному пеклі ніяк не обійтися без акордеонів, — пробурмотів Драккайнен.

Віз їхав серед цього божевілля, Змії чіплялися за спиці й ободи коліс, намагалися піднятися на борт, розпорюючи тіла об шипи, потім відпадали, і колеса котилися по них.

Колючка з’явилася за поворотом долини. Оточена горами, під похмурим небом. Трохи нагадувала гігантську кучеряву зграю птахів або торнадо. Велетенське веретено, що прямує до небес.

— На милість Божу, що воно таке? — прошепотів Драккайнен.

— Колючка! Колючка! Колючка!

Зблизька, коли він зліз із возу, виявилося, що Колючка і справді була лише рухом. Гігантським фракталом із заліза. Обертовими обручами, косами, маятниками, зубчастими колесами й ексцентриками. Усе це крутилося навколо себе й одне навколо одного, з шумом, який наводив на думку про гігантські ґвинти. Часом це нагадувало астролябію, часом — веретено, а іноді — якийсь годинниковий механізм.

— Колючка! Колючка! Колючка!

— Ви здуріли? Я туди не піду, воно ж мене порубає, — гаркнув Драккайнен.

І тоді щось змінилося.

Обручі почали зупинятися, коси й маятники припинили розгойдуватися, і об’єкт почав змінювати форму, немов монструозний пазл із кованого заліза і мостових елементів. Гігантські форми проверталися з шумом повітря і приголомшуючим скреготом, а потім, одна за одною, завмирали, шикуючись пласкими рівнями, утиканими величезними колючками, утворюючи міст. Він був нерухомий, але поверхня його в будь-який момент могла розділитися і розпастися, перетворившись на плутанину обертальних елементів.

А по цьому мосту крокував високий чоловік із зачесаним на потилицю темним волоссям, вбраний у чорний костюм і чорну сорочку, з накинутим на плечі плащем.

— Хто ти? — крикнув він мовою Узбережжя. — Звідки знаєш слово «Акен»? Що робиш на Землях Змія?!

— Доктор ван Дікен, я гадаю? — сказав Драккайнен англійською і сховав меч у піхви.

Той скам’янів:

— Маскування! Замаскували тобі очі! І ніс! І навіть вуха!

Він розвернувся:

— Прошу за мною.

За спиною Драккайнена пролунав злитий скрегіт десятка мечів. Перший крок вирішив справу.

Ван Дікен крокував уперед, за ним розвівався плащ, а міст розпадався відразу за Драккайненом, знову розділявся на маятники й шестерні, що оберталися, наче гострі ґвинти. Там, де вони йшли, виднілися залізні мури й коридори, але за спиною все тонуло в русі, обертанні, свисті та скреготі обертальних частин.

Кімната була круглою і сталевою, як і все тут. Наводила на думку про вікторіанській пароплав або локомотив. Ковані залізні меблі, прикраси, а між ними стирчать шпичаки; підлогу, схоже, викладено з трикутних елементів, подібних до сталевих зубів. Усе це могло в будь-який момент розпастися в хаос і рух вируючого заліза.

— Пане Ван Дікен, — почав Драккайнен. — Я з рятувальної групи. Приїхав вас евакуювати.

— Евакуація… — сказав Ван Дікен. — Через чотири роки, чотири місяці і двадцять два дні. Евакуація.

— Де інші?

— Після того, що сталося на станції, нас уціліло четверо. Ми пішли кожен своєю дорогою.

— Чому?

— Було дуже небезпечно. Кожен продовжував місію по-своєму. Сідайте, пане…

— Драккайнен.

— Драккайнен. Скандинав?

— У певному сенсі, я з Центральної Європи. Фінляндія, Польща, Хорватія.

— Центральна Європа… Тобто Східна, вірно? Неслухняні провінції Росії. Мінливі, прокапіталістичні, ксенофобські, шовіністичні, недисципліновані. Такі собі сільські мудреці з країни ведмедів. На щастя, це інший кінець космосу, пане Драккайнен. Ми можемо не перейматися цим.

— Що сталося на станції?

— Те, що завжди відбувається, коли темні люди опиняються на порозі прогресу. Відкриттів, які уможливлюють усе, а вони ховаються від них у свою консервативну комору. Майбутнє належить відважним. Тим, хто не боїться змінювати світ. Зміни — це сіль життя. Мій будинок — це сама зміна. Він символ змін. Ви помітили?

Драккайнен підвівся.

— Розкажете мені про це по дорозі. Збираймося.

— Випийте коньяку. У мене тут є все, в тому числі коньяк. Ох, перепрошую, ви, напевно, віддаєте перевагу горілці. Погляньте-но.

Ван Дікен відчинив шафку і дістав дві кришталеві чарки.

— Цей світ дає необмежені можливості. Парадокс полягає в тому, що ті, хто тут живе, занадто темні, щоб ними скористатися. Однак колись уміли: ви бачили, що вони зробили з горами? Дух захоплює! Magnifique! Тільки погляньте: піднімаю чарку, бачите, як вона запотіває? Як зрошується зсередини? Це роблю я. До речі, ви ж бачили моїх «цвіркунів»? Бачите, як він важчає? Наповнюється. Я створив горілку. Холодну. Прошу, не бійтеся. Як там у вас кажуть? «Будьмо»?

Драккайнен дивився на чарку:

— Звідси і Босх? Ви це створюєте? Навіщо?

— А ви не розумієте? Створюю, тому що хочу. Тому що цей світ дає мені таку владу. А Сад — це чудова алегорія влади, яку, на думку Босха, Господь має над людьми. Пекло і Небеса. Сад насолод і Сад страждань. У мене є мій народ. Люди, з яких я виковую щось нове. Завдяки мені вони змінюються. Із середньовічних троглодитів із мечами вони перетворюються на Нових Людей! У цій долині ви бачили процес виховання. Нагороду і покарання. Ті, кого покарано, мріють про нагороду. Ті, кого винагороджено, знають, за що б’ються, у них є мотивація.

— Але навіщо?

— Тому що це влада, пане Дракінов. Я — влада. Я — Бог. То невже ви вважаєте, що я дам себе відвезти на ту тісну, брудну, перенаселену планету, щоб там хто завгодно казав мені, що я повинен робити? Розмахував запліснявілою буржуазною демократією? Затхлими поняттями добра і зла?

Він сплів руки на вкритому візерунками сталевому столі і схилився до Драккайнена:

— Скажіть мені, де я помилився? Ви мали потрапити в Зміїну Горлянку. Чому мої люди вас там не знайшли?

— Знайшли.

— Тоді чому ви досі живі?

— То це ви наказали мене вбити, Ван Дікене? Земляка? Землянина? Європейця? Того, хто прибув вас рятувати?

— Рятувати? Від чого?

— Ви наказуєте викрадати дітей? Перетворюєте їх на чудовиськ?

— Наскільки ми далеко? Як довго сюди летить світло, Дракансен? Сто тисяч років? І ви крізь весь космос тягнете сюди свої ідіотські, нічого не значущі нормативи? Абсолюти, в які ніхто, крім вас, не вірить? І добро, і зло існує лише у вашій голові. Що вас так обурює? Що я перетворюю на воїнів трохи молодших людей? Вони в тому віці, в якому найкраще для цього підходять. Їхні мізки не засмічені сумнівами, вони ще не знають страху. Не бояться смерті, тому що не розуміють її.

Драккайнен встав і підняв чарку:

— Знаєте що? Вас заарештовано. Докторе П’єре Ван Дікен, я арештовую вас за порушення конвенції про невтручання в ксено-цивілізацію, а також за вбивства і військові злочини.

— Який ви смішний! Який жахливо гротескний! Боюся, Тото, ти вже не в Канзасі.

Драккайнен нахилився і повільно вилив горілку перед Ван Дікеном на стіл.

— У Канзасі ти максимум отримав би довічне, Чарівнику з країни Оз. Проблема в тому, що сюди відправили не Дороті. Я мав тебе евакуювати. Але пріоритет звучить: поприбирати безлад. А ти, Ван Дікене, просто квінтесенція безладу.

Ван Дікен теж встав.

— Мило потеревенили, справді. Я з радістю послухав мову рідної планети і знову відчув сморід буржуазного лицемірства. Чудові ліки від ностальгії. На жаль, ця розмова стає неприємною, тому будемо прощатися. Прощавайте, пане Драков. La conversation est finis.

Усе відбулося миттєво. Частина кімнати, в якій сидів Ван Дікен, раптово провернулася навколо своєї осі, закриваючись стіною. Одночасно підлога роз’їхалася на трикутні частини, і вся кімната розклалася, розпадаючись на фрагменти, що стали частинами гігантських кіс, обручів і маятників.

От тільки Драккайнен уже був у бойовому режимі. Елементи, з яких складалася фортеця Колючка, були досить великими. За розмірами нагадували фрагменти авіаносця і не могли розігнатися з нуля до великої швидкості. Навіть якщо було невідомо, що їх розганяє, вони були матерією. Сталлю, залізом або якимось сплавом.

Рухалися швидко, але Драккайнен рухався швидше. Коли підлога розпалася, він зробив крок на один з обертових фрагментів і разом із ним поїхав у хаос вируючого заліза. Перш ніж елемент, на якому стояв, перевернувся догори дриґом, він перескочив на циліндр, що пролітав поруч, потім — на вістря маятника і зупинився на ньому, тримаючись і балансуючи на серпуватому лезі, потім перескочив на титанічні спиці якогось колеса, звідти — на величезні, як кріпосні стіни, зуби велетенської шестерні, з яких зіскочив ще до того, як вони сплелися з іншого шестернею, пробіг по якомусь гігантському важелю, проскочив над величезною, немов крило літака, косою, проїхав шматок шляху на іншому вістрі і так, керуючись тільки інстинктом та відчуттям рівноваги, спускався дедалі нижче. Знав: однієї помилки буде досить, щоб його перемололо і розпорошило на шматочки, немов качку в турбіні. Це був пазл. Чисто мануальне мистецтво. А він на цьому знався.

І був значно спритнішим за механізм.

Цифрал креслив йому рух наступних частин, але було видно, як вони прискорюються. Найгіршими були обручі. Якимось неймовірним чином вони могли крутитися одночасно в декількох площинах, так наче мали відразу дві осі, тож все це плавно складалося і розкладалося, обертаючись дедалі швидше, але для бойового режиму це був сонний, неквапливий рух. А все, що нахиляється в один бік, має нахилитися і в інший, усе, що підноситься, повинно впасти, а все, що закрито, в умовах постійного руху має розкритися. Це був пазл, а у пазлів є правила, навіть якщо вони складаються із неможливих фігур.

Тому він його склав.

Зістрибнувши з ямкуватого гігантського кулачкового механізму на землю і дозволивши йому від’їхати, Вуко відразу ж чкурнув зиґзаґами, немов кролик. Мав сховатися і почекати відповідного моменту або способу. Бігти чи причаїтися?

Міг вигадати щось і повернутися сюди за якийсь час.

Також міг використати факт, що Ван Дікен був переконаний, що він мертвий, і почекати, поки той з’явиться.

Треба було забиратися. От тільки чи вистачить смерті Ван Дікена? Як зупинити Музичне Пекло? Як розігнати Сад земних насолод?

Усунення самопроголошеного бога мало стати початком. Зупинкою механізму.

Йому треба було відпочити й зібратися з думками.

Пройшов крізь Пекло, знявши одяг та спорядження. Тримав усе це перед собою і просувався голий, мов одержимий, між такими ж голими, так само неквапливо перебираючи ногами. Залишив на собі лише шолом і чоботи.

Минув шибеницю, а потім велику арфу, з якої саме знімали напівживого Змія, майже порізаного струнами на шматочки. Він був живий і слабо стогнав; було видно, що його глибокі рани починають заростати. Товста, поросла бородавками потвора раптово схопила Вуко за плече. Друга, прикрита почорнілим шоломом і з хвостом ящірки, що тремтів між ногами, схопила його з іншого боку, і обидві на диво сильно поволокли Подорожнього в бік арфи.

— Ні, дякую. Може, наступним разом, — чемно сказав він і кинув вузол на землю, разом з мечем, сагайдаком і всім іншим.

А потім зламав жабі обидві лапи і сильним ударом з розвороту вбив шолом у голову ящіра. Схопив потвору за шию і ногу і кинув її в струни арфи. Пролунав мелодійний скрегіт усіх струн, а потім жахливий, свинячий вереск ящіра, коли струни почали вростати в його тіло.

Драккайнен підняв свій вузлик з землі і відновив звивистий шлях — як інші зомбі.

У Саду земних насолод було легше. Тут було більше тих, хто вештався без мети, і ніхто не заважав, пропонуючи тортури.

Побачивши «цвіркунів», він опустив вузлик на землю і заліз у клубок голих, повзаючих одне по одному тіл. Потонув у них, у плутанині слизьких від поту рук і ніг, серед губ і пальців.

А потім виплутався й підвівся. За ним потягнулося кілька рук, хапаючи його за кісточки й обіймаючи за стегна.

Драккайнен нахилився і завдав нищівного, короткого удару в саму середину обличчя занадто наполегливого Змія.

— Я ж казав: без рук. А ви… Ну не те щоб ви мені не сподобалися, але зараз у мене справді немає часу.

Він вирушив далі і за пагорбом зупинився, дивлячись на Сидячу Дівчину, яка височіла на тлі неба.

— Ти навіть не уявляєш, як я радий бачити тебе, мала, — сказав, одягаючи штани.

Вирушив далі, у бік гір.

— Десь тут потрібно зачаїтися, — пробурмотів.

Однак за мить перед ним розпустився гігантський округлий плід.

Білий, із напівпрозорими стінками, за якими виднілася фігура.

Плід розкрився, і з’явився Ван Дікен, драматичним жестом відкидаючи плащ.

— Гаразд, — сказав Драккайнен. — Ти і я. На кулаках.

Ван Дікен заплескав. Повільно і знущально.

— Я вражений. Ви наче прищ на дупі, mynheer Драков. Не знаю, як ви це зробили, але це було ефектно. А ще ви саркастичний. Ця іронія перед обличчям смерті, як це по-нормандськи! Вам усе здається, що це якась там пісня про перстень Нібелунгів? Знаєте, зробімо інакше: сьогодні саме дракон уб’є Сіґурда.

Він різко замахнувся, і в повітрі промайнув довгий ясеневий спис.

Одночасно із запуском бойового режиму.

Час сповільнився якраз тоді, коли трикутне вістря увійшло в груди Драккайнена і повільно повільно, сонним рухом пробило сорочку й вийшло з іншого боку, зі спини.

Він ухопився за древко і спробував вирвати зброю з тіла, але це було неможливо. Похитнувся, відчуваючи, як спис застрягає всередині, як ворушиться сталевим зубом у його тканинах під час кожного удару серця.

Легені, мабуть, наповнилися кров’ю. Він відчував її мідний запах і металевий солоний смак.

Він закашлявся, виплюнув кров на древко та на руки. Впав на коліна. Підвівся.

— Скажімо, це спис Одіна, — сказав Ван Дікен. — Ясеновий. Володаря воронів і повішених, друга людей. Щось на кшталт тебе. Але ти запізнився. Раґнарьок уже відбувся. Сутінки богів були минулого тижня. Зараз світанок нової ери.

Драккайнен захрипів, із зусиллям зробивши крок у бік Ван Дікена, але той акуратно його відсунув.

— Знаєш що? Мені не подобається, що тобі лишилося дві-три хвилини агонії. До того ж частина цього часу мине в непритомності. Подовжимо це трохи. Прийми це як подарунок.

Ван Дікен взяв обличчя Драккайнена в долоні і трохи підняв його, а потім склав губи трубочкою і тихенько засвистів. Подорожній схопив його за зап’ястки, шкірячись пурпуровими зубами, як вовк при смерті.

А потім знову закашлявся, пирхаючи кров’ю, і відпустив руки Ван Дікена, залишаючи на них червоні смуги.

— Ну от, — сказав Ван Дікен. — А тепер іди додому. Іди, скільки зможеш. Відразу ти не помреш. Ще трохи. Дай мені порадіти.

* * *

Я помираю.

І все ж іду.

Відчуваю це. Відчуваю цей проклятий залізний прут у собі, відчуваю, як він проходить між ребрами, пробиває перикард і проколює легені, як вилазить через s-подібну тріщину на лопатці.

Не знаю, чому я досі живий. І чому йду.

Це починається від стоп. Їх немає. Це навіть не холод, вони наче зникли. Неначе я сам зникаю, сантиметр за сантиметром. Зникають мої ноги, зникають пальці, що стискають древко списа. Я увесь так зникатиму, розчинятимуся в темряві, аж до самих очей.

Вони зникнуть останніми.

Власне, я не боюся. Не знаю, чому. Тону в болю й не боюся. І далі йду.

Падаю, встаю.

І йду.

Але не боюся.

Мені лише шкода. Неба, ранків, бульварів, губ дівчини, польоту птаха. Тих, кого люблю. Боже, мені так шкода! Мамо…

Боже, будь. Будь по той бік. Я так далеко…

Я на іншому кінці космосу.

Відшукаєш мене тут?

Ідучому так довго?

Я бачу траву під ногами, бачу все перекреслене заляпаним древком.

Мої ноги дерев’яніють, і все ж я йду. Як так сталося, що моє серце досі працює? Яким чином заповнені кров’ю, розірвані легені досі качають повітря?

Крок за кроком.

Іду.

Усвідомлюю, що, мабуть, починаю втрачати зір, мої руки виглядають дивно. Шкіра стає сіро-сріблястою — нічого дивного, але здається, що пальці, якими я стискаю древко, стають дедалі довшими.

Іду.

Підношу одну долоню до очей і бачу, що пальці справді стали довшими. І що середній палець розщепився надвоє.

Мої ноги, немов колоди, я все гірше їх відчуваю. Роблю кроки, але невпевнено, наче йду на ходулях.

Ще кілька кроків. Ще трішки.

Уже не тримаюся за древко, бо мої пальці сплуталися. Шкіра вже не просто сіро-срібляста, вона облазить довгими смугами, як кора ясеня. Пальці і руки стають усе довшими. Кінчики пальців уже волочаться по землі.

Мої ноги пухнуть. Нерухомі й товсті, мов колоди.

Як стовбури.

Я не можу йти далі і зупиняюся.

Тепер упаду, і все закінчиться.

Але не падаю. Чую тріск і хочу побачити, що там таке, але не можу поворухнути головою. Дивлюся куточком ока і бачу, що це розірваний одяг лежить навколо стовбура. Мого стовбура.

З гладкою сріблястою корою, немов у ясеня.

Я — ясень.

Світовий ясень, як Іґґдрасілль.

Бачу, як спис, що стирчить із моїх грудей, викидає маленькі гілочки, як мої руки ростуть і подовжуються.

Дерево.

Я стаю деревом.

Як Дюваль.

Хто мене зрубає? Чи зумію я вистукати «KILL МЕ» однієї гілкою?

Боже, я стаю деревом.

Мій хребет раптово розпрямляється і дерев’яніє, дивна судома задирає руки догори — руки, які стають гілками.

На моє плече сідає ворон. Мій ворон.

— Невермор, — каркає ворон, сидячи на моєму плечі. — Ніколи знову!

Я кричу, хочу кричати, але чую, що крику вже немає. З мого задерев’янілого горла не виривається жодного звуку.

Тільки шум листя.

Примітки

1

Пер. Віталія Кривоноса

2

Пер. Віталія Кривоноса

3

Пер. Віталія Кривоноса

4

Пер. Віталія Кривоноса

5

Майя Лідія Коссаковська

6

Пер. Віталія Кривоноса

Content

Ярослав Ґжендович
Господар крижаного саду
Нічний подорожній

Передмова Сага про cад крижаних насолод

Розділ 1 Нічний подорожній

Poзділ 2 Двір шаленого крику

Розділ 3 Кінь, ворон та людина

Розділ 4 Перевернутий Журавель

Розділ 5 Зміїна горлянка

Розділ 6 Вогонь пустелі

Розділ 7 Танцюючі Змії

Розділ 8 Спалена земля

Розділ 9 Сад земних насолод

Примітки