Валерій Ананьєв

Сліди на дорозі

Інструкція

Описана історія супроводжується фото-та відеоматеріалом, схованим за QR-кодами.

Загалом представлено більше сотні файлів, які допоможуть глибше поринути в історію та пережити описані події, особливо у другій половині книги.

Щоб ознайомитись з контентом, вам потрібен смартфон, підключений до Інтернету, та додаток для зчитування QR-кодів. Зайдіть у магазин додатків, який вже має бути на вашому смартфоні (Google Play або Арр Store), введіть у пошуку QR, і вам буде виданий великий список програм. Вони всі з однаковим функціоналом, але деякі зчитують коди краще, ніж інші. Тому просто виберіть найбільш зручну для вас та отримуйте задоволення від перегляду.

Відгуки

Аркадій Бабченко — письменник та журналіст, військовий кореспондент, видавець.

Валерий Ананьев умеет складывать буквы в слова, а слова — в предложения. Это дар. И эта книга — хорошая литература. О войне. Как она есть. Без прикрас. И без утайки. И написанная тем самым языком — простым и понятным. Но что еще главнее — это не просто рассказ. Это мысли. Философия. Попытка осознать и понять. Ответить на главный вопрос: что это было? И кем был каждый на этой войне? И где проходит грань?

Но есть одна вещь, которая еще важнее. Как сказал однажды человек, потерявший в Афгане обе ноги и бывший мне когда-то товарищем: «Не надо таскать свое прошлое за собой в рюкзаке. Лучший способ избавиться от него — рассказать о нем».

В Штатах после иракской кампании Министерство обороны провело эксперимент. Оно направило в войска двенадцать писателей. Среди них были и люди с мировым именем — Том Клэнси, Марк Боуден. Они провели среди солдат литературные мастер-классы. Результатом стала толстая книга солдатских рассказов «Операция „Возвращение домой“». Некоторые из этих рассказов были признаны шедеврами. По двум даже собирались снимать фильмы. Так вот, литература — это реабилитация. Возвращение гражданина, выдернутого из общества войной. Первоначальное значение слова «реабилитация» — возвращение достоинства.

И это работает. Хорошо работает. Если бы я не начал писать, я бы уже давным-давно спился, сел или повесился. Пишите, пацаны. Даже если поначалу и не будет получаться — пишите. Выдавливайте из себя свою войну. Оставляйте её на бумаге. Не таскайте с собой до конца жизни. Война всегда дает пласт новой, сильной, настоящий литературы.

Эта книга — безусловно из того же числа.

***

Роман Скрипін — український журналіст, телеведучий, екс-голова Незалежної медіа-профспілки України. Один із засновників «Громадського телебачення». Засновник і керівник проекту «Skrypin.ua».

«Про що ця книжка?» — так любить починати вступ Данило Яневський.

Так почну і я. І відповім його ж словами: ця книжка про людину і людей. Про звичайне, здавалося б, життя. У повсякденні воно нам бачиться звичайним. Але, як казали мудрі люди, велике видно на відстані. Найцікавіше у книзі Валери — всередині. Він такий жучара, що знав закони жанру. Тому доведеться прочитати від початку і до кінця. Бо розв’язка для мене була дуже несподіваною. В мене обмаль часу на читання книжок, позаяк зазвичай я читаю інформаційні стрічки та аналітику щоденно. Така моя робота. Але Валері я пообіцяв прочитати книжку. А обіцянка — не цяцянка. Прочитав. В «Інтерсіті» Київ — Харків. Інтернету людського нема. Тому книжка є чи не найкращим порятунком. Найкращим і корисним. І ось що я маю вам сказати: мене найбільше вразили реалістичні картини життя-буття українського війська. І я, як людина далеко не мілітарна, був вражений рівнем розпаду, з яким наша армія зустріла ворога. І втратили б ми не лише Крим, якби не такі хлопці, як Валера. Мало того, він виявився ще й письменником з неабияким хистом. Молоток! Хоч і жук.

***

Роман Сініцин — Волонтер, один з організаторів Волонтерської групи «Народний тил».

Це неймовірна і дуже сильна книга. Її сила в чесності автора перед собою та перед читачем. І пишучи книгу, автор перш за все ставив завдання бути максимально щирим. Це книга про війну, про людей, про армію, про відносини. Про думки і переживання. І мабуть, єдина неправда, допущена у книзі, — це про її «художність», яку декларує автор.

***

Юрій Бутусов — український журналіст, головний редактор сайту «Цензор. нет», оглядач «Дзеркала тижня»

Ця книга зачепить кожного, як мінометна міна, що вибухає під ногами. Десантник Валерій Ананьев — незвичний для літератури автор художнього твору. Хлопець з доброю посмішкою та чудовою українською мовою, тихий та виважений, він насправді обпечений зсередини вогнем війни та багатьма сімейними трагедіями.

Валерій виріс у суспільстві дев’яностих-двотисячних, у хаосі, де багато людей були кинуті напризволяще, бо кожен намагався вижити поодинці, де більшу частину часу хлопець був на самоті. Самотність та ненависть до тих, хто його ображав, загартувала Валерія так, що страшно про це читати. Так, він нічого не приховав, він оголив свою душу та виставив її напоказ.

Валерій написав книгу, яка починається зі спроби головного героя покінчити самогубством. І в цьому інтрига — чи натисне він на гачок?

А інша інтрига — а чому він, самотній та ображений на світ, вирішив піти у пекло, щоб бути готовим віддати життя за інших, за народ і за Україну? Адже він по життю не був наділений увагою?

Ананьев у лавах 25-ї Повітряно-десантної бригади пройшов дуже багато, запеклі бої літа 2014 року. Багато було втрат, багато тих, хто злякався. Але не Валерій. Він був готовий до війни, бо у глибині душі в нього йшла війна із самим собою. І всю книгу, повну драматичних подій, він вів і цю війну, і вирішував питання — чи натиснути на гачок?

Читайте — це дійсно блискучий зразок не лише військового, але, на моє переконання, і художнього твору. Пишаюся тим, що маю честь написати кілька слів, що читав цей твір одним із перших, що допомагав у деяких питаннях щодо створення книги. Дякую, Валерію, для мене головне, що ти переміг.

***

Олександр Положинський — лідер гурту «Тартак», проекту «Був'є» (2014), співак і шоумен, ведучий радіо «НВ».

Це книга про війну. Про війну з ворогом — нещадним і підступним. Про війну з нечистю і продажністю. Про війну з недолугістю та занепадом. Про війну зі спокусами, зі слабкостями, з нерозумінням і неприйняттям тебе світом, в якому ти живеш. Але й про війну із самим собою — таким, який ти є зараз, щоби стати таким, яким ти будеш потім.

Ц книга про любов. Про любов до людей, які тебе окрилюють і Підтримують. Про любов до країни, в якій і за яку ти ведеш свою війну, бо це твоя країна і твоя країна — це ти. У тому числі й ти. І ті, кого ти любиш. Це книга про любов до життя, яким би важким і нестерпним воно іноді не здавалося. Бо ти знаєш, що цей біль, цей бруд і ця потворність завжди можуть змінитися на щось світле, прекрасне, щасливе і радісне — таке, яким ти хочеш бачити світ і своє життя у ньому.

А ще ця книга про честь. Про те, що не завжди цінується широким загалом, але є однією з найвищих цінностей людини, як би пафосно це не звучало. Це те, що часто проявляється за несподіваних обставин навіть у тих людей, які ніколи й не думали про це слово та його значення. І навпаки — дуже часто її, цієї честі, не виявляється у тих людей, які, здається, мали би бути взірцем найвищих чеснот для інших, мали б вести за собою і надихати.

Я маю честь товаришувати з автором і бути одним із перших читачів цієї книги. Я майже проковтнув її — прочитав за дві доби, виділяючи читанню кожну вільну хвилину вдень (а їх у мене було не так і багато) і потім зачитуючись до півночі. Книга читається легко, вона захоплює і не відпускає. Вона викликає безліч різних емоцій і чесно розповідає про те, про що говорити вголос не прийнято. І коли я раптом дійшов до останнього слова, я спіймав себе на думці, що мені мало і я хочу ще. Щиро бажаю кожному з вас пережити це ж відчуття і порекомендувати книгу іншим.

***

Сергій Кузін — музикант, продюсер, ведучий ранкового шоу «Камтугеза» на «Radio ROKS»

У меня четверо детей. Две дочери и два сына. Старший сын — ровесник Валеры. Он живет в другой стране совершенно мирной жизнью айтишника, готовится к свадьбе и, я уверен, не понимает до конца всего, что происходит в Украине. Первым делом я дам прочитать эту книгу ему. Обязательно. Женя должен знать, как его ровесник, простой украинский парень Валера, проживает свою жизнь. Как трудно иногда остаться человеком. Что такое война. Почему мужчины берут в руки оружие. И почему жизнь состоит из преодолений. Как сложно и больно быть честным по отношению к самому себе. И почему надо жить так, чтобы не отворачиваться от своего отражения в зеркале. Для меня эта книга — исповедь. И она не о том, как жил и живет автор, а во имя чего он живет… а это, ребята, дорогого стоит. Счастья тебе и немного удачи, десантник Валерий Ананьев. И ещё… Я надеюсь, что младший мой сын — Артёмка — когда-нибудь скажет мне: «Как хорошо, что уже нет войны»… «Да, война закончилась, сын, — отвечу я. — Ты живешь в прекрасной, лучшей на земле стране». И скажу я это благодаря в том числе и автору этой книги. Жму руку! А читателям — постарайтесь не просто прочитать, а пережить это вместе с героями книги.

Слава Украине!

Інтро

Чи є межа пережитого, грань, переступивши яку, навіть не усвідомлюючи, ти не станеш сильнішим, а зламаєшся? Межа, сягнувши якої, потрібно зупинитися? Де поріг, за яким людина втрачає все, що має бути в Людині, те, що називається людяністю. Коли душа перетворюється у згусток тотальної холоднокровності й байдужості… Чим більше солдатів, яких я знав, підривають себе, вішаються, ріжуть вени чи позбавляють себе життя в якийсь інший спосіб, тим реальнішою видається мені ця грань та її небезпека.

Це були ті, що ризикнули й не витримали…

Коли вони розпочали свою війну, мені було 20, а коли закінчилася моя, мені було… це вже немає значення.

Я не мав освіти, не мав сім’ї, не мав чогось, чим би міг пишатися. Голову мою розривало від суперечливих думок, і я писав — писав, щоби сходи, по яких рухаються у божевілля, не коротшали.

Моя війна тривала занадто довго. Чим більше минало часу, тим переконанішим я ставав, що вона закінчиться разом зі мною. І йдеться не про кулі, що свистять над головою, не про грудки землі, Що падають за комір після розірваного поруч снаряда, не про загиблих товаришів та інші жахіття війни… Йдеться про божевілля, що коїться в голові кожного з нас меншою чи більшою мірою, і про вибір, про існування якого багато хто навіть не підозрює, доки не зіштовхнеться з ним. Про вибір, що вбиває фізично чи морально. Та який вибір ви б не зробили, життя після нього вже не буде.

Стверджують, чим більше горя й труднощів довелося зазнати людині, тим міцнішою, сильнішою, стійкішою вона стає. А коли ще є здатність думати та аналізувати, то і — розважливішою. У людини, що має такий досвід, більше шансів вижити в цьому світі, ніж у тої, чия душа наповнена дитячою наївністю. І чим довше ця наївність живе в людині, тим вища ймовірність, що вона не зможе піднятись, колись спіткнувшись. Сумно, але в реальній системі соціуму, в цій машині, колеса якої зупинити практично неможливо, яку ми самі створили і продовжуємо підтримувати та забезпечувати всім потрібним для її існування, наївність — просто неприпустима розкіш. Кров — ось пальне, котрим живиться ця машина. А знаєте, чия кров їй потрібна для життя? Наша з вами. І віддаємо ми її добровільно. І найбільше приносять у жертву власну кров для неї ті, хто наївно вірить в існування таких істин, як правда та справедливість.

Дехто, йдучи за інстинктом самозбереження, виховав себе мерзотою, спираючись на найлегший спосіб вижити — його обирають боягузи. Мерзотою стають саме через страх перед цим незримим вибором, навіть якщо того і не усвідомлюють. Вибором, перед яким їм, можливо, ніколи і не доведеться постати. Бояться, тому захищають себе у найпримітивніший спосіб. Так простіше жити. Але простіше — не означає правильно, хоча я вже не впевнений, що розумію різницю між правильним і неправильним. Найвірогідніше, ці поняття просто придумали люди, намагаючись впорядкувати і класифікувати всі явища цього світу й події свого життя. Які ж люди все-таки наївні…

Щасливі моменти життя не призводять до втрати наївності, а навіть навпаки. Досвід здобувається через випробування. Питання лише в тому, що можна влаштувати самому собі «контрольовані» труднощі, а можна отримати їх раптово, що найчастіше і трапляється. Я був саме так, «раптово», досвідченим. Ті, про кого кажуть «людина бувала».

Жалійте злих, жадібних створінь, вони цього варті. Бути жалюгідним — гірше за смерть, але, як зазвичай трапляється, саме такі помирають в останню чергу. Боягузи завжди живуть довше, ніж Люди.

Тут йдеться не про війну, а про те, як я помилявся і який вибір зробив. Навіть не так: вибір зробив не я, вибір робив мій досвід. Кожна риса мого характеру, кожна здібність та навичка були зіткані самим життям — старанним павуком, що плете ілюзію вибору.

Частина перша:

«Ненависть»

Проїхавши буквально сорок хвилин, ми чомусь зупинились, але двигуни «Буцефалів» продовжували працювати. Сидячи в БТРі (бронетранспортері), я роззирнувся довкола. Хтось спить, хтось дивиться в телефон, хтось посмоктує цигарку. Дивлюся на свій автомат, потім — на хлопця, що сидить праворуч, він спить. Знімаю запобіжник. Через шум двигуна клік навіть сам не почув. Потім знову дивлюся на своїх товаришів по нещастю. Ніхто не звертає на мене жодної уваги. Впираю приклад автомату в цинк із боєприпасами, що лежить між ногами, ствол спрямовую до підборіддя, кладу палець на спусковий гачок і створюю незначний тиск на нього. Знову пробігаю очима обличчями хлопців — їх семеро. Ніхто не бачить, що я роблю. Зараз БТР рушить, машину смикне, спусковий гачок під незначним зусиллям пальця запустить механізм всередині ствольної коробки, і в голову вилетить куля у мідній оболонці, яка позбавить мене збирання різноманітних карткових будиночків та розкиданих пазлів у голові. Зараз…

Початок

Як світ створює людину, котра готова вбивати і помирати? Що за трансформація відбувається з істотою, яка створена для любові? У кожного з нас — тих, хто опинився на війні в 2014 році, — є відповідь на це запитання: достатньо покопирсатися у пам’яті.

Моя історія починається восени 1992 року, коли один юнак вкотре вирішив не користуватися контрацептивами, приємно проводячи час зі своєю дівчиною, і вона через пару хвилин стала моєю майбутньою Матір’ю. Дівчинка була відмінницею, дуже гарною, розумною, грала на скрипці.

Майбутній Батько — також був хлопець розумний, упевнений у собі, та надмірно гордий, що й зламало все його життя. Під час служби у війську (а служив він десь поблизу Афганістану) серйозно захопився канабісом, за це його розжалували і відібрали сержантські лички. Чи знав він тоді, що наркотики позбавлять його у майбутньому чогось набагато вагомішого за лички — скажімо, життя? Спершу в переносному, а згодом — й у прямому сенсі. Не думаю, адже був надто впевненим у собі хлопцем: не поганим, але зіпсованим. Розбещеним батьками, сімейним достатком і вседозволеністю.

Коли дівчина вже була вагітна, один хлопець з компанії мого Батька привіз інгредієнти для здобування через хімічні процеси у домашніх умовах чарівного засобу від усіх проблем, більше відомого як ширка, чи баян. Тоді диявол із запахом звичайного розчинника набирав значної популярності у наших краях. І ось цей юнак, широко крокуючи по всій земній кулі, впевнений, що легко зможе тримати себе в руках, запускає собі в кров речовину, яка перетворює його на свого раба на два десятки років, позаяк більше він не прожив. Хоча з усієї своєї компанії прожив найдовше. Очевидно, його самовпевненість була не лише виплодом його розпещеності, Щось у ньому таки було, але, на жаль, було…

Коли моя майбутня Мати дізналася про нове захоплення мого майбутнього Батька, то спробувала вплинути на ситуацію. Вона щиро вірила, що його ще можна виправити. Але насправді було запізно. Життя Тата тепер вже міцно прив’язане до шприца з коричневою рідиною.

Батько погодився поспілкуватися з наркологом, проте до наркології він приїхав уже вмазаний. Мама чекала вироку під кабінетом в коридорі. Через якийсь час до лікаря покликали Маму і наодинці він їй оголосив діагноз:

— Я Вам зараз скажу одну дуже страшну річ, Ви мені не повірите, Вам буде болісно, Ви будете заперечувати, але це вже ні на що не вплине, і чим швидше Ви це зрозумієте, тим буде краще… Йому кінець, ідіть від нього, у Вас з ним нормального життя не буде, він наркоман, у повному сенсі цього слова, а наркоманів колишніх не буває.

«Наркоманів колишніх не буває», — лікар мав рацію, і Мама запам’ятала ці слова на все життя. Як і попереджав лікар, вийшовши з лікарні, вона не усвідомлювала повною мірою, що відбувається. У неї в голові крутилася думка: «Я маю його врятувати. Він без мене не зможе» і тому подібні рожево-самаритянські думки. Певний час дівчина намагалася коханому допомогти, і вони навіть пробували жити разом.

У дев’яності жити було, м’яко кажучи, непросто, всі займалися абичим, лише б вижити. І моя вагітна Мати разом з моїм вмазаним Татом подорожувала селами і торгувала шмотками. Їздили електричками, Тато весело тягав сумки, ну а Мама… Я досі не розумію, навіщо молода вагітна дівчина вешталась по ринках. Мабуть, щоби моя бабця не свердлила її поглядом, позаяк товар був придбаний за її гроші, а бабуля, татова мати, була неймовірно жадібним і неприємним персонажем, якого я пам’ятав винятково з поганого боку.

У татових батьків, в селі, за сорок кілометрів від міста, була дача, туди Батько й забрав Маму. Там вони мешкали, звідти їздили електричками до сусідніх сіл торгувати. А тихими сільськими вечорами гуляли. Романтика. 1 під час вечірніх прогулянок з моєю Матір’ю Тато (як справжній розвідник екстра-класу, в народі «РЕКС») видивлявся мак у людей на полях, а наступного ранку забігав на ці поля збирати «врожай». Як можна здогадатися, не на подарунковий букет своїй вагітній дівчині, а для хімічних експериментів із синтезу опіуму. Маму не радувало таке життя, та й перспектива закопати себе разом зі мною в селі її також не влаштовувала. Одного разу вона таки наважилася, зібрала речі й тихцем поїхала назад у місто, жити до своїх батьків, тим самим розірвавши будь-які стосунки з моїм Батьком, а разом з тим і з його жахливою матір’ю. Про що в майбутньому жодного разу не пожалкувала.

Якось у Мами прямо на базарі почалися перейми. У животі закололо, вона розхвилювалась, але, на щастя, тривало це недовго, оскільки то були хибні перейми. У принципі нічого екстраординарного, але Мама цей день запам’ятала на все життя, а через пару днів я все ж таки вилупився на світ. Увесь у слизу, маленький і найкращий для дівчини із заплаканим, змученим обличчям, яка щойно стала Матір’ю. Та коли б я народився на базарі, початок був би колоритнішим. Втім сталося все навіть дуже буденно — у звичайному міському пологовому будинку. Посеред літа 1993 року.

Власне, на цьому спільна історія моїх батьків закінчується, і після мого народження єдине, що у них лишилося спільним і було нагадуванням час від часу про колишню близькість, — це я.

* * *

Ось так і почав формуватись головний герой цієї оповіді. Ще до моєї появи на світ було передбачено, що я матиму антинаркотичну залежність. Бо життя і смерть Батька, який згорів, як наркометеорит, на небосхилі мого життєвого шляху, поставило розпечений відбиток у свідомості: наркота — це дуже погано, небезпечно й соромно. Головне — соромно, я ненавиджу це відчуття.

Наша маленька сім’я (я і Мама) стрімко розрослася через переїзд до маминих батьків. Мешкали вони в невеликому містечку, яке на той час славилося значним числом шанувальників маку та інших, доступних і популярних на той час, речовин для розширення сприйняття світу. А район, де вони мешкали, за кількістю нариків вирізнявся навіть у самому місті. Такий був час. А мій Батько був з-поміж тих, хто не пройшов випробування тим часом.

Ще наше містечко було доволі популярним у вузьких колах людей, що заробляли на життя далеко не законним способом. Це було зумовлено вдалим розташуванням міста, та і взагалі всього регіону. Але, на щастя, моя сім’я (виключаючи Батька) жодним чином не була пов’язана з подібними речами. Тата я можу сміливо видалити з кола сім’ї, хоча б через те, що я з ним ніколи не жив. Хіба приїздив до нього в гості в село на короткий час, чи він брав мене на прогулянки, коли приїжджав до міста. Але його справи і те, чим він заробляв, жодним чином не торкалися ані мене, ані моїх родичів, з якими я виростав. Мешкали ми у трикімнатній квартирі, яку дід отримав на всю родину, ще за радянських часів, працюючи на заводі зварювальником.

Сміливим я став завдяки Діду. Дуже його боявся до 13 років. А потім я посміливішав. Усі члени моєї сім’ї чесно у поті чола працювали на загальне благо племені… окрім Діда. Так, саме Діда, а не дідуся, тому що у мене язик жодного разу в житті не повернувся назвати його дідусем, хоча часом з ним можна було й нормально поговорити. Дід завжди усвідомлював себе окремо від нас. У нього була особиста тумбочка з особистими речами. Своїми грошима він завжди порядкував сам. Даючи частину зарплати у загальний бюджет, вважав це невимовно великодушним вчинком, шляхетності якого просто не було меж. Адже не може ж бути межі у нескінченності. Ще він безперестанно нагадував усім, що ми всі живемо в ЙОГО квартирі. Крилаті вислови Діда назавжди врізались у мою пам’ять: «Тут всьо МАЙО!!», «Вон Бог, вон порог. Вон на хуй отсюда!» Отакий був чоловік, сам собі на умі.

А ще бухав. Страшно бухав. Дуже багато сліз було пролито через його вічно п’яну мармизу: моїх, Бабусиних та Маминих, лише Дядько ніколи не плакав. Хоча, може, я просто не бачив. Заради справедливості варто відзначити, що Дід був відмінним зварювальником і єдиним з нашої сім’ї, хто мав стабільну роботу упродовж тривалого часу. Попри те, що були постійні проблеми через пияцтво, зі всього міста до нього надходили приватні замовлення, бо він умів зварювати так, як ніхто інший. Виконанням замовлень займався у гаражі: варив котли, труби і купу всілякого іншого різноманітного і складного у виконанні. Тільки от з гаража завжди повертався п’яний.

Ощадливим я став завдяки Бабусі. Вона не надто обтяжувала себе глибокими життєвими роздумами, була дуже практичною людиною і більше переймалася питанням, як нас прогодувати, дуже працьовитою й готовою на все заради своєї родини. У дев’яності ми вижили ледве не винятково завдяки її працьовитості й відповідальності за нас. Колишній радянський м’ясокомбінатний працівник — як тільки моя Бабуся не намагалася заробити, аби прогодувати нас. Мені запам’ятався запах клейонки та нарізані шматочки з неї по всьому дому, коли Бабуся сама викроювала та шила дощовики. Якось я випадково торкнувся зап’ястком гарячої праски. Вже не пам’ятаю, чим саме мені мастила Мама руку, але огорнула її тою самою блакитною клейонкою — корисна річ у господарстві.

А ще пригадую дрібненькі гілочки для штучних квітів, бо пізніше Бабуся почала паралельно з дощовиками виготовляти вінки. Я дуже добре запам’ятав ці пластмасові гілочки, вони були пустотілі, і я грався ними, як конструктором, засовуючи одну в одну, виробляючи різноманітні фігурки. У принципі, вінки — доволі прибутковий і стабільний бізнес. Так і з’являється здоровий цинізм у маленькому воякові: смерть трапляється, і на ній деякі люди заробляють.

Мало-помалу Бабуся перейшла на торгівлю одягом, а згодом — взуттям, чим, напевно, займається й дотепер. Їздить сусідніми селами й торгує вже понад півтора десятка років, навіть будучи на пенсії. Мені запам’ятався образ Бабусі, яка рано-вранці приїжджає з Одеси, куди їздила за товаром, будить мене ні світ, ні зоря і дає нову іграшку. Ці теплі спогади для різноманітності перемішуються з іншими, більш строкатими. Бо Бабуся часом могла піти в запій на пару з Дідом. Виглядало це дуже страшно. Але, на щастя, у Бабусі, на відміну від Діда, який міг пиячити тижнями без перерви, організм був не такий стійкий до алкоголю, і цей кошмар тривав не довше за тиждень. Вона просто не витримувала. Ну а соло-п’янки Діда для мене не були кошмаром: я це сприймав як само собою зрозумілу та невід’ємну частину нашого життя.

Ще пам’ятаю, що у Бабусі постійно були синці на тілі. Їй від Діда діставалося найбільше. Мама з Дядьком час від часу їхали з міста, і я залишався сам на довший час з Бабусею і постійно п’яним Дідом. Атмосфера, що тоді панувала вдома, сприяла розвитку таких якостей майбутнього героя, як скритність, маскування, стресостійкість. Але ще краще було тоді, коли Бабуся їхала за новим товаром до Одеси, і я залишався з цією людиною сам на сам. Образ Діда, що йде на мене, витягаючи зі штанів пасок, я пам’ятав дуже довго, до кінця життя. А брався він за пасок з будь-якого найменшого приводу. Це вже були повноцінні курси виживання. Добре, що я їх пройшов так рано, — згодом знадобилось. Але не будемо заглиблюватися в опис тих веселих, насичених дитячими емоціями, теплих вечорів.

Був у нас і свій захисник — Дядько. Йому часто доводилося битися з п'яним Дідом, заступаючись за мене, Маму і Бабусю. Добре пам'ятаю їхні бійки. Хоча це радше не бійки… не можна сказати, що Дядько там когось бив, швидше він намагався вгамувати Діда.

Мій Дядько — свята людина, скажу я вам. Чесно, з нього можна ікони писати. Руки йому дістались у спадок від майстровитого Діда, та при цьому він не бухав, на відміну від свого батька. У мене ще тоді склалося враження, що коли він не може щось відремонтувати, побудувати чи вдосконалити, значить, цього взагалі неможливо зробити. Саме мій Дядько замінив мені батька і виховував мене. Тривало це недовго, але за той короткий проміжок часу, доки він був поруч, заклав у мене багато істин і відкрив для мене чесноти, які я й нині вважаю визначальними в людині.

Коли був ще малим, у нас була така гра: я тицяв пальцем у предмет, Дядько розповідав мені, як він виробляється, а я дивувався, що він усе знає. А ще Дядько дуже любив мене. Багато часу проводив зі мною, займався зі мною, перевіряв уроки і карав. Не називав я його татом лише тому, що вже звик називати Дядьком.

А ще він мене бив. За більшість проступків я отримував паском по дупі. Якось, після чергового покарання, я вирішив зробити Дядькові «підлянку» і помститися. Як і зазвичай, прокинувся раніше за всіх, пішов на кухню, набрав води у склянку, накидав туди дуже багато солі, розмішав, спробував, скривився, посміхнувся і пішов до Дядька в кімнату. Тихесенько буджу його і кажу:

— Дядьку, я тобі солоденьку водичку зробив.

Дядько знехотя відкрив очі.

— Добре. Дякую. Постав біля телевізора.

Я засмутився, що він не скуштував одразу, але слухняно поставив. Ледь змусив себе піти і дочекатися, доки він прокинеться і врешті поп’є моєї «солодкої» водички.

Коли стало зрозуміло, що він уже встав і щось робить, я вийшов і знову повторив:

— Дядьку, я тобі солодку водичку приніс.

— А нащо ти в неї сіль кинув?

У мене був шок розсекреченого агента. «Як він здогадався?» — подумав я.

Це була перша спланована помста, яку я пам’ятаю. І вона гучно провалилась. А в моєму житті з’явилося два види покарання — «просто так» і «за діло». І це також формувало мій життєвий досвід. Усе зводилося до того, що, якщо ти гальмуєш — будеш покараний. Умій уникнути покарання, якщо воно несправедливе, і вмій прийняти його, коли дійсно винний.

Мені не подобалось отримувати по дупі паском, але Дядька за це я пробачив, тим паче, що згодом він вибачився. Сам… просто так. Зрозуміло, що психіка у нього була не в біса: адже ріс у сім’ї, де пили й били його обидва батьки, мої Дід і Бабуся. Тому й не тримаю на нього зла. Насправді він був дуже добрий, і, якби його не було в моєму житті, увесь мій досвід міг втілитись у з’яві чергової наволочі у цьому світі.

Потім він поїхав на заробітки до Москви. Ми бачилися з кожним роком усе рідше і рідше, доки Дядько не отримав там громадянство і не залишився остаточно.

Мій дошкільний розвиток ряснів яскравими фарбами розквітлої довкола наркоманії та алкоголізму. Колориту додавала сім’я наркоманів, що проживала прямо під нами. Усі мешканці цієї квартири, окрім їхньої мами, були наркоманами. Наскільки я пам’ятаю, там було два брати та дві сестри. Був ще третій брат, але я його бачив лише один раз у житті, він приїздив на мерседесі наприкінці дев’яностих відвідати матір. То був єдиний з їхньої родини, хто вів нормальний спосіб життя. Запам’яталася мені ця сім’я найбільше тим, що у них постійно в квартирі дуже голосно гримів важкий метал, і моя Бабуся регулярно висловлювалася з цього приводу в різко нецензурній формі. Нині у тому помешканні проживають інші люди і уявлення не мають про колишніх господарів, які по черзі померли всі до єдиного. Останньою відійшла їхня мати — непогана жінка. Інколи я замислювався, як це — безпорадно старіти, слабнути і спостерігати, як один за одним твої діти вбивають самі себе. Це страшно. Моя смерть точно буде значно веселішою.

* * *

Мама й Дядько — не єдине світло у житті маленького мене. Справжньою окрасою нашої оселі був тоді великий чорний кіт Малюк. Таких розумних кошаків я більше не зустрічав. Це було неймовірне скупчення терпіння й толерантності. Якось я, ще зовсім малий, підповз до сплячого на підлозі кота, вперся головою в його спину, відкрив рота й вкусив з усією силою дитячої безпосередності’. Малюк, нявкнувши, підстрибнув від несподіванки, навіть не дряпнувши дурної дитини. І хоч як би я його надалі не гриз, не тягав за хвіст, не дер за хутро, він жодного разу не вкусив і не дав пазуристою лапою по моїй пиці у відповідь на таке нахабство.

Пам’ятаю його лише за старими світлинами. Після його смерті у нас мешкали ще два коти і кицька. Втім вони не стали для мене значущими. А Малюк закарбувався у пам’яті.

Я й досі ставлюся до нього як до члена сім’ї, що помер дуже давно, у той час, звідки образи постають статичними, як на старих, збляклих світлинах. Він пішов раптово: одного дня я запитав у Бабусі: «де Малюк?». І вона відповіла — кіт помер. Більше я ні про що не запитав, розвернувся й попрямував до своєї кімнати, а там вже випустив кілька скупих чоловічих сліз. Мені було лише два чи три рочки, але тоді відчув потужну журбу від того, що більше не побачу Малюка.

Був у мене ще й віртуальний друг. Він стояв у кутку Бабусиної з Дідом кімнати. Вдень на вихідних, коли Дід працював на заводі, Бабуся на ринку, Мама в перукарні, а Дядько у перерві між підробітками залишався вдома зі мною, він вмикав мого друга — це був програвач із казковими платівками. Я залазив на диван, і слухав скрипучий голос, а моя фантазія створювала хрипкі чарівні образи. Коли виріс, нічого не міг згадати з цих казок, але тепло голосу оповідача, який так затишно поскрипував під шипіння голки програвача, залишилося зі мною.

Значну частину дитячого щастя вкрав садочок. Він закарбувався як місце, де обмежували мою свободу та право вибору. Згадую, що постійно хотілося пити. Нам видавали воду порціями, а за пиття з крану сварили. Обмежені люди, наші вихователі, штучно створили собі поле застосування влади, аби зануритися у п’янке відчуття, якого не мали у власному побуті й стосунках з близькими дорослими. Два основні стани на тоді: мене або мучила спрага, або ж я стояв покараний у кутку, адже мене спіймали на злочинному питті водопровідної води.

Несправедливість штовхнула мене на вчинок, котрий мав відчутний вплив на формування незміцнілої дитячої свідомості. Якось на ранковій прогулянці я подивився на свій будинок через паркан, а він стояв метрів за п’ятдесят від садочка, і мені прийшла в голову геніальна ідея: втекти. Нащо? Я не знаю. Можливо, з протесту. Але це достеменно відомо лише тій дитині, що стояла біля паркану влітку 1997 року і дивилася на свій будинок. Я озирнувся довкола. Всі зайняті якимись важливими справами на кшталт копирсання в пісочниці — єдиному місці у садочку, де відчувалося щось рідне: від неї тхнуло вбиральнею мого Малюка. Я протиснувся поміж арматурами у найширшому місці, притулився до зовнішнього боку паркану і вперше в житті опинився один на вулиці, без догляду. Я був приголомшений: виявляється, світ за парканом такий величезний. Будинки, дерева, люди-гіганти. І я — маленький, переляканий і спантеличений. Я пам’ятав це відчуття до кінця свого життя. Але врешті зміг відірватися від паркану і побігти в бік свого під’їзду. Я біг повз старий жовтий громадський автобус, який часто припарковували біля нашого будинку, і він мені видався значно більшим, ніж зазвичай, просто гігантським і дуже страшним. Я добіг до під’їзду, піднявся на свій поверх і постукав у двері. Відкрила Мама. Обличчя зображало крайній ступінь здивування, і вона запитала мене:

— А чому ти не в садочку? Хто тебе привів?

— Я втік, — промовив винувато.

— Чому?

— Я не знаю, просто захотів піти.

— Тобі хтось зробив погане, образив? — стурбовано запитувала Мама.

— Ні, я просто переліз через паркан і побіг додому.

— А коли б вдома нікого не було?

— Пішов би до тебе в перукарню.

— Який самостійний! — сказала, посміхнувшись, і пішла далі збиратися на роботу, а я сів на тумбочку в коридорі й чекав її. Доки ми йшли до Мами на роботу, я дивився на речі довкруги, які досі видавалися мені величезними і лякали своїми масштабами, але тепер вони знову стали звичайними, тому що поруч була Мама. Мене завжди захоплювало дитяче сприйняття довкілля. Кожен крок — це пригода. Мамина присутність змінила сприйняття світу — від величезного і страшного до звичного і простого — всього лише за кілька хвилин. Я тоді ще не міг аналізувати, що і з якої причини зі мною відбувається, однак, коли згодом потрапив на фронт, мої дитячі враження набули чіткого усвідомлення важливості ролі командира на війні. Як перетворити незрозуміле і страшне у зрозуміле і просте — це важливе уміння й мудрість.

* * *

Коли Мама пішла від Батька, закінчилась їхня спільна історія, але зі мною Тато регулярно підтримував зв’язок. Завжди, коли приїздив із села до міста, брав мене погуляти й дарував іграшки, а взимку привозив ялинку. Як зараз пам’ятаю: заходить до квартири Тато з ялинкою, бере мене на руки, цілує в щоку й притискає до себе, а мені дуже коле його щетина.

Під час прогулянок ми інколи заходили до його друзів. Там тхнуло марихуаною та ацетоном. Він ширявся, і ми йшли гуляти далі. Ніколи не розповідав домашнім про це. Так, всі ті запахи я добре пам’ятаю. Ацетон все життя асоціювався у мене не з розчинником, а з маленькою металевою мисочкою з коричневою рідиною, що стоїть на електроплиті. Бинтик, шприц, джгут, заштрики між пальцями на ногах, у пах… Я вдячний Батькові за урок, який він мені дав ціною власного життя, так само, як і Дідові за урок з алкоголем.

* * *

Моє перше «Перше вересня». Всі у костюмах. На мені штанці й біла сорочечка, на якомусь хлопчику поруч зі мною величезний піджак із підшитими плечиками, тому плечовий пояс виглядає неприродньо широким відносно решти частин його тіла. Він став моїм кращим другом, шкода, пропав з початком війни. Маленька дівчинка з дзвіночком у старшокласника на плечі, як виявилось у подальшому процесі шкільного життя — дуже неприємна особа. Якась дівчинка співала у мікрофон, якісь тітки щось довго розповідали, та так довго, що не сила було терпіти, стоячи на місці. Каналізаційний люк, закритий каменем-скелею (впевнений, він там до цього моменту лежить), і все таке у стилі традиційного «Першого вересня». Дуже нудно.

Початок мого шляху до світу знань збігся з подією, яка змінила моє життя й суттєво вплинула на його якість. Спочатку на заробітки до Москви подався Дядько. А пізніше до Києва з тієї ж причини поїхала й Мама. Я лишився наодинці з Бабусею й Дідом і зі строкатим букетом вражень від алкогольно-бідно-люб’ячої суміші емоцій моєї усіченої сім’ї.

Мама пробувала забрати мене до Києва. Втім усе вказувало на те, що киянином мені бути не судилося. Виявилося, я був єдиним, з ким Бабуся могла поспілкуватися — єдиною розрадою від жахливих агресивних сцен, що на сімейному подіумі розігрував регулярно п’яний дід. А попри те, оренда на житло у столиці подорожчала. І навіть ще одна мамина робота не дозволяла утримувати нормальне для нашого спільного життя помешкання, прийшлося переїжджати на інше, значно менше.

Тягаючи мене із квартири до квартири, зі школи до школи, а вихідними ще й із собою на роботу, Мама розуміла, що такі поневіряння навряд чи підуть на користь семирічному хлопчаку. І було прийнято командирське рішення відправити мене назад туди, звідки я виповз… жартую… додому, у рідне містечко, до Бабусі. Вона на той час уже встигла так сильно скучити за мною, що сама приїхала до Києва, аби забрати. Ніде правди діти, мені й самому не подобалося мешкати у такому великому місті. Безупинна метушня, поспіх і натовпи людей скрізь і в будь-який час доби. Позаяк я потрапив до столиці на початку осені, а поїхав звідти наприкінці, то й запам’ятався мені Київ сірим і вічно похмурим. Я почувався неспокійно і хотів повернутися додому, до звичного середовища існування. І доля повернула саме так, як мені того хотілося.

Це був перший випадок, коли я усвідомив, що колесо фортуни прямує у той бік, який загадую сам. Захотів повернутись і повернувся, хоча самотужки вирішити це питання не був спроможний. Мене все життя переслідувало відчуття, що у світі все відбувається саме так, як я того прагну.

По поверненні до рідного міста мене віддали зовсім не до тої школи, де я навчався у першому класі, а у сусідньому районі. Чому? Через дивне бажання, примху мого Дядька, який на той час приїхав із Москви на відпочинок. Йому здавалося, що та школа краща. Я там провів лише шість місяців, після чого повернувся до своєї першої школи, але незбагненним чином виявилося, що Дядько мав рацію: за ці півроку я познайомився зі спортом і полюбив його. Найважливішим предметом для мене виявилася (фізкультура, бо вчитель не філонив і по-справжньому займався з дітьми. Ми постійно здавали різні нормативи, бігали, стрибали, грали в ігри, в яких доводилося дуже активно рухатись. Але не це зумовило початок моєї любові до фізичного навантаження, а те, з чого починався кожен урок. Тобто — з виконання нормативів із підтягування. Я не міг підтягнутися жодного разу. Сором випалював мене розпеченим залізом на кожному занятті, але на щастя я мав уже дві важливі риси характеру: прагнення бути завжди кращим та неймовірну впертість. Ці помічники привели мене на майданчик перед під’їздом нашого будинку. Я став займатися щодня. Наступного навчального року, по поверненні у нову/стару школу, вже ніхто з однокласників не підтягувався більше за мене. Так у мене розвинулася пристрасть до спорту, а разом з тим з’явилася можливість спрямовувати у потрібному напрямку свою жагу конкурувати. Це була відправна точка в моєму захопленні спортом — захопленні, яке з кожним роком все більше й більше мене поглинало. Проте жодних особливих досягнень так і не здобув, хіба що підтягнувся більше за всіх десятикласників у моєму рідному місті на спортивних зборах у 2009 році.

Стосунки з однокласниками були такі самі, як і з дітьми в садочку. Глузували з мого росту, прізвища тощо. Не знали мої однокласники, що таким чином вони формували характер майбутнього справжнього солдата. Нууу і ще людину, що створить їм певні незручності в найближчому майбутньому. Небагато в кого виникало бажання дружити зі мною. Причина проста — спочатку я був небажаним, а потім став агресивним. Постійно сперечатися, сваритись з іншими дітьми, битися мінімум раз на тиждень — ось моє кредо того часу. Діти можуть бути дуже жорстокими, і я — не виняток. Регулярні вправи зробили тіло міцним, я ставав сильнішим за своїх однокласників. До м'язів додалася моя запальність, і чим старшим я ставав, тим серйознішими були бійки, тим рідше хтось дозволяв собі косо подивитись у мій бік. І це спрацювало. Так живе спільнота дітей у нашій країні. За правом сильного я здобув певний авторитет, і до мене вже дослухалися. Не тому, що я дуже розумний, а тому, що боялися заперечувати. Таким чином у мене склалося хибне переконання, що агресивним і злим бути круто і корисно. А суспільство впоралося зі своїм першим завданням — прищепило майбутньому солдату потрібні рішучість, агресивність і швидку реакцію. Те, що ці якості насправді не будують, а руйнують, я зрозумію надто пізно.

Але це станеться згодом, а поки що у старших класах учителі просто сварили мене за поведінку. Мали право, бо я їх жахливо діставав. Хоч я й не був чудовиськом у дитячій подобі, але витримати мої зачіпки міг не кожен.

Антипатія вчителів позначалася на моїх оцінках. 1 Дядько, час від часу приїжджаючи з Росії, шмагав мене за погані результати у навчанні та догани за поведінку. Він був практично єдиним важелем тиску на мене і єдиною людиною, яку взагалі цікавила моя успішність. Коли ж Дядько від’їжджав, я міг дозволити собі розслабитися. Позаяк для Бабусі важливість мого навчання стояла десь між «не забути погодувати кота» і «заспокоїти п’яного Діда». На першому місці було здобування харчів. Мама й надалі працювала в Києві. Ну а Дід… про нього я взагалі мовчу У моєму житті його нічого не цікавило. Абсолютно. Він мав лише три турботи: книжки, телевізор і С2Н5ОН. Брав нову газету з розкладом програм на ТБ, визначав на його думку варте уваги, а потім протягом тижня переглядав все, що навідмічав. Під час рекламних пауз чи поглинання їжі він читав. Ото й край, більше його нічого не турбувало. Він мав крісло біля дивана перед телевізором, на яке ніхто не мав права сідати. Перед кріслом — табуретка, на ній газета, на газеті пульт, поруч книга з носовою хустинкою у ролі закладки, а на книзі окуляри. Його життя звелося до набору цих простих елементів. Його речі — недоторкані. Якщо хтось сідав у його крісло (а зазвичай це був я) чи брав пульт, коли він щось дивився, це викликало яскравий спалах незадоволення Діда у формі матів під ніс, а якщо пульт не одразу повертався на місце чи я не забирався негайно з крісла, то й різких вигуків на нашу адресу. Дід не був найкомунікабельнішою людиною. Загалом у моєму житті він проходив якось побіля. Чим старшим я ставав, тим менше уваги ми звертали один на одного… та й то коли він був тверезий. Коли ж притягав додому свою п'яну тушу, картина різко змінювалась, і байдужим вже не міг залишитися ніхто із присутніх у квартирі.

Чим менше Дядько затримувався дома між своїми від’їздами до Москви, тим менше контролю було наді мною. Я нахабнів, домашні завдання виконував чимдалі все рідше, уроки прогулював усе частіше. Я не був дурним, але був ледащим і не цікавився навчанням. Я не зміг сформулювати жодної вагомої причини, аби змусити себе витрачати час на навчання. Відсутність мотивації підживлювалася ставленням до мене вчителів. Навіть коли йшла цікава тема, і я дуже старався, мені все одно, за звичкою, ставили нижчі оцінки, чим повністю демотивували мене. Один мій однокласник (який, до речі, перекинувся до російської армії під час окупації Криму) скатав у мене контрольну з математики, списав не все і з помилками, а проте оцінку отримав вищу за мою. Чому? Бо я не подобався багатьом учителям. Бачили вони в мені щось таке, що їм було не до душі. До цього часу я не розібрався, у чому ж саме була справа. Ну, а з початком війни у школі повісили мій портрет, і якось одного разу, коли з фронту приїхав у відпустку й зайшов до школи, ті самі люди розхвалювали мене на всі голоси й згадували, як сильно мене любили під час навчання. Я стояв і слухав. Слухав і дивувався. Яким же насправді без устиду фальшивим і лицемірним людям ми довіряємо своїх дітей. А скільки ще дітлахів пройшло й проходитиме через їхні руки. Страшно.

Якою ж мірою недолуга наша система освіти. Вона спрямована на те, щоб зробити кожну дитину зручною для вчителя. Виховання самостійно мислячої, незалежної Людини, Особистості взагалі не стоїть як завдання перед сучасним вітчизняним освітянським процесом. З такої системи виходять хороші солдати, але хренові офіцери.

Аби вгамувати нудьгу, я міг прийти на урок зі своєю книжкою, що жодним чином не стосувалася шкільної програми, і читати її. Тому в учительському середовищі за мною закріпилася слава бунтаря. Ось таким чином негідник і бунтар — агресивний, хитрий і навчений тікати від проблем — входив у доросле життя.

Я ріс, скандалив з Бабусею з будь-якого приводу, одним словом — дорослішав. Завжди з великим нетерпінням чекав приїзду Мами, Дядька чи Тата. Для мене це завжди було великою подією, і коли це все ж таки відбувалося, бігав за ними скрізь, показував свої іграшки, позбутися мене вони могли, лише закрившись у туалеті. Але навіть там я їх діставав, ставлячи різноманітні запитання через двері, а запитань у мене було мільйон. Але врешті-решт всі їхали, і ми з Бабусею та Дідом знову залишались утрьох, кожний заклопотаний власними проблемами.

Колись, під час одного зі своїх рідкісних візитів, Тато взяв мене погуляти, і ми зайшли в гості до його друга. Я не пам’ятаю, що ми там робили і про що були розмови, але одна Татова фраза врізалася мені у свідомість:

— Синку, запам’ятай, ти хороший хлопчик, дуже розумний, щоб там хто не казав. У тебе завжди і все має бути найкращим. Ніколи не розмінюйся на щось дешеве, це стосується всього, у тому числі, й людей. Якщо це дівчина, то вона має бути найгарнішою і доброю, якщо це одяг, то він має бути якісним, і будь-яка інша річ теж має бути найкращою. Нехай у когось щось з’явиться раніше, але ти ніколи не поспішай У тебе буде все, що ти захочеш, але згодом… головне, не розмінюйся на дріб’язок. Знай собі ціну, та лише не зазнавайся ніколи.

Оглядаючись у минуле і згадуючи пережите, завжди переконуюсь у Батьковій правоті. У мене завжди відбувалося все, чого дуже сильно хотів. А ось з розмінюванням на дрібниці… Це складне питання. Часто думав, що розмінююсь на дрібниці. Коли трапляється у житті щось складне чи погане, ми водночас отримуємо новий досвід та знання. Ми набираємося мудрості, наше мислення змінюється, і увесь світ також змінюється у наших очах, а те, що видавалось колись найважливішим, найбільш значущим, згодом втрачає вагу. Люди, до яких ми тяжіли чи яких поважали, згодом починають дратувати й більше не викликають колишньої пристрасті чи пошани. Кожний новий життєвий досвід перетворює світ, і ми бачимо його по-іншому. Наше мислення еволюціонує, і це чудово, але є в цьому й дрібка смутку: озираючись назад уже з якимось багажем життєвого досвіду, ми применшуємо важливість власних досягнень, і нам здається, що роки прожиті задарма. Але це не так, якщо ти робиш розумні висновки з подій, що відбуваються. Все у світі відносно, і щоби ми не здійснили, завжди знайдемо базу для порівняння, яке здатне принизити значимість нашого досягнення. На все можна поглянути, як на дурницю, абсолютно на все.

Але я знаю: коли ти дивишся в очі смерті, то гарячково намагаєшся згадати свої гідні вчинки чи яскраві враження. Особливо ті добрі справи, про які ніхто не знає. Добрий вчинок — це як твердо конвертована валюта в момент смерті. І ти швидко водиш руками навколо себе в пошуках тих монеток, і потрібно поспішати, адже помираєш. І якщо раптом ти зрозумів, що у тебе за спиною немає таких вчинків, холодний піт заливає тебе, і навіть на секунду перестаєш помирати, тому що помирати стає страшно.

Але це я пізнаю згодом, а поки що — навчаюсь у дев’ятому класі і вперше по-справжньому закохався. Мені сподобалася дівчинка із сусіднього двору. Я приходив туди щодня, аби побачити її. Шукав спільних знайомих, щоби бодай опинитись із нею поруч в одній компанії. Врешті-решт ми зазнайомились. Я дізнався, що один із моїх друзів також мав до неї симпатію, але вона його не сприйняла. Хлопець мав хорошу репутацію на районі, але у нього нічого не вийшло. Страшнувато, блін, але мене це ще більше мотивувало довести справу до кінця. Хитрий чоловічий план, домовлений з товаришем — і ми вже граємо в карти на бажання у покинутому будівництві. Як справдешній шулер я домігся, аби мій друг побажав, щоби Вона мене поцілувала. Дівчинка знітилася, що й очікувалось, і я, відповідно до плану, запропонував відійти трохи вбік, щоб ніхто не бентежив її.

Стоячи за рогом, ми дивилися один на одного.

— Я не вмію цілуватися, — промовила вона, опустивши голову, але все ще дивлячись на мене.

— Можеш просто чмокнути, — через силу пожартував. Я насправді також страшенно ніяковів.

Вона мовчала. Бачачи її ніяковість та знаючи, що вона зазвичай сміливіша, я збагнув, що подобаюсь їй, і саме тому вона знітилась. За кілька секунд, натхненний своїм відкриттям, сказав:

— Слухай, давай я тебе поцілую, а всім скажеш, що ти все зробила і виконала бажання. Піде?

— Добре, — промовила вона, нарешті посміхнувшись.

— Заплющуй очі.

Вона заплющила оченята, я трішки нахилився до неї і поцілував у губи. Потім взяв за руки і сказав:

— А знаєш, що ти мені подобаєшся?

— Ні, — на її щоках з’явився рум’янець.

— Ну, тепер знаєш, — тихо засміявся. — Будеш моєю дівчиною?

Помовчавши кілька секунд, вона широко посміхнулась і відповіла:

— Так.

Моя дитяча, а втім вже така доросла «багатоходівка» увінчалася успіхом. А через два дні відчув, що мені вона стала зовсім не цікавою, й симпатія пропала враз. Я знову отримав те, чого домагався, і знову розмінявся на дрібниці… Причому не відпускало відчуття, що в цій ситуації дрібницею міг бути саме я.

* * *

А ще у школі в мене відкрився підприємницький хист. Ооооо, вчителі не мали до цього жодного стосунку. У п’ятому класі я захопився нумізматикою. Якось сидів на уроці малювання і за звичкою займався фігнею — патякав на останній парті зі своїм однокласником. Раптом у рамках звичайного хлопчачого випендрьожу він мені показав британську монету в десять пенсів із портретом королеви на аверсі й левом з короною на голові на реверсі. Тоді я, мабуть, уперше тримав у руках іноземну монету. Вона була неймовірно прекрасною. Напевне, у мені запалала прадавня людська жадібність. Очевидно, так само старий ломбардець зважував на руці золоту монету, міркуючи, чи це не підробка. Монета була досить великою в діаметрі, її вагота приємно відчувалась у руці. Вона заворожувала своїм малюнком і блиском. Вона стала моєю першою монетою в колекції: я обміняв її на 80 круглих карток із покемонами.

Мене охопила жага колекціонера, але з’ясувалося, що цей захват був доволі дорогим, і довелося напружити свою голову у міркуваннях, як можна заробити гроші.

Почав із підробки іграшок. Себто я підробляв своїми руками популярні на той час іграшки і продавав їх своїм однокласникам, видаючи за оригінальні. Пам’ятаю, продавалася тоді на базарі така штука: повітряна кулька діаметром сантиметрів дванадцять з надрукованою мордочкою і набита якимось порошком, завдяки чому вона зберігала ту форму, в яку її зліпиш. У моєї прабабусі вдома було багато продовгуватих кульок, які вона використовувала, коли торгувала квітами. Так ось… я брав ці кульки, набивав їх звичайнісіньким борошном, зав’язував у потрібному місці, відрізав зайве, заклеював акуратненько, малював на них різноманітні пики, навіть щось приклеював, а потім продавав. Цей витвір дійсно був схожий на те, що продавали на базарі, і за фізичними характеристиками також зовсім не поступався. Але! У мене було дешевше. Продукований асортимент складався з 2–3 виробів. Собівартість — нуль, прибуток стовідсотковий.

Ще я вигравав в однокласників наклейки з картками, потім їм же продавав. Загалом крутився як міг. Але справжній бізнес почався, коли я став дещо дорослішим.

— Ото я вчора тьолочку завалив! — казав мій однокласник, закочуючи очі, а всі навколо з розумінням підтакували і зубоскалили, типу «я знаю толк у тому, про що мовиш». Ніхрєна вони не знали, звісно. Потрібно сказати, що високий рівень інтелекту не вважався у нашому містечку чеснотою. З-поміж восьми- та дев’ятикласників модним було «ботати по фені» і випендрюватися. Приміром, хизуватися своїми уявними перемогами над представницями слабкої статі, причому в дуже брутальній манері.

У такі моменти я почувався не у своїй тарілці. Чудово розуміючи, що ніхто тут нікого не «завалив», я, втім, не ризикував руйнувати цю ідилію жлобства.

Саме тоді вкотре сидів на перерві в подібній компанії і, по-дурному посміхаючись, думав про своє. Мені було огидно все це чути, але іншої компанії не було. Бац — і в голову прийшла геніальна ідея. Я змушу їх заплатити за свої безпідставні вихваляння й хамство! Причому у прямому сенсі цього слова — грошима.

Увечері побіг до свого товариша, що жив поблизу і навчався у паралельному класі.

— Слухай, я придумав, як нам заробити!

Він недовірливо скривився.

— Знову свої іграшки пропонуватимеш?

— Та ні! Будемо продавати презервативи!

— Шо!!!??? — він ошелешено вирячив очі.

— Ну, ти цих красунчиків, наших однокласників, на перервах чув? «Я з тьолкою те, я з тьолкою се…»

— Ну, чув, так це ж чешуть. Брешуть вони.

— Отож! Вони купуватимуть у нас презики, щоб гідно триматися! Адже якщо не купиш — значить, ти тріпло.

— Ух ти… може спрацювати, — товариш замислено почухав потилицю.

Отак і народився наш стартап. Звісно, був ризик, що моє припущення виявиться хибним, і ніхто у нас нічого купувати не буде. Але який же стартап без ризику. Насамперед нашкребли початковий капітал. Це було нескладно — мали заощадження. Та це ще не все — прийшов час закуповувати товар. Ось тут і вигулькнула проблема. Нам по тринадцять, ми ніколи не купували презервативи. Було страшно навіть подумати про самий процес закупівлі. Душевні муки продовжувалися два-три дні, але знаменний час настав. Ми зібралися із силами і наважились: як кажуть «пацан сказал — пацан сделал». На ватяних неслухняних ногах дошкандибали до центральної аптеки міста. На вулиці викинули на камінь-ножиці… купувати першим випало мені. За двері я ступив, як в ополонку: швидше б усе закінчилося. В аптеці стояв шкіряний диванчик, ми сіли, чекаючи моменту, коли людей у торговій залі не буде. Народ розсмоктався, і, відчуваючи, що червонію, я підійшов до прилавку.

— Що тобі, хлопчику? — запитала добра тітка-аптекар.

— Ось це, — я тицьнув пальцем у скло прилавку.

— Що саме? — і дійсно, під склом було багато всього.

Аааа, була не була:

— Презервативи, — тихо так, не по-чоловічому.

Тітка-аптекар із розумінням посміхнулась. Я відчув, що позаду хтось підійшов. Кутовим зором побачив жінку з дитиною.

— Скільки тобі? — блін, ну що ж так багато запитань…

— П’ятдесят, — як відрізав.

— Скільки?!! — тітка перестала посміхатися. Мій друг катався від сміху по шкіряному диванчику.

Я відчував, що просто згораю. Обличчя, вуха, шия, здавалося, навіть руки у мене стали буряковими. Своєю відповіддю я привернув до себе увагу і жінки з дитиною, і ще якогось пенсіонера, що встиг підійти під час діалогу.

— П’ятдесят, — я говорив тихо, але уперто.

Здавалося, цілу вічність ця тітка зі здивовано-поважним виразом обличчя відраховувала п’ятдесят презервативів. Доки вона рахувала, я плавився від сорому, боячись підняти очі на глядачів цієї мізансцени. Схопивши твердою рукою пакетик із жаданим товаром, я поспішив вийти з аптеки. За мною викотився і товариш, тримаючись за боки від судомного реготу. Наступні процедури пройшли значно легше: ми втяглись у процес. Натомість як пішла справа!

— Блін, як я з цією тьолочкою! Вона мені і… і… А я чотири рази поспіль. Сьогодні знову потрібно буде сходити на здибанку. Ги-ги, — заливався мій однокласник на кличку Себір.

— Слухай, тут у мене саме прези зайві є, якщо треба — можу продати.

Як і передбачалося, усі погляди учасників бесіди запитально перенеслися на Себіра. І він не зміг відмовитись.

— Звісно, чувак, оце ти виручив, оце ти підігнав вчасно! — рахуючи в умі збитки, Себір відлистав мені належну суму за чотири презервативи. А як же? Адже чотири рази поспіль.

Ми одразу накрутили 100 відсотків до ціни. Незабаром уже вся школа знала, що презики можна купити в мене. Вважалось особливим шиком підійти на перерві за скупчення народу і купити одразу штук п’ять — десять, після чого багатозначно оглянути свідків угоди. А потім я знаходив ці презервативи на подвір’ї школи, розірваними після різноманітних експериментів на кшталт наповнення водою.

Усі мої бізнес-проекти приносили достатній дохід для улюбленої справи — нумізматики. Перегодом усі на районі дізналися про те, що я готовий платити гроші за якісь нікому не потрібні монетки, і мені їх несли ледь не з усього міста, а я купував за копійки. За радянський полтинник 1926 року я заплатив одному хлопцю 5 гривень, а його ціна навіть на тоді була значно вищою. Інколи до мене приходили люди, яких я взагалі не знав. Колекція зростала.

Якось потрапив до рук п’ятак Катерини Великої 1787 року. На ньому була велика глибока подряпина, що проходила через усю монету зі сторони реверса. Я потім її успішно загубив, але саме тоді старі монети стали головним об’єктом мого божевілля, моєю хворобою. Коли я тримав їх у руці, переживав просто неймовірне екстатичне задоволення. Було у них щось, від чого не міг відірвати погляду і не хотів випускати їх з рук. Мене не аж так цікавила їхня цінність у нашому фізичному тлінному світі. Значно важливішим був інший аспект — накопичена енергія давнини, навіть сказати б — дух, що жив у кожній з них.

Я перетворився на нумізматичного наркомана. Вже було нецікаво просто володіти, я хотів ще й знати все про старовинні гроші, розуміти, що ж я тримаю в руці. Чому вона виглядає саме так? Чому на ній зображена голова саме цього дядька, а не якогось іншого? Подібні запитання не давали мені спокою, і я почав вивчати літературу. Була прочитана величезна купа книжок, і моя голова зберігала багато історичних фактів та подій, пов’язаних із монетами і навіть з історією видобування металу, з якого вони виготовлялися. Я всмоктував інформацію із книг, як губка. По ходу моїх досліджень захопився історією в широкому значенні цього слова: міфи, культура, революції, війни… Я розкошував у величезній кількості інформації. Навіть влаштував у себе в кімнаті музей. Бабуся не була у захваті, але не дуже й опиралася.

Через нумізматику навіть знайшлася точка дотику з Дідом. В один із тих небагатьох днів, коли ми з Дідом були у нормальних стосунках, поїхали разом до центру міста: йому потрібно було забрати годинник з ремонту. Прийшли в крамницю годинникаря — старого бородатого єврея, і мій погляд привабили старі монети, виставлені у нього на вітрині за склом. Багато старовинних монет. Вони там лежали і дивилися на мене, а я на них. Натякнув Діду, як було би круто доповнити свою колекцію однією чи кількома новими монетами, а він узяв та й купив мені парочку. Я так здивувався, що довго не сварився з Дідом і терпів усі його витребеньки. А коли у черговий раз він збирався до центру міста, напрошувався у компанію і вкотре просив купити монету чи просто вициганював гроші на монети, коли він був п’яний. Ось так у нашій з Дідом спільній історії з’явилося дещо, схоже на дружбу. Бабуся на це сказала: «Нехай хоч тобі дає, менше залишатиметься на горілку».

З роками мій фанатизм вщух, і я дещо заспокоївся. Але в жодному разі не облишив цього заняття: збирав монети аж до моменту, коли пішов до війська. Але після цього моє захоплення зійшло нанівець через об’єктивні причини — на нього не було часу.

* * *

На війні у мене була гра: доки нас припікали «Гради», розмірковував, з якою частиною тіла я би розстався із найбільшим жалем. Ніяк не міг визначитися. Проте щодо чуттів був переконаний на сто відсотків — ніколи б не хотів втратити слух. Хай усе вкриється суцільною темрявою і втратить запах, лише б музика не зникла з мого життя. Музика — це божественне чудо, створене Людиною. Це одна з небагатьох мирських речей, що творять Людину, формують її душу та свідомість. Слухач шансону ніколи не буде схожий на пошановувача The Beatles чи AC/DC. Музика не просто подобається чи не подобається, вона формує світогляд. Для мене на фронті, як для того, хто не п’є і не курить, музика стала єдиною віддушиною, що вберегла від божевілля. Важлива якість солдата — вміння самостійно розвантажувати психіку. І знову змушений констатувати — ця риса також родом із дитинства.

Одного разу, коли я був ще у першому класі, але вже не вірив у Діда Мороза, Дядько подарував на Новий рік касетний плеєр. Правду кажучи, на той час мене мало цікавили подібні речі, я розраховував отримати іграшку, скажімо, якогось круглого різнокольорового робота, а якби у нього ще й лікті з колінами рухалися, то й знепритомнів би від щастя. Тому я радше засмутився, ніж зрадів, і мав дурість сказати про це Дядькові. Тоді вже він засмутився:

— Блін, я у твої роки мріяв про такий плеєр. У нас із твоєю мамою була можливість слухати музику лише на бобінах, та й то Дід купив магнітофона, коли нам було років по 10… Ти спершу послухай, може, все ж таки сподобається.

З кислою фізіономією, похитавши головою, взяв дві касети, які Дядько мені дав разом із плеєром, і відніс їх до кімнати. Час від часу вставляв у вуха навушники і все ж таки слухав. Це були збірки популярних вітчизняних виконавців. Пам’ятаю, що часто доводилося міняти батарейки, а нові навушники тоді коштували півтори гривні.

Нічого особливого той плеєр у моє життя не приніс, але через п’ять років у мене з’явився магнітофон, який видавав звук трохи кращий. От на ньому я вже слухав усе підряд, від Арії до Емінема, від Enigma до Глюкози. А ще через вісім років Дядько вкотре звершив вчинок, який вплинув на все моє життя. Під час одного зі своїх тижневих візитів додому привіз новий МРЗ-плеєр Samsung YP-T7. І  ось тоді я вже перейнявся звуком по-справжньому. Заплющуючи очі, бачив багато різнобарвних візерунків, які рухались і змінювали свої форми й колір під ритм та настрій музики, неначе заставки на Windows Media. Я подумки розподіляв сцену між усіма інструментами, які чув, мені подобалося дослухатись до окремих звуків, уявляти, на якій віддалі вони один від одного, які форми створюють і як рухаються у просторі. Все, що чув, з’являлося в голові у вигляді образів. Це була справжня ейфорія, викликана магією музики, а не хімічними препаратами. Я почав по-справжньому любити звук і формувати свої смаки.

Попса мене абсолютно не приваблювала. Справжнім випробуванням також були кліпи реперів-торчків, що читають про важке життя на районі з косячком у зубах і димом, що піднімається з рота на тлі напівзаплющених очей. Така музика — ознака деградації. Створювали її зовсім не дурні, але для дурних, на яких можна було впливати, стимулюючи найниціші людські інстинкти. Коли такого продукту забагато, як було у моєму дитинстві, це означає лише одне: маса деградантів, які вимагають поживу для своїх вбогих мізків, стала критичною. Попит породжує пропозицію. Дурні вимагають, безсоромні заробляють. Музикант, що продукує подібний ерзац, схожий на священика, що наставляє свою паству ненавидіти інакодумців. У тому, що окремі персонажі, проїхавши сотні, а то й тисячі кілометрів, потрапляли під приціл мого ПКТ, значну роль відіграли Круг, Бутырка та всілякі шуфутинські. Вони виростили ціле покоління деградантів, а можливо, й не одне. Мені на місці цих «музикантів» було би страшно помирати.

Юність пройшла з Бі-2, ДДТ, Led Zeppelin, Alice Cooper, Deep Purple, Земфірою, групами Queen, Сплін, System of a Down, Slipknot, Moby та багатьма іншими. Я ніколи не шкодував про час, проведений з цією компанією. Став старшим, звернув увагу на класику. Під час прослуховування класичної музики, особливо мінорної, космос, що з’являється перед очима, інакший, чутливіший. Не знаю, як це ще пояснити, але мені здається, навіть якщо Бетховен і Верді нагрішили у своєму житті, то число душ, які вони вилікували (і ще вилікують!) за сотні років, їм обов’язково зарахується.

Потроху почав відбирати улюблені композиції у кожного виконавця і складати їх в одну теку. Треків ставало все більше, і мені доводилось їх класифікувати за жанрами та особливостями. Я дуже любив порядок. За вісім років зібрав близько півтори тисячі улюблених пісень. Півтори тисячі треків, які не набридають…

Моє захоплення звуком аж ніяк не виняткове. Дуже багато хто фанатіє від музики. У майбутньому вона відіграла значну роль у моїй поведінці на війні. Вона розслабляла і надавала сили тримати себе в руках у моменти, коли я міг цими руками наробити багато страшних речей. Вона створювала у свідомості атмосферу для відпочинку, навіть коли навколо було мокро, холодно і брудно, я міг розслабитися з навушниками у вухах.

* * *

Літо після восьмого класу перед дев’ятим було багатим на події, найбільш насиченим літом шкільного періоду. Саме тоді з’явився плеєр, що так уяскравив моє життя. Тоді ж колекція доповнилася найціннішими монетами. Того літа мене навіть на море звозили. У те літо я почав активно цікавитися дівчатами. Погуляв з кількома і злякався. Непокоїло, що можу стати подібним до одного з тих, у кого все підліткове життя зводилося до недозрілих любовних переживань. Напевне, це звучить дивно, але мені видалося це нелогічним, і я віддав перевагу заняттям спортом.

Авжеж, як і у будь-якого чотирнадцятирічного хлопця, мої гормони грали дай Боже. Але я сам собі чесно признався, що через соромливість секс мені не світить. Тому обрав простіший варіант — спорт. Тут все зрозуміло: чим старанніше тренуюся, тим швидше прогрес, усе залежить винятково від мене. З дівчатами складніше.

Моє захоплення турніком сягнуло апогею: я не просто підтягувався сотні разів щодня. Я вже міг робити серйозні силові вправи. Окрім того, почав займатися боксом і карате.

У секцію потрапив обхідним шляхом. Саме тоді почалися регулярні війни з батьками через відвідування комп’ютерних клубів — Lineage 2 (в народі просто «Лінійка», яка набирала популярності). Я вигадував різноманітні способи пограти так, щоб батьки не здогадувалися про це. Зазвичай просто прогулював школу. Але якось, на початку весни, двоє однокласників запропонували піти з ними на тренування з боксу… Секція була поруч із комп’ютерним клубом, і черговий план визрів у голові.

Це здавалося ідеальним варіантом — пропадати на кілька годин, і при цьому батьки були б свято переконані, що я на тренуванні.

Але на щастя, все ж таки спробував позайматись. І знаєте, мені так сподобалось, що я не пропускав жодного тренування. Більше за те, згодом навіть приїжджав на тренування на дві години раніше за інших, займався із тренером, доки ще нікого не було, а потім ще дві години з рештою.

Спершу, ясна річ, боксував гірше за однокласників, які займалися довше за мене, і дуже болісно це переживав. Зачіпав той факт, що я в чомусь слабший за них, і це мотивувало. Я розширив свої тренування і став бігати вечорами. Попервах по два кілометри, згодом — по три, а пізніше — по шість і по дев’ять. Був переконаний: коли тренуватимуся більше, то матиму перевагу над іншими. Мої слабкості змушували працювати все більше і все частіше. Ходив на тренування вже не тричі на тиждень, а щодня. Позаяк грошей на спортінвентар у мене не було, тренер, побачивши мої старання, подарував старі радянські рукавиці зі шкіри лами та з кінським ворсом. Усі їх називали крабами через зовнішню подібність із клешнями. Такі самі рукавички можна побачити на Мохаммеді Алі під час його боїв. Дійсно, рукавички були дуже старі, але добрі. Я досягнув рівня однокласників за місяць, при тому, що вони займалися три. Ну, а я через три місяці вже стояв у парах із розрядниками, а через півроку з КМСами. На мене звернув увагу один дядько, який також займався в тому залі. Свого часу він нокаутував чемпіона Європи, але потім усе втратив, бо захопився алкоголем і наркотиками. Він став тренувати мене індивідуально, тоді як усі тренувалися групою. Я зростав дуже швидко.

І раптом змінюється тренер, з ним приходить до секції багато нових хлопців та йдуть деякі старі. Пішов і дядько, що займався зі мною індивідуально. Взагалі тренування продовжувались, і все було непогано. Та одного разу тренер покликав мене до себе у каптьорку, показав на стілець, запропонував сісти. Я відмовився, бо не хотів охолоджуватися, позаяк запросив він мене безпосередньо під час заняття. Почав розповідати про майбутні змагання, а я уважно слухав. І раптом після слів про розряд, який, як він сказав, мені світить, прозвучала фраза про суму в 700 гривень. Мені стало не по собі. Я нічого не відповів цьому старому упирю, просто розвернувся, попрямував до роздягальні, перевдягнувся, пішов і більше ніколи туди не повертався. За кілька місяців тренувань, нехай їх було небагато, я по-справжньому полюбив бокс. Ні, навіть не полюбив, я захворів боксом. Аж так, що уві сні придумував для себе нові комбінації. І раптом дізнаюся, що це все не має значення. Не важливо, як добре я боксую, бо коли не заплачу грошей, то жодних титулів у мене не буде. Він вимагав хабаря!

Я пішов займатися до іншого залу і ніколи вже не повертався. Жодні змагання мене більше не цікавили, і я просто тренувався у своє задоволення, доки не пішов до війська. Мовчки приходив, відпрацьовував дві години і йшов. Я дуже любив бокс. Але тепер я любив його мовчки.

* * *

Майбутній солдат — це не лише любов до спорту, але й відраза до алкоголю. А як домогтися відрази до певної речовини? Правильно — забезпечити її різкий надлишок в організмі.

На мій тринадцятий день народження виникла геніальна ідея: купити пива, взяти двох знайомих дівчаток і піти до ближчого покинутого будівництва. Нащо? Для реалізації наших пристрасних тілесних бажань. Дівчатка погодились, ура! Залишилося пиво. Скинулися з хлопцями по парі гривень, пішли у місцеву Наливайку, купили два літри «Чернігівського міцного».

Але на шляху підліткового статевого життя постає чимало перешкод: дівчаток батьки покликали додому, й гуляти з нами вони не будуть. Блін, як завжди. Але ж натомість є пиво. Воно було теплим (мені здавалось, що так дівчата швидше сп’яніють) і настільки огидне, що його споживати ніхто не схотів. А грошей шкода… Ну, і що робити? Вирішили зіграти партійку в дурня, і хто програє, має вижлуктити всю пляшку. І як ви думаєте, хто програв? Ну, було б нецікаво, якби не я. Узяв сулію до рук, кілька разів глибоко вдихнув. Фу… воно не лише жахливо гірке, а ще й смердить. Зібравшись із думками, почав пити залпом. Десь за п’ять хвилин упорався.

А за півгодини я вже був повноцінно п’яний. У пиві було понад сім відсотків етилового спирту, а в мене увійшло близько півтора літри. Отже випив я понад сто грамів спирту, чи двісті п’ятдесят грамів горілки. Нагадаю, мені — тринадцять, і це моя перша п’янка. Я мимрив, плив горизонту за обрій і відчував мир у всьому світі. Друзі мене не покидали… до того часу, доки їхні батьки додому не покликали. І я залишився сам на сам зі своїми проблемами. Мозок стікав по спині кудись у кросівки, руки й ноги жили своїм життям, наполегливо намагаючись впустити мене на асфальт. Не відчував ані веселості, ані хоробрості, хоча й очікував, адже саме вони властиві п’яним. Я страшенно боявся показатися на очі родичам. Тому продовжував вештатись по вулиці в надії, що мене ось-ось відпустить. Чомусь не відпускало. Тиняння по дворах я пам’ятаю окремими кадрами, як слайд-шоу. Ось я сиджу на лавочці, дивлюсь поперед себе; ось на чомусь лежу із заплющеними очима, і здається, що мене хтось запустив у космос, і я літаю, кружляю навколо своєї вісі, а ось я вже позаду свого будинку стою перед чиїмось балконом, упираючись однією рукою в стіну, а другою намагаюся викликати блювотний рефлекс. Врешті надія, що мене колись відпустить, остаточно покинула моє серце, і я вирішив іти додому… на розстріл.

Дома на мене вже чекали і, очевидно, передбачали те, що трапилось. Я не з першого разу впізнав свій поверх, дістав ключі й спробував відімкнути двері. Тепер я зрозумів, чому Дід, прийшовши додому під градусом, так довго копирсається у замковій шпарині. Дійсно, складно потрапити ключем у цю маленьку підлу дірочку, яка все норовить втекти то вправо, то вліво. Оп! Ні, знову дірочка вислизнула. Ще спроба… і ще раз я тицьнув ключем і промахнувся. Що це за звук? Замок вирішив змилуватися наді мною і відкривається сам? А ні, відбій. Це всього лише Бабуся. Їй набридло чекати, доки юний алкоголік влучить ключем у дірочку. Я підняв голову, подивився на Бабусю, вона відійшла назад, надаючи можливість зайти до квартири. Я розумний, я вловив тонкий натяк. За її спиною маячило здивоване обличчя Мами. Так, стоп, що у нас далі? Точно, потрібно ж зайти. Але для початку взяти себе в руки. Так, очі відкрити ширше. А з якої ноги починати ходу? Почну з лівої, як у танці. От тільки незрозуміло: потрібно одразу взяти ручку дверей і закривати їх водночас із переступанням порогу, чи спершу зайти, а потім зачинити за собою двері?

— Блядь, ще довго будеш стояти? — ніжно звернулася до мене Бабуся.

Блін. Схоже, я вже надто довго стою, але я ще не визначився зі стількома фундаментальними питаннями! Блін. Блін. Що робити? Зараз спалюсь!

Так! Все! Візьми себе в руки і плавно, як човник по воді, просочися всередину.

— Заходь швидше! — схоже, Бабуся втрачає терпіння.

Блін! Я все ще стою.

Заходжу в квартиру. Помалу розвертаюсь, беру ручку і зачиняю двері. Все, зачинив. Чорт, мабуть, потрібно ще замок замкнути. Чи ні? Протягую ключ до дверей. Що за дурниця, де підла замкова шпарина? Рука з ключем підведена до дверей, але куди його пхати? Шок, у моїх дверях замкова щілина лише ззовні, а тут ручка! Рокіровка на другу руку… і починаю поволі її крутити. Чому не крутиться? Бля… не в той бік.

Так. Я вдома. Зараз потрібно швиденько піти до кімнати і лягти спати, доки ніхто нічого не помітив.

— Я трішки притомився. Дуже хочу спати, — проговорив я по дорозі у свою кімнату.

— Роззуйся, імениннику, — сказала мені Мама.

Та що ж за смуга невдач така? Бабуся починає кричати на мене. Все… схоже, я спалився. Але де? В якому місці я проколовся? Усе було сплановано від початку до кінця та виконано з ювелірною точністю. Мабуть, це все клята дверна щілина мене видала. Бабуся продовжує рвати горло. Але раптом за мене заступилась Мамуся.

— Мам, не чіпай його. Ти бачиш, що він зараз п’яний усмерть. Нехай проспиться, а завтра зранку йому все виговориш!

Спасибі, Мамусь. Ти завжди мене підтримувала. Зараз я роззуюсь і відправлюся спати, як ти й сказала.

З горем пополам влігся спати. Наступного дня, звісно, я начувся від усіх потроху, а від кого побагато. Як же ж мені було соромно! Після цього я напивався ще два рази, і щоразу мучило жахливе відчуття сорому. У мене виникали огидні асоціації. Я порівнював себе з обісцяним Дідом, що лежить і скиглить у коридорі на підлозі. Кинув пити, як закінчив школу. Це може звучати дивно тільки для тих, хто думає, що школярі, які випивають, — рідкість.

Вдруге я напився культурніше. Точніше, я не планував напиватися, пам’ятаючи сумний досвід теплого пива. З чотирма однокласниками вирішили організувати новорічну вечірку, як в американських юнацьких фільмах. І знову причиною моєї алкогольної інтоксикації стали дівчата.

Місцем дії була вибрана вільна квартира одного з хлопців. Ні меблів, ні ліжок. Лише на кухні — радянські стандартні тумбочки. Там ніхто не переймався. Ми видраїли її, помили, стягли до тої квартири все, що було потрібно, хто що міг: стіл, солдатське ліжко, стільці, пару килимів, колонки і всього потроху. Запросили нашу однокласницю і домовилися з нею, щоб вона покликала якихось подруг. З нас квартира і випивка, а з них — їжа.

За кілька днів ми все підготували: квартиру, музику, випивку і дівчат запросили. І тут ми припустилися чергової стратегічної помилки. Чомусь здалося, що від горілки нам не буде так погано, як було від пива… тому ми купили чотири літри цього мерзотного напою.

Хлопці зібралися раніше і почали потроху святкувати. Близько десятої вечора ми вирішили відкрити пляшку горілки. Адже дорослі ж уже, кретини малолітні. Наливаємо один одному і п’ємо грамів по десять. Щось обговорюємо, жартуємо, сміємось, ну і якось дотягли до одинадцятої. До цього часу увесь чоловічий склад підтягнувся, не було лише однокласниці з подругами. Сидять, отже, за столом чотири хлопці; грає неголосно музика; на столі майже літр горілки; біля стіни ще купа всілякого алкоголю, який докупили в цей день: пиво, коньяк і ще три літри горілки; на годиннику уже майже дванадцята, а дівчат усе немає, і слухавку не беруть. Ми навіть дещо засмутилися від думки, що залишимось на всю ніч тут одні, з алкоголем і голодні.

Дванадцята. Розлили потрошки у пластикові стаканчики, всі стоять біля столу, а я виголошую якийсь позитивний натхненний тост: мовляв, зате ми разом, один за всіх і всі за одного та іншу маячню, яка ніяк не змінювала відчуття, що нас добре киданули, і ми це приниження запам’ятаємо надовго… За вікном починають вибухати феєрверки, чути радісний жіночий вереск, а ми закидаємо стаканчики і випиваємо до дна. Раптом дзвінок у двері. Господар квартири іде в коридор, відсутній секунд десять, і ми чуємо крізь музику жіночі голоси. Відлягло… Прийшли дівчата. Я подивився на своїх однокласників, було помітно, що вони дещо розгублені, і я не був винятком. Зараз у кімнату мали зайти дівчата, з якими нам належало познайомитись і почати про щось говорити. Ось вони з’явилися біля входу, і я побачив пакети у їхніх руках. Точно… Вони ж їжу принесли. Я миттєво опинився біля них, демонструючи готовність підставити свої руки.

— Давайте пакети. Друже, підійди, будь ласка, бо мені рук не вистачить, щоби дівчатам допомогти.

— Іду, іду.

Bay! Контакт відбувся, і досить непогано.

Доки розкладали їжу, всі перезнайомилися. Зазвучали жарти і сміх. Я був радий, дівчата виявилися досить привабливими, ще й старші за нас на цілий рік. Я увімкнув музику, вимкнув світло і стало зовсім атмосферно. Під час танців практично всі розібралися по парах, і вже було зрозуміло, хто кому подобається.

Лише одна з дівчаток не танцювала. Вона сиділа у шляхетній самотності і пила горілку, схоже, зі знанням справи, усім виглядом демонструючи велич свого потаємного горя. Але мені було байдуже. Ми пили, їли, сміялись, танцювали, фліртували, і я вперше відчував себе впевнено у спілкуванні з привабливою дівчиною. І тут все зруйнувалося. Хтось задзвонив у двері, хтось їх відчинив, і ось уже до кімнати заходять два чуваки, на вигляд помітно старші за нас. Виявляється, одна з панянок вирішила зателефонувати своєму колишньому хлопцю і запросити, не запитуючи у нас. Той приперся зі своїм другом. Я відчував, що найпрекрасніший вечір у житті вислизає від мене і розчиняється у чужих бажаннях. Але хлопці поводили себе не нахабно, і жорстких підстав для конфлікту з ними не було.

Потрібно викручуватись із патової ситуації. Голова тямила не дуже, і я вирішив її провітрити на балконі. Постояв там недовго, а коли повернувся, все вже зруйнувалось. Один із прибулих хлопців тусив зі своєю колишньою, другий повністю заволодів увагою моїх друзів, розповідаючи байки «старшого, навченого бувалого в бувальцях», а дівчинка, яка накидалась горілкою, голосно хропіла, лежачи на столі. І немов би всі були веселі, й немов би продовжували спілкуватись, але чарівність моменту була втрачена без вороття. Я відчував це усіма фібрами душі, й у мені почала закипати злість. Злість — це не кращий супутник веселого вечора, і я вирішив не псувати нікому свята. Вдягнувся і вийшов на вулицю подихати зимним повітрям, охолодити голову, пошукати пригод.

Під час прогулянки мені траплялись всілякі п’яні компанії, жінки, що горлопанили на всю вулицю, залишки від нещодавно зірваних салютів і постійно звідкись долинали чоловічі волання з матами. І ось іде вона — пригода. Істотно п’яна, але яка вже є.

— Ей ти! Хуйло! — звертається до мене пригода. — Прикурити є?

Хуйло, значить. Хвиля неприборканої люті винесла на поверхню п’яну дівку, яка спить за столом, моїх недолугих друзів та ввічливих хлопців, які мимохіть зруйнували мій омріяний вечір. Проте зараз є той, хто відповість за всі накопичені образи.

— Звісно є, зараз дам, — відповів я, уже починаючи рухатись у його напрямку.

Не зупиняючись, я викинув вгору руку, і мій кулак зіткнувся з його підборіддям. Пригода акуратно впала на сніг і більше не виявляла жодних ознак агресії, злоби чи нетактовності… Та що там, вона не виявляла навіть ознак життя. Гнів умить розвіявся, зате на його місце прийшов страх. Я одразу обернувся навколо на триста шістдесят градусів у пошуку свідків. Нікого не було. Підійшов до тіла, щоби перевірити активність бодай якихось біологічних процесів. Закоцюблими пальцями доторкнувся до горла в надії знайти пульс, як це завжди робили герої кінофільмів, але задубілі пальці нічого не відчували. Потім підніс палець другої руки до носа, щоби вгадати дихання, але вітер на вулиці обдував мій палець достатньо, щоб я не зміг визначити, чи дихає мій підопічний. До голови прийшла ще одна ідея. Було гидотно, але я засунув руку йому під куртку, намацав шкіру живота і натиснув ближче до грудей. Тіло дихало. Фууух. Відпустило.

Мда… Наламав дров, доведеться розрулювати. Не можу ж я його тут залишити, замерзне бідака. От чому я просто не пройшов повз? Смикнув же дідько… Єдине, що прийшло в голову, це затягнути його до під’їзду. Найближчий був метрів за п’ятдесят. Добре, що на вулиці сніжок. Укатаний! Взявши хлопця за обидві руки, потягнув його по дорозі у напрямку будинку. За кілька хвилин, затягнувши його на перший поверх, я задзвонив в одну з квартир. Кілька разів настирливо натиснув на дзвінок, вибіг з під’їзду і зупинився метрів за двадцять, спостерігаючи, чи хтось відчинить. За хвилину двері відкрились, і я радісний побіг у напрямку будинку, де проходила наша вечірка. Досить із мене прогулянок, збадьорився більше ніж треба.

Підходячи до будинку, я побачив кілька машин, запаркованих біля нашого під’їзду, і компанію юнаків, що стояли групками від двох до чотирьох осіб. Час від часу одні заходили до під’їзду, інші виходили. Наблизившись, я впізнав кілька облич. Ні з ким не привітався, пройшов до під’їзду і забіг усередину. Сходи були брудні, всі у мокрих слідах, і десь у шлунку заворушилася підозра, яка стала твердим переконанням: брудні сліди закінчувались біля наших дверей. Натиснув пальцем на дзвінок, невідомо хто відімкнув замок, двері дещо прочинились, і з квартири долинула музика, шум десятків голосів і сміх. Далі двері відкриватися не хотіли. Схоже, цей хтось просто відімкнув замок, почувши дзвінок, і пішов собі. Впоравшись із дверима самостійно, я увійшов всередину. Одразу ж повз мене прочалапав чувак, навіть не звернувши на мене увагу. Взутий у чоботи, сука, по моїх килимах. Просунувшись далі, уже не роззуваючись, я побачив у кімнаті близько десятка людей. Хтось танцював з незнайомими дівками, хтось сидів за столом та поїдав олів’є, а хтось просто жлуктив горілку. Побачивши знайоме обличчя однокласника, я наблизився до нього й запитав:

— Що тут відбувається?

— Вечірка трішки вийшла з-під контролю, — сказав він, розплившись у п’яній посмішці.

— ?

— Я не знаю. Хтось комусь зателефонував, хтось із кимось прийшов… я не знаю.

Тхнуло їжею, пивом, парфумами, димом цигарок і марихуани, потом і хіттю — так відгонить розбита мрія підлітка. На мою присутність ніхто навіть не звернув уваги. Зазирнув через вікно вниз, де був вхід у під’їзд, з висоти добре видно, скільки там народу і машин. Доки я стояв і дивився, кілька машин від’їхало, але на їхнє місце одразу підкотилися інші, до під’їзду зайшла компанія хлопаків і дівчат, пришвартувалося таксі й вивантажило ще пару людей, які привіталися з кимось на вулиці, а потім також зайшли у будинок.

І тут мене охопило кришталево чисте усвідомлення того, що моє друге сп’яніння в житті просто неминуче. І я змирився перед нездоланною необхідністю…

Розплющив очі вже під ранок. Прислухався — тиша. Зайшов до зали, а там навколо столу, під тьмяним світлом торшера сидять мої однокласники, пара якихось дорослих мужиків і кілька знайомих хлопців, дещо старших за нас.

— Ну що, поспав? — зі сміхом вимовив один із них.

Усі обговорювали те, що трапилося вночі. На обличчях посмішки, і вони очевидно пишалися тим, на що перетворилася наша вечірка. Мене дратували їхні посмішки, головний біль, спогад про «пригоду» і взагалі відчуття втраченого часу.

— У мого знайомого був собака. Якось він чимось захворів.

Усі мовчки обернулись до мене, а я продовжив.

— Хтось порадив поїти пса одним стаканом вина на день, мовляв, це має допомогти.

Я потягнувся за пляшкою вина, яка лежала на столі. Навіть не знаю, звідки вона взялася, бо вина ми не купували. Відкрив корок і почав собі наливати у пластиковий стаканчик.

— Ну і що, собака одужав? — запитав мене мужик років сорока.

— Ні, здох, а господар спився, — випив вино до дна. — Пішов я, мабуть, додому. Не поламайте мої колонки і не спаліть килими, бо прикро буде… після пережитого.

Це була моя друга пиятика, після якої я пообіцяв собі уже вдруге, що більше ніколи.

* * *

Потрібною якістю солдата є відчуття сили, відчуття впевненості, що ти не відступиш і зможеш. Я здобув відчуття сили у тринадцять років. Тоді досить часто бився, бо легко піддавався гніву з будь-якого приводу. Гормони вирували у підлітку, як вулкан. Проте лише одна бійка подарувала мені це відчуття впевненості в собі — бій з моїм Дідом. З Дідом — як символом підсвідомого страху, відчаю, несправедливості й моторошної сили, що пригнічує і підкорює.

Усе почалося цілком банально. Ми тоді завели чергового кота, й одного разу, коли ми з Дідом були у квартирі самі, той почав мені закидати, що я недостатньо піклуюся про тварину. Слово за словом — і Дід уже стоїть, стискаючи руками моє горло. На день народження Бабуся подарувала мені телефон Siemens С75, мушу сказати, дуже міцний апарат. Я дотягнувся до кишені в штанях, витягнув його і почав бити щосили по обличчю Діда. Перший удар — щока. Другий — розбитий ніс, хватка на моїй шиї слабне. Третій удар — знову ніс. Четвертий — око. Обличчя Діда і моя рука з телефоном у крові. Він відпускає мою шию і з заплющеними очима задкує. Я роблю крок до нього і продовжую бити телефоном по обличчю. Після чергового удару він падає на коліна і впирається руками у підлогу. Я зупинився. По всій підлозі — бризки крові, а під Дідом накапала ціла калюжа. У цей момент мені стало його шкода. Це було милосердя над переможеним ворогом, кривдником. Уперше. Він стояв на колінах, я стояв над ним. Мої руки були в ЙОГО крові. Він стогнав від болю. Я пішов на кухню, взяв рушник і поклав біля його руки. Він відштовхнув його вбік з матами. Ну і нехай, я повернувся до кімнати, вдягнувся, вийшов із квартири і подавсь на вулицю прогулятися. Намагався перетравити все, що відбулося, збагнути, які відчуття зараз вирують всередині. А все було дуже просто: я сповнився силою.

* * *

І останньою, найважливішою рисою доброго солдата є бажання — бути солдатом.

Від одинадцятого класу я вже нічого не очікував, не мав жодних ілюзій. Знав, що я — закостенілий двієчник, і жодного дива вже очікувати не варто. Просто хотів якось протягнути цей рік. Але трапилося маленьке чудо. З’явився предмет, за котрий так само, як і з фізкультури, я став отримувати добрі оцінки, — військова справа. Учитель усе зорганізував прямо як в армії, і йому знадобився командир взводу. Ним мав стати хтось із нас. Щоби вибрати найбільш гідного, учитель порадився з класним керівником. Вона порекомендувала хлопця, що прийшов до нас у клас лише в цьому році. Добрий, розумний хлопець був відмінником і подобався класній, але він не хотів бути солдатом. Уже через місяць учитель збагнув, що зробив хибний вибір, і вирішив провести голосування серед учнів. Вибрали мене. Учитель також брав участь у голосуванні і віддав свій голос за мене. Маю визнати, що тоді дуже пишався собою. Завдяки кращій фізичній підготовці мені легко вдалося бути попереду всіх на тренуваннях чи здачах нормативів. Та й теоретичний матеріал я засвоював дуже легко. Тому що було цікаво. Тоді, мабуть, вперше задумався, що хочу в армію. Моя влада, що обмежувалась нікчемними сорока п’ятьма хвилинами уроку, одурманила мені голову, і я не гребував карати когось за балаканину і змушував віджиматися. Мене всі слухали і рідко сперечалися.

Окрім того, у школі вчителі постійно транслювали думку, що ті, хто погано навчається, підуть в армію. Ці слова мали мотивувати гризти граніт науки, але на мене вони подіяли зовсім по-іншому. Я дійсно вже бачив своє майбутнє в лавах військових, заспокоївся стосовно успішності й перестав взагалі цим перейматись. Тепер я знав, що в армію можна потрапити з будь-яким атестатом. Виконання обов’язків командира взводу в школі переконало у тому, що я зможу стати не просто солдатом, але й цілим офіцером! Мама мене підтримала, навіть, мабуть, зраділа. А з родом військ питання не стояло ніколи. Звісно, повітряно-десантні війська, десантура. В моїх очах це були найкрутіші хлопці з усіх, хто живе на планеті. Тому одинадцятий клас я подолав зі спокійним серцем і впевненістю, що це саме те, що мені потрібно і чого я хочу.

Я почав серйозно готуватися до втілення своїх планів. Прокидався о п’ятій ранку, бігав дев’ять кілометрів, розтягував ноги, йшов на турнік із брусами, потім додому, щодня — бокс, щодня — турніки і футбол. У той період засинав одразу, як тільки моя голова торкалася подушки. Припинив витрачати час на дівчат. Спорт, книжки, постійні прогулянки за місто, це те, чим я був захоплений. Мені цікавий безперервний розвиток і прогрес. Після останньої п’янки я не випив жодної краплі алкоголю і більше жодного разу не з’явився на шкільній дискотеці чи інших подібних заходах. Розваги просто втратили будь-яку цінність.

Цей опис відповідає образу хрестоматійного юного героя. Сильному, сміливому, доброму. Так буває в легендах, але в житті покращення якихось рис людини тягне за собою пиху, а за пихою купу інших вад, основаних на самозакоханості та відсутності поваги до оточення. Я ставав сильнішим, агресивнішим, завдяки моєму «відлюдництву» тестостерон знаходив вихід лише у спорті та бійках. Будучи «іграшковим» взводним у класі, я відчув, що таке влада, і це п’янке відчуття мені подобалось. У спілкуванні з однолітками я поводився владно і жорстко, з дорослими — зухвало.

Моя друга серйозна бійка з Дідом яскраво продемонструвала трансформації, які зі мною відбувалися. Це трапилось за місяць до закінчення школи, коли Бабуся торгувала на базарі, й ми знову з ним опинилися у квартирі самі. Через якусь дрібницю виник черговий конфлікт, але цього разу Дід схопив на кухні ніж і почав розмахувати ним у мій бік. У нас різні історії були: він мене душив, викидав на сніг босого в одних підштанках, ганявся за мною по вулиці, але з ножем кинувся вперше. На ніж, що раптово з’явився перед моїм обличчям, я відреагував не зовсім адекватно, як здається. Замість того, щоб відступити, я навпаки схопив обома руками його руку, що тримала ніж, і почав бити лобом по його обличчю доти, поки ніж не опинився на землі, а слідом за ножем упав і Дід. Усе моє обличчя було в крові… в його крові з розбитого носа, розсіченої брови і губ. Я стояв над ним і глибоко дихав. Всередині вирували тваринні емоції, у тому числі й тріумф перемоги над давнім кривдником. Дід лежав і пускав криваві бульби з носа. Раптом мені здалося, що він знову тягнеться до ножа. Я підняв ніж, кинув його в умивальник, узяв свого дев’яностокілограмового Діда за руку і потягнув на сходовий майданчик. Було дуже важко, але я впорався. Дотягнув до сходів, штовхнув ногою, і він скотився на один прогін, упершись у стіну. А переможець розвернувся і пішов до квартири, прийняв душ, приготував собі поїсти, сів за комп’ютер і навіть не згадав про те, що трапилося. Дід зняв побої і написав заяву в міліцію. Для мене все закінчилося висновком про самооборону, але зовсім не це стало головним наслідком події. Мені здавалося, що дитинство закінчилось: я був дуже крутий, непримиренний до ворогів, дисциплінований і фізично сильний. Ну просто ідеальний солдат. Я помилявся і відчув це досить скоро.

…А тим часом навчальний рік добіг кінця. В атестаті навіть стояли дві двійки чи трійки — вже не пам’ятаю. Але були і дві дванадцятки — з фізкультури та довійськової підготовки. Єдиний із класу з двома дванадцятками… і двома двійками чи трійками.

На випускний я знову напився. Якими аргументами себе переконав зрадити своїм поглядам — уже не пам’ятаю. Третя і остання в житті пиятика. Було страшенно соромно від того, що хтось бачив мене в такому стані. Знову асоціював себе з Дідом, ще більше, ніж будь-коли, і це було огидне відчуття.

Зранку прокинувся з почуттям свободи і легкої розгубленості від того, що мені не потрібно більше готуватися до навчання та йти до школи.

Я більше ніколи не бачив більшість зі своїх однокласників.

* * *

По закінченні школи я віддалився від усіх своїх знайомих. Більше часу став проводити на самоті. Мій будинок стояв на краю міста, тому до безлюдних місць мені було палицею докинути, і я частенько ходив прогулятись до посадки в навушниках, позасмагати на сонці чи податися ще далі й дійти до старого затопленого кар'єру. Я купався, стрибав зі скелі, засмагав тривалий час, а потім повертався додому. До кар’єру було близько години ходу. Взагалі дуже багато ходив пішки. У тому числі й до Мами, яка жила на іншому кінці міста зі своїм новим супутником життя і моїм маленьким братом. Після повернення з Києва, коли мені було чотирнадцять, Мама зустріла чоловіка і почала з ним жити. Я до них не переїхав, а залишився жити з Бабусею.

Дивно, як все раптом змінилось у моїй системі спілкування із собі подібними. Я досить довго хотів потрапити в компанію до крутих хлопців з моєї школи. Ну, знаєте, морально слабкі люди завжди об’єднуються в групки чи вступають в уже наявні, щоб відчути себе частиною чогось більшого, надати собі значущості, самоствердитись. Таким чином вони намагаються заповнити порожнечу всередині себе чимось підставним, тим, що видається їм важливим, що надасть сенсу їхнім вчинкам. Ця порожнеча тягне за собою невпевненість, боягузтво, комплекси, і найлегший спосіб, до якого часто звертаються люди, — заповнити пустку чимось штучним. Наприклад, компанією крутих хлопців, яких ти не поважаєш, не любиш, не цінуєш, ти просто «з ними», а вони створюють враження крутизни. І часточка цієї наносної крутизни дістається тобі. Але це не заповнить порожнечі, лише породить агресію, за рахунок якої ти будеш самостверджуватися, або страх — і тоді ти втратиш себе остаточно. Коли таке трапляється з дітьми, ще можна зрозуміти. Дитяча несформована свідомість не здатна оцінити марність подібних кроків повною мірою. Тут потрібні батьки, щоби наставляти хлопчака на правильний шлях. А от коли дорослі люди страждають чимось подібним, це вже дуже сумно. Дорослі чоловіки, що відслужили нещасні півтора-два роки «строчки» у ПДВ двадцять років тому, що пиячать у тільняшках і намагаються розбити різні скляні предмети об свою тупу голову, — яскравий тому приклад. Ці люди, не маючи у житті нічого, чим можна було б пишатися, хапаються щосили обома руками за прожиті два роки життя, об’єднуючись у цьому прагненні з такими самими жалюгідними невдахами, як і вони. Мене ніхто не вчив. Якось інтуїтивно зрозумів, що мені в цих компаніях нема чого робити. Мені було нецікаво — я був цілком поглинений своєю мстою.

Я не планував нікуди йти вчитися далі після школи, але все одно зареєструвався на іспити з предметів, які найчастіше вимагалися до вступних іспитів у ВНЗ. Одразу після випускних мені прийшла в голову ідея все ж таки ризикнути і податися до військового вищого навчального закладу. Але це було спонтанне, не підготовлене рішення, і я тупо запізнився на медогляд.

Звісно, я не впав у відчай, а продовжив готуватися за тим планом, який виробив раніше: йти служити на контракт і звідти вже вчитися на офіцера. До того ж моє рішення періодично підкріплювалося різноманітними чутками і припущеннями, типу, що при вступі з солдатським контрактом на руках передбачені якісь знижки, що мене, двієчника, не могло не тішити.

Проте, склавши всі шкільні іспити і не потрапивши до військового інституту, задумався, чим зайняти найближчий рік. Усе вирішилося само собою. Зателефонувала мама мого знайомого, яка працювала у місцевому ПТУ, сказала, що там недобір у групі електриків, і запропонувала піти туди вчитись. У результаті мене взяли без будь-яких іспитів.

Особливо розповідати про ПТУ нічого. Цей заклад користувався поганою репутацією, і я соромився, що був з ним пов’язаний. Тому я ніколи не ходив туди прямою дорогою, а добирався через двори, щоб не потрапити комусь на очі з наплічником. Завершувати навчання у моїх планах не було. Я хотів лише набути знання для того, щоби вміти дома ремонтувати електрику, а наступного року, коли вся група мала отримати «корочки», я планував уже топтати плац у шкіряних берцях.

От тільки провчившись там чотири місяці, я практично жодних знань не здобув, для будь-якої оцінки вимагалося дешеве спиртне а щомісячна стипендія у двісті гривень ділилася навпіл між мною і куратором. Група учнів існувала лише задля того, щоби начальство мало частину наших грошей.

Коли у лютому настав час іти на практику, я потрапив на хлібозавод. Знаєте, бути різноробочим при мінус двадцяти — не так просто, як я собі уявляв. Хоча… і взагалі цього ніяк не уявляв. В один прекрасний момент раптом зрозумів, що я весь день брудний, холодний, голодний і втомлений, а грошей мені за це не платять.

Тому після двох місяців такої «практики» я не став повертатись до ПТУ. Знань, на які розраховував, не дістав, а сто гривень на місяць, які потрапляли мені до рук, не були вагомим аргументом. Я залишився працювати на хлібозаводі, але вже за гроші. Відпрацювавши ще кілька місяців, вирішив відпочити перед армією і нічим не займатися. Грошей я заробив небагато, зате здобув досвід, завдяки якому практично перестав їсти вироби з борошна: антисанітарія там була кричуща.

Чотирнадцятого липня я доволі скромно відсвяткував свій день народження у компанії запеченої качки з картоплею на березі річки. А п’ятнадцятого липня вже сидів у кабінеті воєнкома і писав заяву, що бажаю йти служити на контракт у десантні війська. Спершу мені хотіли відмовити, посилаючись на зріст (метр сімдесят два), але коли я здав нормативи з фізпідготовки і підтягнувся тридцять разів, сумніви у керівництва відпали, і весь наступний місяць пішов на те, щоб знову зібрати всі потрібні документи, пройти тести і медогляди. Був лише один момент, який мене засмутив: перед тим, як стати повноцінним десантником, я був зобов’язаний пройти вишкіл у «Десні». Із військкомату зателефонували в частину і запитали, які посади потрібні, ті назвали кілька, і я вибрав механіка — водія БМД (бойової машини десанту). Це була єдина вакантна бойова посада. Біда лише в тому, що на техніці я розумівся дещо менше, ніж взагалі нічого. Але недарма ж їду в «учєбку»… там навчать.

Наприкінці серпня зателефонували і повідомили, що дев’ятого жовтня о десятій вечора буде відходити автобус на «Десну», і мені потрібно там бути з речами і сто двадцятьма гривнями, аби заплатити за дорогу. От і дізнався я про дату, якої чекав з чотирнадцяти років. Мною будуть усі пишатись, я стану втіленням сили і мужності. Я стану десантником.

Частина друга:

«Відчай»

Ось і настав день, якого я так довго чекав. У мені все вирувало у передчутті. Починається нове життя! Нарешті я стану потрібним, затребуваним, здобуду сенс і розуміння, заповню порожнечу всередині себе!

Ніхто з батьків мене не проводжав, і ніяких проводів мені не влаштовували. Я просто зібрав сумку з потрібними речами, взяв свої заощадження, яких саме й вистачало на дорогу, та пару канапок. На вокзал, звідки відходила маршрутка, зі мною приїхав лише мій друг, однокласник, з яким після цього дня ми більше не бачилися. На місці вже було близько десятка хлопців. Декого я впізнав: бачив їх на медогляді. Та тільки вони уже були пострижені наголо. Ймовірно, вирішили підготуватися заздалегідь. Мене питання зачіски не турбувало: з того часу, як я зайнявся боксом, уже кілька років мій череп був голений.

Нас усіх покликали в автобус, я попрощався з другом і сів на місце, яке перед цим зайняв. Поруч зі мною була моя невелика дорожня сумка і наплічник, я взяв лише ті речі, які порадили брати з собою у військкоматі.

В автобусі я уже відчув атмосферу пригод, і причетність до чогось величного наповнювала мене приємними емоціями. Спробував почати діалог з кількома юнаками, але розмова не пішла. Вставив навушники у вуха і отримував задоволення від поїздки. Десь через кілька годин ми зупинилися, і всі вийшли на перекур, у тому числі я. Багато хто вже перезнайомився методом «стріляння» один в одного цигарок. Я не палив. Я просто стояв і слухав, хто про що говорить. Дружини, робота, кредити, повії… всі говорили на теми, в яких я взагалі не розумівся. Ця невелика зупинка дала мені зрозуміти, що однодумців у мене, мабуть, буде не дуже багато. Ну що ж, можливо, ще в «учєбці» познайомлюся. Через хвилин десять автобус рушив далі.

Близько п’ятої ранку нас вивантажили на КПП в навчальному центрі «Десна». Зелений ліс і спів пташок налаштовували на чудо — чудо, яке незабаром станеться. При денному освітленні мені тепер було добре видно обличчя тих, хто зі мною приїхав. Більшість із них явно були старшими за мене. Причому набагато. В основному це хлопці від двадцяти двох до тридцяти. Але були й ті, кому під сорок. Вісімнадцятирічних, окрім мене, в автобусі не було. З нами було ще кілька дівчат, які так само прийшли в «учєбку» для укладання контракту опісля.

Вивантажившись, ми направилися на КІШ, далі нас не пропустили і жодної чіткої відповіді на наші запитання не дали. Сказали, що занадто рано, і нам потрібно чекати. Простояли ми під КПП близько трьох годин. Після того нас запустили і відвели в клуб, де нас перерахували, оглянули документи й розповіли кілька основних правил місцевого розпорядку:

— Вас сюди ніхто не кликав. І саме ви тут нахєр не потрібні. На ваше місце за дармовими грошима черга у військкоматах. Тому, якщо хтось порушуватиме дисципліну, поїде на хуй додому. Жити з мамашею. Всім зрозуміло? Якщо побачу хоча б одну мавпу, яка сцить десь на території… відчуєте весь тягар військової служби.

Таке привітання мене дещо насторожило. Але потім згадались американські фільми про суворих сержантів, які виховують справжніх бійців. Мабуть, це він — строгий сержант. Так, згадавши кадри з армійських фільмів, я заспокоївся, і знову повеселішав.

Після того як усіх нас перерахували, до зали почали заходити люди у формі, збирали невеликі групи, називаючи прізвища, і виводили. От одна особа у формі назвала й моє прізвище разом із шістьома іншими. На вулиці нас вишикували в колону по двоє, і подобою строю ми пішли по території частини. Я одразу відчув себе вище хлопців, які йшли зі мною, вони просто не в курсі, але ж я був командиром взводу у себе в школі, а це серйозно. І я був певен, що мій досвід мені знадобиться. Я вмів марширувати. Я намагався іти за всіма правилами, але водночас не дуже випендрюватись. Іти саме так, щоб оточення оцінило, що я в темі. Десь через кілометр я втомився і вже йшов нормальним кроком. «Яка ж велика частина», — подумав я. Дійсно, ми йшли уже хвилин п’ятнадцять, а попереду помітно було ще більше казарм. Врешті-решт нас привели до штабу, ми піднялися на третій поверх і знову стали чекати. Наш хаотичний натовп заважав час від часу людям, що проходили по коридору. Ну ось — перше випробування лідера. Я взяв ініціативу на себе і запропонував всім стати в одному місці, щоб нікому не заважати і не наражатися на невдоволення. Але не встиг я дочекатися реакції на мої слова, як чоловік, що вийшов з кабінету, покликав нас всередину. Там знову подивилися наші документи і повели в казарму.

Це була абсолютно стандартна казарма. Вона нічим не відрізнялася від тієї, яку я бачив у військовій частині у себе в місті, куди нас водили в одинадцятому класі на екскурсію. Довгий центральний прохід, який всі називали просто ЦП, був метрів сто. По обидва боки від нього в кінці розташовані кабінети, а від центру — спальні місця із двоярусними ліжками, які називали кубриками. Абсолютно стандартна казарма. Навпроти входу стояв солдат і стежив за тим, хто входить у приміщення. Місце, де він стояв, називалося «тумбочка», а солдат був днювальним. «Тумбочкою» воно називалося тому, що поруч із днювальним розміщувалася тумбочка з документацією, печатками і телефоном. Солдат тицьнув пальцем углиб казарми, супроводжуючи свій жест проханням, сформульованим у досить брутальній формі.

Там уже перебувало близько 50 людей у цивільному одязі, які сиділи на табуретках уздовж ЦП. Коли ми підійшли, Огрядний хлопець у формі, лисий, середнього зросту, років тридцяти, міцної статури і з явно надмірною масою тіла, сказав нам взяти табуретки й сідати поруч з усіма. Так ми і зробили. Окрім хлопців, що сиділи на ЦП, у казармі також перебувало близько півтора десятка чоловіків у камуфляжах. Більшість із них виглядали дуже дорослими. Пізніше я дізнався, що ми перебували в роті, призначеній для навчання військовослужбовців контрактної служби. Отже, ті хлопці в камуфляжах, які були там на момент мого приїзду, — контрактники, які приїхали проходити вишкіл на сержантів, або сержанти, яких готували на старші посади. Вони були не просто старші за мене, це були дорослі дядьки з сім’ями і дітьми. Доки я сидів без діла й розглядав усе навколо з цікавістю, люди все прибували і прибували.

Нарешті, години через три, коли в казармі перебувало вже більше двох сотень людей, з кабінету до нас вийшов чоловік із зірками на погонах. В якому він був званні, я поняття не мав, оскільки абсолютно не розбирався у знаках розрізнення. До того ж мою увагу більше привернула його зовнішність. Це був невисокий чоловік, трохи вищий за мене. Напевно, метр сімдесят п’ять. Лисий, широкоплечий і з зухвалим, моторошним обличчям. Він не був потворним, але риси його обличчя могли дійсно налякати кого завгодно. Чомусь у мене в голові виникли асоціації з вампірами з фільмів середини двадцятого століття. Він підійшов до Огрядного чоловіка У військовій формі, який стояв перед нами, щось йому сказав, а потім розвернувся і пішов назад у кабінет. Огрядний гучним низьким голосом звернувся до нас:

— Табуретки на місце і шикуватися на ЦП!

Усі піднялися і почали розставляти табуретки біля ліжок. Коли ми вишикувались у дві колони, Огрядний пішов до кабінету, з якого вийшов Вампір, постукав у двері, відкрив, щось сказав і відійшов убік. Через пару секунд вийшов третій чоловік у військовій формі — високий, зірок на погонах у нього було ще більше, ніж у попереднього. За ним слідом ішов Огрядний. Я звернув увагу, що на його погоні лише три жовті смужки. Коли високий чоловік з витягнутими рисами обличчя дійшов до центру, він звернувся до нас. Нас було дуже багато, стрій розтягнувся на всю казарму, і мені, що стояв майже біля самого краю, було дуже погано чути.

— Доброго дня! Ви… у п’ятій роті, а я ваш командир… капітан… Зрозуміло, так?

Я майже нічого не зрозумів, крім того, що це наш командир роти і він капітан. Я тоді ще слабо розумів різницю між званням і посадою. Під час монологу він не стояв на місці, а рухався повз стрій. І коли він прямував у мій бік, я починав розбирати слова.

— Ви всі прибули сюди за власним бажанням, вас ніхто сюди не кликав! Зрозуміло, так? Ваше навчання триватиме три місяці, а після ви всі підете по своїх частинах. Зрозумію, так? А доти ви у моєму підпорядкуванні. Дебіли, які не будуть дотримуватися дисципліни, відправляться додому або будуть переведені на строкову службу. Зрозуміло, так? Я здогадуюся, що багато хто з вас — сцикуни, які бояться строкової служби і як альтернативу вибрали підписати контракт у частині у своєму місті, щоб кожен день повертатися додому до мамкиної циці й жерти бабулині пиріжки. Але щоб побачити цицьку і жерти пиріжки, вам потрібно пробути тут три місяці без зальотів, і тоді ми з вами порозуміємося. Зрозуміло, так? Це ваш Старшина, — показав він на Вампіра. — Пізніше ви познайомитеся з вашими командирами взводів, коли вас розподілять по взводах. Обіду на вас немає, тому зараз вас групами відведуть у «чіпок», і ви зможете собі щось купити. Зрозуміло, так?

У мене в голові крутилося: «Зрозуміло, так? Зрозуміло, так? Зрозуміло, так?» Що за маячня… Закінчивши монолог, зрозумілий капітан дав кілька інструкцій Старшині, той сержантам, а ті почали ділити нас на три групи. По черзі новоприбулих відвели у крамницю, де практично нічого нормального не було. Ми перекусили печивом з чаєм і знову опинились у казармі. Після декількох годин просиджування на місцевих табуретках нас знову вишикували перед черговим чоловіком у військовій формі. Він мав дві великі зірки.

— Я замкомандира частини з виховної роботи, сука. Ви повинні розуміти всю відповідальність свого перебування тут. Усі ваші дії прописані Статутом. І якщо хтось із вас щось порушить, ска, ми довго розбиратися не будемо, військова прокуратура, «строчка», дисбат, в’язниця… заходів покарань багато, ска. Особливо це стосується відносин між вами. Є така стаття, як «нестатутні взаємовідносини», і якщо хтось когось ударить, в’язниця, ска. Я сподіваюся, що всі ви мене добре зрозуміли і проблем у нас не буде. Доки ви ще не підписали контракти, у вас є час передумати, відслужити нещасний рік «строчки», замість трьох років контракту, і піти додому жити далі, сука. Якщо хтось із вас прийшов сюди за грошима, то ви дуже сильно помиляєтесь, ска. В армії платять копійки, за які ви собі ні квартири не купите, ні машини. Загалом, як я вже говорив, подумайте добре, чи потрібне воно вам, і поки є час, відмовтеся.

Він говорив ще хвилин десять про все і ні про що. Коли він пішов, його місце зайняв Вампір.

— Там, у дальньому кінці казарми, розташована каптерка. Зараз вам покажуть, де ви будете спати, залишите собі всі потрібні речі в тумбочці, а потім вишикуєтеся зі своїми сумками в тому напрямку і приготуєте свої речі для зберігання до кінця вашого навчання. Вам потрібні капці, мильно-рильне, зошити, ручки та шкарпетки Все зайве буде викидатись, якщо хтось щось сховає, дуже пошкодує про це.

— Можна залишити собі блокнот? — запитав хтось із строю.

— Ти хто?

Хлопець мовчить.

— Солдат Залупа? Прізвище, сука! — крикнув Старшина.

Той назвав своє прізвище.

— Днювальний! — покликав він до себе солдата з ножем на поясі, що стояв біля тумбочки. — Сьогодні цей чоловік не лягає спати доти, доки не вивчить порядок звернення зі строю і не допоможе вам вимити туалет після відбою.

— Слухаюсь, — відповів солдат.

— Тобі ясно, чоловіче? Допомога наряду, — знову звернувся Старшина до хлопця в строю.

Після цього він зробив крок назад і голосно звернувся до всіх.

— Усе зайве, що буде знайдено в тумбочках, буде викидатися!

Від природи він мав такі риси обличчя, що постійно здавалося, що він морщиться від злості. І було важко розпізнати, з якими емоціями він говорив.

Коли він пішов у віддалену частину казарми, нами зайнялися сержанти, які були тут до нас. Новобранців швидко розподілили по кубриках, ми виклали зазначені речі і сформували чергу в каптерку. Біля дверей на стільці сидів Вампір, і перед тим як сумка відправлялась у каптерку, її вміст повністю витрушували на підлогу і переглядали. Якщо хтось занадто довго возився зі своїми речами, його сумка разом із розсипаними речами зафутболювалася Старшиною в куток, де далі тривала упаковка перед здачею. Коли підійшла моя черга, я намагався дуже швидко витрусити всі свої речі. На вершині гори виявилися таблетки від температури. Коли Старшина їх побачив, запитав мене:

— Ти наркоман?

— Ні.

— Жодних таблеток. А це що? — вказав він пальцем на маленьку темну пляшку.

— Саліциловий спирт.

— Ти алкоголік?

— Ні.

Після цього він почав вибирати ліки серед купи моїх речей і кидати їх в ящик за своєю спиною.

— Збирай сумку.

На жаль, збирав я її недостатньо швидко. Тому мої речі з сумкою полетіли у куток, де я продовжив збирати їх.

Після здачі речей ми знову сіли на ЦП й сиділи кілька годин.

У військкоматі нам дали цілий список речей, які потрібно було з собою взяти, але по суті, крім мильно-рильного, капців, зошитів із ручками і шкарпеток, нам нічого не знадобилося, навіть труси. І навіть те, що стало в пригоді, не завжди було те, що потрібно. Наприклад, із капцями у мене була біда. Я взяв із собою тканинні м’які капці, які під час прийняття душу мали тенденцію промокати, чим створювали мені купу побутових проблем.

Ми сиділи на табуретках на ЦП, а перед нами за столом, що був винесений із кімнати для занять, сидів сержант. Хлопці ставили йому різні запитання, на які той відповідав і розповідав про службу, як що влаштовано, що можна, а чого не можна.

— Чому у нас відібрали ліки?

— Тому що не можна вам мати нічого, чим можна убитися. Ви ж у «Десні». Краще хуй забити в сосну, ніж піти служити в «Десну», — усі засміялися. — Скільки хуй не забивав, все одно в «Десну» попав, — знову натовп зареготав у відповідь на вульгарну приказку. — У «Десні» найвищий показник самогубств. Так само вам пиздець, якщо у вас знайдуть календарик або блокнот і і закресленими днями. Це немов би означає, що у вас уже депресія, і ви чекаєте, коли ж все це закінчиться. Тобто ви потенційний суїцидник.

— Якось нелогічно, — сказав я. — У той момент, коли людині погано, їй роблять ще гірше. А чи не наблизить її це ще більше до суїциду?

— Друже, яка логіка? Ти в армії. Все, друзі, пора вам звикати до нового світу, який живе зовсім за іншими законами. Тут навіть закони фізики працюють по-іншому.

— Це як? — запитав хтось із молодих.

— Послужите, побачите, — Огрядний засміявся разом зі своїми товаришами старослужилими.

Далі він розповів нам про відмінності ременів контрактників і строкової служби, які називалися портупея і ліфчик відповідно, про деякі особливості армійського побуту, про службу у військах і всяке таке…

— Чому нас тут називають «мавпами»? — пролунало чергове запитання.

— А хто ж ви зараз, як не «мавпи»? Ви ж нічого не знаєте, будете постійно тупити. Тому і «мавпи».

— Скільки потрібно відслужити, щоб не бути «мавпою»?

— Щоб не бути «мавпою» або «слоном», потрібно зняти чохли і роздуплитись. Інакше, будуть вас чмирити до кінця служби.

— А хто такий «слон»?

— Те саме, що й «мавпа».

— У чому різниця між «слоном» і «мавпою»?

— У «слона» є хобот.

— Смішно, — посміхнувся новоприбулий солдатик. — А серйозно… хто такий «слон»?

— Ти, — старослуживі підтримали сміхом.

— Чому?

— Потім побачиш чому. Тому що хобот буде під руками і ногами заважати.

Загалом після цієї розмови склалося враження, що місцеві придумали для себе якусь дитячу гру з вигаданою мовою. І тепер їх єдина розвага — не розповідати правила цієї гри хлопчикам, які прийшли пограти в їх пісочницю. Ці карапузи змовницьки переморгувались і лопотіли тарабарською мовою, створюючи, на їхню думку, атмосферу таємниці та нестримних веселощів. Мені це здалося дурним. Зародились перші сумніви.

На вечір нас вже відправили вечеряти казенними харчами. Строєм із двохсот тридцяти осіб ми попрямували до їдальні. Близько сорока хвилин чекали на вулиці, а потім по черзі стали заходити всередину. Велике приміщення з купою столів і двома роздачами. До сорока хвилин додалися ще двадцять у черзі, і я, нарешті, опинився за столом. Була непогана горохова каша. Мені навіть сподобалась. Або, може, я хотів, щоб мені сподобалася. Зі школи я переконував себе в тому, що все армійське краще, що армія — це знак якості, а на армійських кашах можна виростити великі м’язи і стати дуже сильним та витривалим. З кашею йшов чай. Півсклянки несмачного чаю. Навіть не чаю, а жовтуватої води. Безперечно, мені цього було мало. Але, на щастя, в тумбочці мене чекала пляшка мінералки, що залишилася з дороги. Прийшовши в казарму, я попив води так, щоб ніхто не побачив. І сів на ЦП разом з усіма.

Загалом більшу частину дня я провів, сидячи на ЦП, слухаючи відповіді бувалих вояк на запитання новоприбулих салаг. Всупереч гоноровому вигляду, було видно, що бувальцям приємно ділитися з нами досвідом, приємно вести просвітницьку роботу в елементарних речах. Це надавало їм вагомості у власних очах.

О дев’ятій тридцять нас усіх вишикували, назвали за прізвищами і відправили спати.

Так, просиджування на ЦП і знайомство з начальством повністю зайняло увесь наш перший день. Влаштовуючись зручніше на старому, бувалому матраці, я з нетерпінням чекав завтрашнього дня: напевно, вранці мені вже покажуть бойову машину! Я ж сюди на механіка БМД прийшов навчатися! Можливо, й добре, що тоді у військкоматі так вийшло. З цими теплими думками я поринув у світ снів.

* * *

Рівно о шостій ранку я вперше почув крик, від якого мені ставало на душі огидно всі наступні роки, навіть коли просто згадував його: «Рота, підйом!» Усі підхопилися, одягли свій цивільний одяг і вишикувалися на ЦП.

Стук у двері казарми. Днювальний прокричав:

— Черговий роти, на вихід!

До дверей підбіг інший хлопець з ножем на поясі. Подививсь у вічко, потім відкрив двері й зробив два кроки назад, приставив долоню до черепа і голосно сказав:

— Товаришу старший прапорщику, під час мого чергування надзвичайних подій не відбулося. Особовий склад у розпорядженні. Черговий роти молодший сержант…

— Вільно, — перебив його Вампір.

Старшина зайшов у казарму і став перед строєм. Провів перекличку, дав півгодини на вмивання і туалет. Це була знаменна подія. Я вперше ознайомився з ранковою процедурою, яка повторюватиметься день у день протягом трьох місяців. У туалеті було лише десять умивальників і сім дірок для потреб, а нас більше двох сотень осіб. Можете уявити, що там був за балаган. Черга до нужника починалась іще в коридорі. І поки ти справляв нужду, десять пар очей пильно стежили за тобою. Періодично лунали квапливі репліки. Хто встиг зробити всі справи, хто ні, але у призначений час усі стояли у строю і чекали виходу в їдальню. Сержанти про це подбали, підганяючи нас, як пси овець у стадо.

На вулиці було досить холодно і трохи мрячило. Ми знову вишикувалися. Дали команду йти в їдальню. Стрій рушив, і під рахунок барабана ми пішли майже в ногу. В їдальні повторилася вчорашня процедура очікування. На сніданок дали щось на зразок вареної картоплі та півсклянки несмачного чаю.

Поснідавши, ми в точно такому ж алгоритмі дій, але в зворотний бік, повернулись у казарму. Знову сіли на табуретки і просиділи так весь день, перериваючись тільки на походи в їдальню. Пару разів я телефонував мамі й говорив, що у мене все чудово і я всім задоволений. Іноді до нас зверталися різні командири, нагадуючи про те, що ми тут ніхто, звати нас ніяк, що ми нахєр нікому не потрібні, а раз самі сюди прийшли, зобов’язані миритись з усіма ідіотизмами місцевого укладу життя. Так само не забували розповісти, що з нами буде, як хтось щось порушить. Особливо часто робився акцент на взаєминах між військовослужбовцями, тобто між нами. Так само постійно нагадували про те, що краще відслужити нещасний рік «строчки», ніж тупцювати тут три роки, отримуючи копійки. І поки наші контракти тільки готувались, у нас була можливість звалити.

Скотське ставлення до нас почало давати свої плоди: з десяток хлопців під кінець другого дня почали замислюватися про те, чи правильно вони вчиняють.

Увечері нас знову вишикували для переклички перед відбоєм.

— Товаришу старший прапорщику, а можна буде з’їсти печиво?

— Шо?

— У мене печиво другий день лежить у тумбочці, але через те, що ми постійно сидимо на ЦП, я не можу…

Не встиг він договорити, як його тулуб різко вилетів зі строю і, після удару об ліжко, звалився на підлогу.

Якщо під час запитання хлопця зрідка лунали смішки, то тепер у казармі була гробова тиша. Усі дивилися лише перед собою. Нашому товаришеві по службі ніхто не допоміг встати і навіть не подивився, чи все з ним у порядку. На всю казарму були лише чітко чути кроки Старшини по дешевому лінолеуму на фоні повної тиші.

— Хто ще хоче мене перебити? — спокійно запитав Старшина. — Черговий!

— Я, товаришу старший прапорщику! — швидко вимовив, підбігши до Старшини, солдат з ножем на поясі.

— Це вам допомога в наряді сьогодні вночі.

— Слухаюсь.

— Ти чув, чудовіще? — запитав суржиком Старшина у хлопця, що сидів на підлозі і тримався за живіт.

— Так точно.

— Встань, а то так скрутився, немов би зараз здохнеш.

— Рота, упор лежачи прийняти!

Усі впали, приготувавшись віджиматись. Але далі жодної команди не було і ми так і застигли.

— Я бачу, що ви зовсім не втомилися. Ну що ж, зараз виправимо це, щоб погані запитання не заважали вам солодко спати, — продовжив Старшина, повільно крокуючи повз стрій з руками за спиною.

Хлопець, повз якого проходив Старшина, не витримав і поклав одне коліно на підлогу.

— Та ти ахуєвший бабкін внук. Наєбать мене вирішив?

— Зовсім ні, — напруженим голосом відповів солдат, піднявши коліно з підлоги.

— Як ти будеш жінку свою єбать, якщо ти такий немічний? Ти ж здохнеш від безсилля після двох поштовхів.

По роті пробігся смішок.

— Відставити сміх! Встати! Досить? Чи продовжимо сон наганяти?

Рота мовчить.

— Дуже добре. Значить, продовжимо вечірній ритуал.

Почалася перекличка, після якої ми всі попрямували до ліжок. Коли всі вже лежали, між рядами ходили днювальні з числа служивих і перевіряли, як ми спимо. Один з них звернувся до мене з єхидною посмішкою:

— А ти чого не спині, тебе заколихати?

— Ні. — сказав я і закрив очі.

Старшина поводився суворо тільки з нами, «слонами», як тут називали молодих солдатів. З тими ж, хто прибув в «учебку» на перекваліфікацію, Старшина спілкувався, як з рівними собі. Навіть ті, хто прийшли на контракт після «строчки», мали деякі привілеї, наприклад, користування душем із бойлером. Старшина просто створював умови для відсіву слабких і тих, хто здався. Напевно, це логічно. Те, що ми пережили за ці три місяці, цілком може привести слабку людину до суїциду. Тому дії Старшини звужували коло потенційних жертв шляхом відсіву. Ну або ж він просто був садистом. Хоча я більше схильний до першого варіанта.

Не бажаючи, щоб мене заколихали, я заплющив очі. Я не бачив жодних снів, просто закрив очі й розплющив їх знову, почувши «Рота, підйом!»

* * *

Третій день був цікавішим від попередніх. По-перше, нас поділили по взводах з урахуванням наших майбутніх посад: механіки-водії БМП (я єдиний, хто навчався на БМД), наводчики і стрілки. По-друге, у нас усіх забрали телефони. З цього моменту жодного зв’язку із зовнішнім світом. По-третє, сьогодні ми вперше мали потрапити в лазню і отримати військову форму.

— Раз на тиждень ви будете відвідувати лазню, — говорив нам прапорщик у клубі в перший день мого прибуття в частину.

Почувши тоді ці слова, я наївно подумав, що він має на увазі справжню лазню, де ми будемо паритися. Не знаю, як я міг припустити таку дурість. Лазня — це звичайний душ, який ми будемо відвідувати лише раз на тиждень, а потім шість днів ходити брудними і пітними. Так, армійська лазня — це самий звичайний душ, точніше кілька десятків кранів у великому приміщенні.

Ми вишикувалися внизу казарми й пішли великим строєм із двохсот чоловік у бік лазні, до якої було кілька кілометрів. Саме двохсот, а не двохсот тридцяти. Бо близько двадцяти осіб висловили своє небажання продовжувати службу й поїхали додому.

Погода була мерзенна і холодна, але Старшина по дорозі так замучив нас стройовою, що всім було навіть жарко. Лазня розташовувалася за частиною, і щоб у неї потрапити, потрібно було пройти через приватний сектор. Я вперше за три дні вийшов за ворота, побачив цивільних людей та цивільні автомобілі. Я згадав, що буває свобода. З’явилося дике бажання втекти. І в очах моїх товаришів по службі я бачив, що не в мене одного. Ці три дні здорово натиснули на психіку. Поводження, як із худобою, все ж-таки зробило свою справу. Можливо, ця прогулянка була ще одним інструментом тиску на психіку… особисто я готовий у це повірити: бажання втекти стало просто нестерпним.

Лазня — це радянська одноповерхова потворна будівля, куди нас усіх завели і наказали роздягатися. Багато хто соромився і не поспішав знімати нижню білизну, а хтось, навпаки, поводився так, немов би всі мають захоплюватися його ґаздівством. Але більшість все ж таки відчували деяке збентеження, зокрема і я. Близько десяти хвилин ми стояли голі й очікували, доки помиється попередній підрозділ. Нарешті нам дали команду заходити. Я пішов у своїх капцях із тканини і зайняв чергу в одну із кабінок. Незважаючи на те, що кранів було дійсно багато, на всіх все одно не вистачало, і більшість милися під одним краном удвох, а то і втрьох. Капці мої одразу набралися води, але я про них навіть не думав, потрапивши під струмінь гарячої води. Це було незабутнє відчуття. Гаряча вода розтікалася від голови по всьому тілу, а по шкірі пробігли мурашки судового захоплення. Я би так стояв вічність, але за мною вже вишикувалася черга, а Старшина кричав, що потрібно закруглятися. Три дні без душу — це багато. Якби я знав, що іноді мені доведеться ходити брудним по кілька тижнів… Я знову вийшов у приміщення, де лежали наші речі, і побачив, що по взводах вишикувалася черга на отримання форми. Деякі вже встигли її отримати і приміряли на себе.

— У кого 42-й? Кому потрібен 43-й? — почулося з натовпу.

— У кого шапка велика?

На когось форма не налазить, із когось спадає, комусь черевики тиснуть, а у когось бовтаються на нозі. На щастя, мені все попалося чітко за розміром. Тільки шапка була завелика, зате всю голову закривала. Завжди вважав норкові шапки дурними і непрактичними, а тепер сам приречений багато років носити шапку-вушанку, правда не з норки, а з якоїсь штучної гидоти. Одягаючи нову форму, нам доводилося здогадуватися, де перед, а де зад, винаходити механізм одягання і застібання.

Нам видали два комплекти білухи, і Старшина скомандував, щоб ми одягали одразу обидва. А якщо хоч раз побачить когось тільки в одному, то знайде спосіб ускладнити життя порушника. Білуха — це такий білий, бавовняний, армійський костюм, який мав виконувати роль термобілизни в холодний період. Є тонкий, а є щільніший — на холодну погоду. Ось нам і видали по одному комплекту одного і другого. Також нам заборонили одягати труси, під страхом смертної кари (крім тих, хто вже відслужив «строчку»). Їм було дозволено одягати нормальну нижню білизну, а білухи лише за потреби, коли холодно. А всі решта були приречені паритись у бавовняній, радянській «термобілизні» три місяці, без права перегляду вироку.

Натягнувши на себе білуху, одягнувшись у зелений камуфляж, у військові берці, я відчув щось надзвичайно приємне, що надихає. Я відчув себе солдатом. Після того як прямо в роздягальні за наказом Старшини ми вишикувались повністю одягненими, у тому числі в шапки і застебнуті під горло бушлати, Вампір почав усіх нас по черзі оглядати. Було дуже жарко, в душовій безперервно текла гаряча вода і пар клубочився по всьому приміщенню лазні. У всіх нас пики були червоні й мокрі від поту. Ті з нас, хто намагався довше постояти під гарячою водою, тепер, стоячи у зимовій екіпіровці у приміщенні, сильно про це пошкодували.

Йшли з лазні ми так само довго і тяжко під нескінченні стройові команди Старшини. Але тепер я був мотивований. Мене одягай у військовий одяг і дали відчути себе особливим.

Так, через декілька днів більшість із нас потрапили у медичну роту з грипом і навіть запаленням легень, а у пробіжках наступного тижня півроти кульгало, заробивши кровоточиві рани на ногах, але я став солдатом. Я бачив це у дзеркалі.

Після повернення в казарму нас вишикували, і ми бачили той рідкісний момент, коли Ротний вийшов зі свого кабінету… щоб знову виголосити промову про близькість і принади сімейного життя. У мене склалося враження, що він існував лише заради цих промов. Надалі, коли тема поїздки додому вичерпалася, Ротний майже зник із нашого життя.

— Сьогодні вам видали форму. Після того як ви підпишете контракти, якщо захочете піти, то вам доведеться виплатити гроші за цю форму. Зрозуміло, так? Тому настійно рекомендую вам добре подумати перед тим, як поставити свою закарлючку на цьому папірці: вона прирече вас три наступні роки бути рабами. Зараз всі ви знову розсаджуєтеся на ЦП, а після обіду сюди принесуть контракти, і ви їх підпишете… чи ні. Раджу всім кілька разів перевірити інформацію, зазначену в контрактах: серію та номер паспорта, ідентифікаційний код і правильність написання прізвища. Зрозуміло, так? Якщо хтось вирішить не підписувати контракт, прошу до мого кабінету. Ніхто нікого висміювати не буде. Можливо, це найправильніше рішення у вашому, поки що короткому, житті. Ясно, так?

Після обіду ми по черзі заходили в клас, брали контракти, ознайомлювались і підписували… або йшли в кабінет до Ротного. У цей день відсіялося ще близько десятка осіб. Та що вже там… навіть я, тримаючи контракт у руках, відчув хвилювання. Тому що навіть до мене, супервмотивованого мрійника, потроху починало доходити, на яке дно я потрапив. Але у мене була мрія, а я дуже впертий. Серед старослуживих, що жили з нами в казармі, четверо були десантниками. І коли мені було складно, я дивився на їх блакитні берети і тільники, що визирали з-під кітеля: нагадував собі, навіщо я тут. Це додавало мені сил. Зрештою, я поставив свій підпис, поклав контракт на стіл у стопку до решти, і пішов сідати на свою улюблену табуретку. Тепер офіційно почався мій — курс молодого бійця (КМБ) у роті карантину. Карантином це називали тому, що нас від усього ізолювали.

У цей вечір днювальні придумали нову гру. Після відбою, коли Старшина пішов, вони ходили між ліжками і перевіряли, чи всі сплять.

— Знаєте гру «Три скрипи»? — запитав черговий, йдучи по ЦП.

— Я рахую три скрипи від ліжок, всі піднімаються, шикуються і починають дружно віджиматися, щоб втомитись і солодко заснути. Один, — сказав він, почувши перший скрип. Два, — пройшло близько хвилини. — Три. Рота, підйом!

Усі вишикувалися на ЦП.

— Упор лежачи прийняти! Раз, два, раз, два, півтора… півтора, — після секунд п’ятнадцяти у деяких вже почали тремтіти руки. — Встати. Відбій.

Усі швидко розійшлися по ліжках і вляглися спати. Через хвилину черговий голосно проголосив:

— Один, — проходить секунд двадцять. — Два. Три. Рота, підйом!

Ми знову всі вишикувалися на ЦП і почали віджиматися під рахунок. Так ми розважалися близько двох, може трьох годин. Точно не скажу, оскільки годинника не було. Весела гра. Усім сподобалось.

У цей день ми всі вже стали схожі на солдатів, тобто на одну особу, без зовнішніх ознак індивідуальності. Поголено останнє волосся, всі одягнені в однакову форму. Деяких я навіть не впізнав. Ніколи раніше не замислювався, що одяг і зачіска формує значну частину нашого «Я». Але тепер ми його втратили. Тепер ми не Саша-зварювальник, не Єгор із села під Миколаєвом і не Ваня, який був вантажником на ринку. Ми — солдати, які однаково не хочуть, але мусять копати, пиляти, носити, не спати і погано жерти. Зараз ми просто втратили зовнішні відмінності. Попереду нас чекала психологічна ломка, а для багатьох — ще й утрата людських якостей.

* * *

Прокинулися ми, як завжди, о шостій ранку. Шикування, перекличка, конкуренція за дірку в туалеті, за умивальник, сніданок — і ми знову в казармі. У нас з’явився новий квест: Старшина прибрав із туалету всі рулони з туалетним папером, буцімто, щоб ми навчилися з ним поводитися, тому що хтось щось там розмотав, залишив, зіпсував… точно не знаю. Коротше, туалетний папір тепер потрібно було здобувати. Враховуючи, що нам заборонялося відвідувати місцеві ларьки, які називалися «чіпок», здобування матеріалів для підтирання перетворилося на суворе випробування. Коли підрозділ проходив повз ларьок, Старшина ставив біля нього одного зі старослуживих, щоб ніхто не вискочив зі строю і, не дай Боже, не купив який-небудь батончик чи туалетний папір.

По казармі ходили легенди, що хтось колись чув, як знайомий його друга бачив, що якийсь солдат купив собі календарик чи навіть (страшно подумати) блокнот! Але в такі побрехеньки ніхто не вірив. Усі знали, що ті, хто мав календарики чи блокноти, давно вже були розстріляні за казармою і потрапили в пекло. Купити щось було можливо, тільки зробивши загальне замовлення взводом одному зі старослуживих, який ходив туди з дозволу Старшини.

Добре, що я не був курящим, бо їм завжди складніше. Загалом, як тільки ми одягли форму і підписали контракти, у нас відібрали всі можливі блага і комфорт, а те, що неможливо було відібрати, максимально урізали. Карантин.

Після сніданку нас відправили працювати на тактичне поле: хтось пиляв колоди, хтось тягав дрова, а я копав. Потім ми відправилися на обід. Одразу після обіду нас знову вишикували і вирішили влаштувати спортивно-масові заняття, поки ще було видно. Ми піднялися в казарму, зняли бушлати і вийшли на вулицю знову шикуватися. Це був по суті лише перший повноцінний день, а руки вже відпадали. Але прозвучала команда, і ми всі побігли. Вже через півкілометра я відчув, як щойно з’їдений борщ не хоче брати участі у спортивно-масових заняттях разом зі мною, і просить залишити його тут. Не став з ним сперечатися, врешті-решт, кожен борщ має право самостійно вирішувати свою долю. Я різко вибіг зі строю, нахилився до газону, біля однієї з казарм, яку ми пробігали, і випустив борщ із кашею назовні. Витерся рукавом, швидко наздогнав стрій і зайняв своє місце. Бігли ми близько п’яти кілометрів. Упродовж усього маршруту таких же хлопців, які поважають права борщів, я нарахував близько десяти, але, можливо, нас було більше. Я біг майже в самому кінці, й мені погано було видно, що твориться на початку, а натовп бігунів із двохсот осіб розтягнувся на досить велику дистанцію. Після кросу в казармі нас пустили вмитись, і ми знову зайняли наші місця на табуретках уздовж ЦП.

Після підписання контракту з’явилися нові обмеження, пов’язані з туалетом. Напевне, там пункт такий у контракті був, дарма я його не прочитав. Офіційно ми могли користуватися нужником тільки вранці та ввечері. Не те, щоб нас не пустили б в інший час, просто дуже рідко була можливість туди потрапити, окрім як вранці чи ввечері. Тому у праці в лісі були свої плюси: можна було спокійно справити потребу, не витримуючи на собі погляди десятка осіб, які чекають своєї черги, щоб зробити те ж саме.

А ще з цього дня ми почали записувати в зошит різні команди, порядок звернення до командирів і вчити ці репліки. Також записували нескінченну кількість статей, які мали вчити напам’ять. Не те, щоб це мало якийсь сенс, просто нас потрібно було чимось зайняти. Офіцерів і Старшину дуже дратував вигляд байдикуючого солдата.

Після відбою нас не стали чіпати, а дали можливість спокійно заснути. Раз-у-раз я чув, як у різних кінцях казарми хтось шморгав носом чи схлипував. Мені це нагадало фільм «Втеча з Шоушенка», коли нові ув’язнені плакали у першу ніч. Упродовж тижня відсіялися ще з десяток осіб. І їх навіть не лякав той факт, що тепер їм довелося оплатити видану їм форму. В одного з них я купив гумові капці за десять гривень. Серед тих, що пішли, навіть був один, хто відслужив «строчку». Він сказав, що йому потрібно їхати за сімейними обставинами. Думаю, що він брехав.

* * *

Через кілька днів у мого взводу з’явився командир. Він вийшов із відпустки. Це був капітан. Тепер, коли у всіх взводів були командири, ми шикувалися ними і в їдальню ходили так само. Тут у мене з’явилася ще одна проблема. Я був у третьому взводі, й у їдальню ми заходили останніми, а час, виділений на прийом їжі, цокав для всіх однаково. Що це означає? Це означає, що коли перші з майже двохсот осіб уже поїли, то останні ще стоять на роздачі. Тому в більшості випадків я починав сьорбати борщ під акомпанемент команди «Закінчити прийом їжі!» І я зі швидкістю світла починав запихати в себе все, що було на столі. Жувати їжу? Це для слабаків! Один хлопчина навіть якось подавився шматком м’яса, але його встигли врятувати, на щастя… а то він вже синіти почав. Врятував, до речі, Старшина. Він так бив його по спині, що здавалося, той швидше помре від його ударів, ніж від шматка м'яса у горлі.

Але варто віддати належне армійській системі: в обід ця проблема не дуже мене турбувала. Майже щодня під час масових спортивних заходів я, як за графіком, втрачав свій обід десь на території частини.

В основному наш розпорядок дня виглядав завжди однаково: підйом під солов’їний голос чергового; шикування; битва за умивальник з туалетом; шикування; спроба запхати в себе огидний сніданок за одну хвилину; шикування; копання, пиляння, рубання, тягання; шикування; чергова спроба за хвилину з’їсти обід; пробіжка у приємній компанії і сумне розставання з тим, що вдалося спожити; шикування; писанина під диктовку купи непотрібної інформації; шикування; вечеря; шикування; виконання військових ритуалів: вечірня прогулянка (у будь-яку погоду, стройовим кроком, горлаючи пісні), вечірня перевірка, тілесний огляд, термотерапія та спатоньки. Подекуди бувала приємна різноманітність, наприклад, іноді ми не бігали по обіді, а йшли далі працювати, доки видно, бувало також, що після відбою ми не спали, а займалися спортом. Це було максимально допустиме різноманіття денного розпорядку.

Під впливом різних факторів у підрозділі почали формуватися групки, які намагалися вирішувати свої завдання за рахунок морально слабких одинаків. Тобто, коли ми десь залишалися копати, пиляти тощо, вони змушували працювати за себе інших. Ну і постійно ображали і сміялися над кимось. З’явилися так само і ті, хто вибрав для себе шлях виживання через загравання з командирами, стукання на товаришів по службі й подібні, не менше принизливі речі. Я не міг терпіти, коли ображали слабших заради втіхи і самоствердження. Постійно заступався і через це псував відносини з лідерами, що з’явились у нашому взводі. Навіть ті, з ким я встиг познайомитися на початку пригоди, стали членами цих групок, і внаслідок цього моє спілкування з ними поступово зійшло нанівець. У результаті я майже ні з ким не спілкувався. Іноді все, що я міг сказати за цілий день, це було два рази слово «Я» — вранці та ввечері на перекличці. До мене приставали дуже рідко, можливо, через мою фізичну форму, але коли лізли, я відповідав дуже різко чи включав упертого бика, тобто був проблемним об’єктом для насмішок і експлуатації. Тому мене намагалися не чіпати. Крім того, всіх так залякали в’язницею у разі виникнення бійки, що до побиття майже ніколи не доходило, а як і траплялося, то кулаками по обличчю ніхто не бив, щоб не було явних слідів.

Згодом я впав у дуже глибоку мовчазну депресію. І ніяких фантазій щодо лідерства у мене вже не було. Я дуже сильно розчарувався в людях, особливо у старших за віком. Я мислив стереотипно, був упевнений, що старша людина завжди розумніша і мудріша, але тут я побачив, що тридцятирічні мужики поводяться, як малолітні хулігани, дозволяючи собі знущатися над тими, хто молодший, і несуть несусвітню муру. Також дуже сильно тиснуло на психіку оточення та погода. Складалося такс враження, що в тому регіоні хмари взагалі ніколи не розходяться. Сірий бетон навколо тебе, сіре над головою, жодної людини, з ким можна нормально поговорити і посміятися, постійно брудний, голодний, сонний і втомлений. Навколо все сіре, темно-зелене, брудне… задоволення у мене викликало просто споглядання чогось яскравого, кольорового, що бувало нечасто. Я багато різного уявляв собі про армію, коли навчався в школі, але точно не такс.

Зате я навчився спати у строю, коли ми в черговий раз на якомусь шикуванні стояли близько години. Пізніше я майже щоранку так досипав. Іноді якась добра людина могла мене притримувати за лікоть, щоб я не впав.

* * *

У перші вихідні нам не дали телефони, та й вихідних як таких у нас не було. Ми жили за стандартним розкладом — цілий день займалися дурницями. У нас це називалося «заєбать солдата». Якось один солдатик запитав у офіцера, навіщо ми займаємося марною роботою, той так і відповів: «Мені просто потрібно, щоб ти був зайобаний. Запитання?»

Тільки на наступні вихідні нам роздали телефони. Безперечно, біля кожної розетки в казармі одразу ж вишикувалася черга із пару десятків людей. Мені вдалося сяк-так зарядити мобільних, а потім мене відправили на тактичне поле тягати цеглу. Вже там, на місці, під час перекуру, я відійшов убік, дістав телефон і набрав Маму. Як тільки почув її голос, до мого горла підступив ком, і я мало не заплакав. А ось Мама не стрималась і одразу почала ридати. Ми не чули один одного всього півмісяця. Для мене це були дуже важкі півмісяця. Напевно, єдине, що стримало мене від плачу, — це Мамині сльози. Я розумів, що коли вона почує, як мені важко, заплаче ще більше, а я цього не хотів. Ми поговорили кілька хвилин. Розповів їй, що телефон у мене буде тільки раз на тиждень, що в їдальні є непогана горохова каша, а вранці іноді дають їстівну мойву. Заспокоїв її, як міг, намагаючись не брехати. Поклав трубку, витер соплі та пішов тягати цеглу разом з усіма. Сіре небо, брудний камуфляж, навколо болото чи сірий бетон, а мій телефон з яскраво червоними смужками на боках нагадував мені про ліжко, завжди забитий холодильник, сонце і зелень за вікном.

Через тиждень у нас мала бути присяга, і за цей час нам потрібно навчитися пристойно марширувати і вистріляти належних одинадцять патронів. Чому лише тиждень? Тому що два попередні тижні ми «єбашили». Хоча мали освоювати свої посади, навчатися стройової та інших армійських дисциплін. Потім я зрозумів, що це правило, в армії все так влаштовано: спочатку довго тупимо і тупцюємо на місці, а потім поспішаємо і надриваємося. Тиждень нас так мордували стройовою, що декому ставало погано під час тренувань, і їх забирали в медроту. У мене сильно боліло праве коліно, але я терпів, бо не хотів завдати собі ганьби під час присяги.

* * *

Але до присяги на нас очікував іще один незабутній день. День належних одинадцяти патронів. Цей день я багато разів собі уявляв у дитинстві. З кожним разом фантазія малювала мені все більш героїчні та незабутні картини: як я усіх вражаю своєю влучністю, як демонструю все те, чого я навчився на заняттях із військової справи у школі. І мене нарешті відзначають командири і плескають по плечу товариші по службі: «Красунчик».

Дійсність жорстоко зруйнувала дитячі фантазії. В один із днів нас усіх нарядили в радянські рвані бронежилета, сталеві каски сорокових років, утрамбували у вантажівку і ми поїхали на стрільбище. У той день був мороз, і після стояння на навчальних точках, де нас інструктували щодо поводження зі зброєю і порядку стрільби, ми вже не відчували пальців ні на руках, ні на ногах. Контакт замерзлих пальців із крижаним металом автомата посилював яскравість вражень.

— Підходите ось сюди, — пояснює сержант на навчальній точці гурту солдатів. — Автомат у цю руку. Падаєте на коліно, потім на бік. Доповідь: «Солдат Залупа до стрільби готовий!».

Отак, ніяк не можу звикнути. Навіщо використовувати різні слова, пов'язані зі статевими органами чоловіків і жінок, коли потрібно для прикладу назвати якесь прізвище. Може наші офіцери думали, що це свідчить про їх мужність, дотепність чи суворість?

По-моєму, це говорило лише про їхню обмеженість і убогий словниковий запас.

Ми пройшлися ще по кількох навчальних точках, де нам показали, з якого боку потрібно брати автомат, як він розбирається і тому подібне. Після цього сержант просто став відповідати на наші запитання, які не стосувалися цього заходу. Пам’ятаю, в якийсь момент мова зайшла про «Call of duty». Просто ми мали простояти на навчальній точці певний час, і чим ми там будемо займатися, насправді мало кого хвилювало, у тому числі й командира роти.

Після відвідин ще кількох навчальних точок ми нарешті вишикувалися перед стрільбищем. Там уже лежали десять автоматів, до яких ми мали по команді підійти, по команді взяти, і все інше також по команді: перевідник вогню перевести на АВ, вистрілити чотири рази, рахуючи подумки «двадцять два», що дорівнювало трьом вистріляним патронам, встати, зібрати свої гільзи і побігти до Старшини, щоб здати їх під розпис. Хто не знайшов одинадцять гільз, потім довго ходив по полю, як втомлений казармений привид, намагаючись знайти хоча б старі.

Як я вже сказав, наші результати мало кого хвилювали. Мішені ніхто не перевіряв і оцінки нам просто намалювали. Увесь цей захід був звичайною формальністю, яку Ротний зобов’язаний був організувати, а потім відзвітувати за її виконання перед вищим начальством.

* * *

Настав день присяги. Наша рота стоїть на найбільшому плацу в Європі, на трибуні виступає командир частини, під трибуною стоять наші батьки. Після промови гостям дозволили підійти ближче. Я впізнав серед них Маму, Бабусю і Вітчима. Ми почали по черзі підходити до командира, зачитувати присягу і ставати назад у стрій. Я вивчив присягу напам’ять, але сильно розхвилювався і довелося прочитати. Весь тиждень до цього перед відбоєм у казармі я тренував підхід/відхід до командира, але, коли дійшло до справи, знову ж вийшло не все ідеально.

Після присяги нас усіх відвели до казарми, видали військові квитки, в яких ми одразу на місці розписались, і вперше дали звільнювальні, щоб ми провели час із рідними.

Мої батьки зняли в містечку кімнату, і там ми провели решту часу до вечора. Ми їли, сміялися, розповідали, як у кого справи, а я розказував якісь смішні історії про свою службу. Точніше, вони не були смішними, просто я намагався їх смішно розповідати. На щастя, у мене не було проблем із самоіронією. Я намагався контролювати свою оповідь, аби не ляпнути чого-небудь, що могло б засмутити батьків чи змусити їх хвилюватися. Та й сам не хотів згадувати жодного негативу. Мені хотілося забутись. Я намагався не звертати увагу на цю жахливу кімнату, обставлену радянськими меблями з килимом на стіні. На кілька годин я дозволив собі бути задуреним і забути, що я не вдома.

На завтра нам обіцяли ще один день звільнення, тому я зі спокійною душею у зазначений час прийшов у казарму і вперше за довгий час побачив щиро радісні й ситі обличчя. Ніхто ні з ким не загризався, не наїжджав і не знущався. Незважаючи на заборону Вампіра проносити в казарму їжу, майже всі щось протягли. У Старшини був вихідний, тому можна було розслабитись. Я теж прийшов не з порожніми руками. У мене з собою була пара яблук… і фантазії про те, як завтра знову відправлюсь до батьків, буду їсти смачну домашню їжу в оточенні близьких, помиюсь і зніму цю осточортілу білуху.

Наступний день я провів з Бабусею, оскільки Мамі з Вітчимом довелося виїхати до залишеного вдома молодшого Брата. Ми добре провели час, я лежав на дивані й набивав пузо м’ясом, фруктами і цукерками, а коли підійшов час, із сумом одягнувся, Бабуся провела мене до КПП, і я знову опинився в частині.

У казармі атмосфера свята швидко розвіялась. Усіх вишикували на ЦІ І, а кілька осіб перевірили наші тумбочки на наявність забороненої їжі. Звісно, знайшли багато всього. Як покарання товариш Старшина вирішив влаштувати в казармі парко-господарчий день (ПГД) — тотальне прибирання. Спочатку всі ліжка з тумбочками перетягували в один бік приміщення, підлога у звільненій частині за допомогою щіток і мила намилювалася до стану стоячої піни. Потім процедура повторювалась з іншою частиною. І так по всій казармі. Загалом робота займала годин чотири-п'ять. Ми впорались якраз до відбою і заснули всі дуже міцним сном з відчуттям утрати: ми знову втратили своє цивільне «Я», воно виїхало додому разом із нашими рідними.

* * *

Як завжди, на моє прохання, днювальний розбудив мене о п'ятій ранку, щоб я без божевільної черги міг умитися, сходити в туалет, забрати свої шкарпетки із сушарки, доки їх не встигли вкрасти, і приготуватися до нового цікавого дня. У туалеті перегородки між дірками були дуже низькими і було добре видно, як якийсь хлопець, присівши над діркою, намагається дуже швидко їсти палку ковбаси, відкушуючи і ковтаючи великі шматки. Виглядало це досить кумедно.

В обід почав танути сніг, що випав на вихідних, і на ранковому шикуванні нас чекав неприємний сюрприз. Справедливо побоюючись, що в казармі відберуть їжу, багато хто вирішив заховати її в снігу, а оскільки наше пересування постійно контролювали, багатьом, а може й нікому, забрати її не вдалося. І вранці Старшина виявив на газоні кульки з ковбасою, цукерками, печивом та багато чого цікавого іншого. Ми знову були покарані. Знову ПГД. Ось тільки на цей раз у протигазах і в повному хімзахисті. В якийсь момент було навіть весело. Хоча веселість ця була істеричною. Радувало те, що у мене протигаз був дірявий, і дихалося легко. Та тільки показувати цього не можна було. Інакше ризикував отримати добрячий наганяй.

Було відчуття, що в житті змінилася полярність. Все, що раніше здавалося важливим, стало далеким і нереальним. А те, що здавалося дурним і зайвим, стало єдино можливою сутністю існування. Ось Старшина виходить із каптерки. За кілька секунд через усю казарму пошепки проходило повідомлення, що йде Вампір. Почувши це, всі тієї ж миті підривались і починали робити вигляд, що вони працюють. Неважливо, що ти робиш, головне, щоб він не побачив, як ти просто стоїш або, не дай Боже, сидиш. У цьому разі тебе чекала важка, неприємна робота. Хтось хапався за дерев’яні дощечки, якими на ліжках роблять прямі кути, тобто відбивають ліжко, як сказали б місцеві. Хтось поправляв табуретки, хтось просто падав на коліна і робив вигляд, що збирає щось розсипане, а найвідчайдушніші залазили під ліжко. Це було свято сюрреалізму. Упевнений, що Вампір все розумів, і хоч би якою була справжня природа його ставлення до нас, весь цей цирк його теж забавляв.

До речі, про залізання під ліжко… крайнє біля вікна було для нас чимось на зразок телефонної будки. З ЦП не можна було побачити, що відбувається під ним, і коли комусь потрібно було зателефонувати по контрабандному телефону, це відбувалося під цим ліжком.

Вирішити свої особисті проблеми, наприклад зашити порвані речі, вдень було неможливо. Ми весь час були зайняті чимось іншим. Але рвалися речі регулярно. А якщо хтось із начальників побачить на тобі дірку… навіть страшно було подумати, яке покарання вони б винайшли для такого випадку…

На самому початку служби, коли у мене відірвався підпогонник на бушлаті, мені зробили зауваження. Я сказав:

— Так часу зовсім немає, щоб зашитись.

— Як це немає? У тебе вночі цілих вісім годин вільних, щоб займатися своїми справами, — з посмішкою відповів сержант.

Так. Він мав рацію. Для вирішення усіх своїх проблем ми вставали серед ночі й займались їх усуненням.

Одного разу, коли ми повернулися в казарму після якогось заходу, то виявили, що всі наші речі з тумбочок валяються купою на підлозі. Все заборонене вже було вилучено, а нам потрібно було дуже швидко знайти в тій купі свої речі й скласти їх назад. Зрозуміло, що в такому балагані з’явилися ті, хто почав хапати все підряд і тягнути собі, інші, зі страху залишитися без нічого, теж стали хапати чуже. Я не був винятком, тому що залишитися без зубної пасти або пінки для гоління через рудиментарну моральність не хотілось. Але мене все ж мучила совість, і коли до мене звернувся Огрядний з питанням: «Це твоя пінка?» — я візьми та ляпни правду. — «Ні». Тут він почав розповідати про те, який я мерзотник, що на злодієві капці горять і тому подібне, а в кінці довгої тиради відправив мене до Старшини, щоб я особисто сказав, що я вкрав пінку і попросив покарати мене за це.

Постукав у двері, спитав дозволу зайти, увійшов, запитав дозволу звернутись і почав звертатися. У той момент я вперше опинився з Вампіром один на один.

— Товаришу старший прапорщику, я вкрав чужу пінку для гоління. Дайте мені, будь ласка, яку-небудь роботу.

— Хто тобі сказав прийти?

— Товариш старший сержант.

— Навіщо ти вкрав?

— Тому що всі мої речі розгребли, і я теж узяв чуже.

— Ти зрозумів, що вчинив неправильно?

— Так точно.

— Все, йди. Займайся справами.

— Слухаюсь. Дозвольте іти?

— Іди.

Я розвернувся і закрив за собою двері. Кілька секунд я стояв і не міг збагнути, що це щойно було. Я очікував чого завгодно, але тільки не такого сценарію.

Вернувшись до Огрядного, відзвітував про бесіду, той мені дозволив залишити пінку собі й більше так не робити. Ось після цього випадку мені почало здаватися, що всі ці садистські витівки Старшини неспроста. Нас карають колективно для того, щоб зробити морально стійкішими або зламати, для того, аби ми навчилися працювати в команді й нести відповідальність один за одного.

Він взагалі був цікавою людиною. Якось раз побив одного замкомвзвода за те, що той настукав йому на іншого сержанта.

А був випадок, як під час ранкового шикування хлопець з мого взводу стояв на тумбочці і зустрічав старшину. Той зайшов до казарми і запитав:

— Чому під кітелем тільки одна білуха?

Той мовчить. Старшина хватає його однією рукою за кітель і починає трясти, як мішок із тельбухами. Від кітеля відриваються гудзики і летять на всі боки.

— Якого хуя ти в одній білусі?! — криком запитує він у солдата знову. — Черговий!

— Я!

— Чому твій днювальний в одній білусі?

— Не можу знати!

— Не можеш знати? А ти знаєш, що він може замерзнути і померти?

— Так точно!

— Коли рота піде на сніданок, увесь наряд до мене!

— Слухаюсь.

Чесно кажучи, не знаю, як їх покарали, і навіть дізнаватися бажання не було. Усі покарання, які я бачив, завжди приміряв на себе, від того ставало якось сумненько на душі та боязко.

Опис нашої служби в «учебці» виглядає, як розповідь про важке життя на районі. Насправді це так і було. Я не пам’ятаю нічого, крім постійної роботи, заборон і систематичних покарань за все що завгодно. То хтось натупить, і ми залишимося на півмісяця без телефонів, або сяде в їдальні не в той ряд, і увесь взвод закінчить прийом їжі, навіть не почавши його, постійні генеральні прибирання в хімзахисті й багато-багато іншого. Щодо покарань наші командири були великими фантазерами.

У день річниці військової частини нас зібрали, щоб віднести на концерт до Будинку офіцерів. Доки ми збиралися, Старшина вийшов з кабінету і зупинився біля першого кубрика.

— Чия це тумбочка?

Усі принишкли.

— Я останній раз запитую, чия це тумбочка?

Знову тиша. Усі переглядаються.

— Замкомандира першого взводу, до мене!

— Я, товаришу старший прапорщику! — голосно сказав солдат, що прибіг.

— Зараз взвод шикується біля каптерки на отримання гуми (костюми хімзахисту) із протигазами, швидко одягається і через п’ятнадцять хвилин шикується тут.

— Слухаюсь.

— А всі решта йдуть на концерт.

Коли ми виходили з казарми, хлопці, що були вже повністю екіпіровані у протигази і гумові костюми, перетягували ліжка з однієї частини приміщення в іншу. Старшина наказав їм перемити за допомогою щіток і мила всю казарму. Концерт був хороший: музика, пісні, танці й гарні дівчата на сцені. Вперше за тривалий час побачив гарних дівчат. Коли ми повернулися до казарми, перший взвод лише закінчував роботу. Що було не так з тією тумбочкою, так ніхто й не збагнув.

* * *

День за днем, тиждень за тижнем закреслювались у намальованому мною від руки календарі у маленькому блокнотику. Я знав, що за цей саморобний календарик мені добряче могло влетіти, але так було легше. Так я візуально відчував наближення кінця цих мук. Залишалося ще близько місяця. Два вже були за спиною. У блокноті був не тільки календар. Там так само були написані приємні спогади про кіно, комп’ютерні ігри, плани на майбутнє, список людей, перед якими я був дуже винен і хотів перепросити. У тому списку було кілька моїх однокласників і однокласниць, яких ображав у школі.

Мій моральний стан був нижче плінтуса. Я практично ні з ким не розмовляв і намагався докласти всіх зусиль, щоб не перетворитися на скажену собаку, як деякі. Я не крав, не намагався перекинути на когось свою роботу або, не дай Боже, щось відібрати. У мене ж із жахливою регулярністю щось крали, й доводилось якось діставати заміну зниклим речам. Загалом було дуже непросто. Проте про суїцид я ніколи не думав. Зате я навчився отримувати задоволення в ті моменти, яких раніше не цінував. Моменти, коли можна було зануритись у себе, наприклад, доки ми кудись довго ішли, завантажені цеглою чи колодами, чи під час монотонної роботи. Я занурювався в себе і починав фантазувати. Думав про все, аби не про армію. Це було, як транс. Жалюгідна спроба втекти від реальності, щоб знайти в собі сили протягнути ще один день. Я уявляв, як під час служби назбираю грошей і зроблю собі татуювання, про що мріяв ще із чотирнадцяти років, куплю комп’ютер і мотоцикл. У блокноті у мене було все розписано: скільки грошей буду заробляти в місяць, яка сума має йти на продукти, скільки потрібно відкладати і через скільки років зможу за все заплатити. Хоча брешу, іноді я думав і про армію: уявляв, як потрапляю на війну в якійсь африканській країні.

За Статутом нам належало спати з десятої вечора до шостої ранку, але проспати всі вісім належних годин майже ніколи не вдавалося. Чи то сержанти будили нас для нічних занять спортом, чи ми прокидались о четвертій ранку, брали інструмент та зранку починали займатися тим, що зробило з мавпи людину, — працею. Але я не згоден. Праця не зробила з мавпи людину. Праця зробила з мавпи втомлену мавпу. Доказом цього було те, що від такої великої кількості праці людянішими ми явно не ставали. Людину творять більш глибинні речі. Але звідки про це знати військовим, у яких все мас бути одноманітним і під прямим кутом.

Найжахливішими були ті дні, що починалися з переривання сну про дім або Маму командою «Рота, підйом!» Ці слова виривали мене з місця, де тепло і комфортно, у місце, де я — шматок м’яса. «Рота, підйом!»… тепер у мене ці слова завжди асоціюються із жахливим станом і ще чимось огидним на душі.

* * *

Час від часу хтось потрапляв у медроту, і одного разу настала і моя черга. Укотре після походу в лазню ми розпарені вишикувалися надворі й довго чекали. До ранку у мене піднялася температура. Спочатку я зрадів, але потім мене відвели до лікаря, який безпристрасно діагностував гайморит. Початок не дуже, я ж думав — звичайна застуда.

Але ніхто у мене не забере п’ять днів незабутнього відпочинку, який я заслужив. Лікували таблетками і фурациліном. Загалом там усіх лікували фурациліном.

Під час огляду у лікаря я кілька разів спостерігав картину, як хлопці починали плакати. Так, моральний стан у всіх був не на висоті. Дуже надихали військові жінки-лікарі, звинувачуючи в симулюванні, і в тому, що взагалі, не чоловіки ми, а ганчірки. Жінка в постсовковій армії — окрема розмова. У «Десні» вони працювали в основному в їдальні та в медроті. Я був ще хлопчиськом, хоча і стрімко дорослішав у таких умовах і ніяк не міг зрозуміти: «Як? Чому Ви так з нами розмовляєте, хамите, ображаєте? Ми Вам сини годимось. А якби на нашому місці був Ваш син? Якби вів був змушений їсти цю гидоту або зліг з температурою 39. Ви б теж його піддівали, сміючись із подругами?» Довелося розчаруватися не тільки в переконанні, що «вік дорівнює мудрості», а й у тому, що «жінка — це прекрасна і світла істота». Я на власні очі спостерігав огидно характерних низькорослих і некрасивих тролів. Хоча іноді в «Десні», як виняток, траплялися приємні жінки чи дівчата у формі.

Але я не про це. Я хочу розповісти про диво. Зі мною в палаті лежав один старослуживий з моєї роти. Йому було тридцять вісім, і він мав звання старшини. У перший день ми з ним довго і цікаво розмовляли, а наступного дня його мали виписувати. У нього була із собою книга, взята в казармі, в недоступному для нас кабінеті. Я попросив у нього цю книгу і, взявши з мене обіцянку повернути її потім на місце, він дав її мені.

У цей же день я акуратно зайшов у вільну палату; де ніхто не лежав, ліг на найдальше ліжко і почав читати. Книгу’ я попросив не просто так. Вже давно у мене почалася ломка за літературою, я прямо відчував, як деградую. Позаяк нам не давали книги, я почав записувати у свій маленький блокнотик різні історії та листи моїм знайомим, яких вони ніколи не побачать. Таким чином я хоч трохи тамував спрагу мозкової діяльності, але цей процес відбирав час мого сну, оскільки писати я мав можливість лише вночі. І ось, коли я нарешті добрався до повноцінної книги, я прочитав її за один день захлинаючись. Вона називалась «Прикордонний легіон». Це був вестерн, написаний забутим мною автором. Я ніколи не вмів швидко читати. І на книгу обсягом триста сторінок у мене зазвичай ішло близько трьох-чотирьох днів, а тут я впорався за один. Але спрага інтелектуальної праці не пройшла: на наступний день почав перечитувати, але вже спокійніше і повільніше. У такі моменти, коли у тебе забирають все, стає добре видно, які речі у твоєму житті дійсно мають значення.

Окрім голоду інтелектуального, мені також вдалося вгамувати і звичайний. Нам приносили їжу з їдальні, й можна було їсти стільки часу, скільки було потрібно, а не півтори хвилини. До того ж, можна було взяти добавку. Після кожного прийому їжі я міг тільки лежати — настільки у мене боліло пузо. Тому я йшов у палату, падав на ліжко та зі щирим задоволенням віддавався порожнім фантазіям.

Незважаючи на постійний головний біль, я досить добре провів час. До того ж, там був душ і бойлер, тому щовечора я нелюдськи мився.

В основному зі мною лежали солдати з гострими респіраторними захворюваннями, але також чимало було тих, у кого гнили натерті ноги. Чесно кажучи, ніколи не бачив таких великих гнилих ран на ногах і пальцях ніг.

Настав день виписки, і слова жінки-лікаря про моє повернення у стрій прозвучали як вирок.

З перших же днів мене знову направили носити каміння по маршруту з пункту А в пункт Б. У робоче русло я увійшов так само різко, як і після звільнень на присягу. Недавній відпочинок здавався галюцинацією чи сном, тільки книга нагадувала про те, що ці чарівні 5 днів були справжніми. Я пам’ятав про свою обіцянку покласти її на місце. Проблема була в тому, що вдень навколо потрібного мені «забороненого» кабінету постійно ходила купа народу, а вночі двері були зачинені на ключ. За дві пачки цигарок я орендував ключ на десять хвилин у Чергового. О четвертій ранку я провів операцію «повернення». Та от, коли я побачив книжкову шафу, очі у мене розбіглися по полиці. Звук кроків у коридорі нагадав мені про те, що я тут не зовсім офіційно, тому швидко поклав свою і на автоматі вихопив іншу книгу, засунув у штани і вийшов геть. Віддав ключі, книгу засунув у наволочку і ліг досипати. Яку книгу я взяв? Ту, на якій було написано Е. Гемінгвей. Близько тижня я волочився з нею за пазухою і читав під час будь-якої вільної хвилини, коли ми йшли на якусь роботу.

Небо, як завжди, було сіре, а земля сира. Добре, що хоч не мороз. Солдат років двадцяти п’яти у брудному камуфляжному одязі виліз із ями і сів на держак своєї лопати.

— Мужики, зав’язуйте. Давайте перекуримо.

Ніхто не був проти. Я озирнувся навколо, чи немає начальства поблизу, виліз із величезної ями, обтрусив пісок, дістав із кишені шматок целофану, який тримав при собі постійно, і сів на нього, щоб дупа не промокла. Ще один хлопчина мовчки виліз, різким рухом занурив лопату в землю, сів навпочіпки і сказав:

— Покуримо?

— Як ви задрали своїм покуримо. Грошей немає чи сказати, де продаються?

— Чого ти кіпішуєш?

— Та тому, що задрали ви. Половина пачки роздається на ваше «покуримо».

— Коротше… краще б ти так в ямі єбашив, як претензії кидаєш.

— Усе. Не плач. Залишу тобі.

— Якийсь ти дохуя зухвалий.

Мені було абсолютно фіолетово, про що вони говорили і чим це могло закінчитись. Але наслідки можливого інциденту могли відобразитися на мені, а це було б неправильно. Тому я вирішив відволікти орлів.

— Друже, поклади, будь ласка, лопату на землю. А то ти її так поставив, що будь-хто одразу побачить непрацюючу лопату, яка височить над нами.

— А то нас не видно, що ми тут сидимо?

— Ми в темному одязі на тлі темної землі, а світлий держак лопати стирчить із землі, як флагшток.

— Ну, побачать. Яка різниця? Ми он уже скільки єбанули.

— Друже, наче ти не знаєш, що для шакалів головне — не робота, а демонстрація процесу роботи. Навіть якщо ми тут будинок до вечора збудуємо, а вони прийдуть і побачать, як ми куримо, нас виєбуть.

Тут моєму співрозмовнику передали половину цигарки. Він затягнувся і поклав лопату поруч Із собою. Потім затягнувся ще раз і видихнув запитання у мій бік:

— Нахера ти пішов одразу на контракт?

— Планував вступати до вищого військового, але завтикав із документами і медоглядом, а служити хотілося. Тому буду ще раз вступати з контракту, там ще й пільги будуть під час вступу. Це великий плюс, у мене оцінки після школи дуже херові.

— Шакалом будеш?

— Сподіваюся, що ні. Точніше, сподіваюся, що буду нормальним офіцером.

— Ага, — хлопець засміявся. — Будеш єбать усіх за те, що військове вітання не віддали.

— Чого ти доїбався до малого? — встряв у розмову єдиний з нас, у кого були цигарки. — А ти якого на контракт пішов?

— Тому що нах мені «строчка»? Я після цієї довбаної «учебки» поїду в частину до себе в місто. Мій будинок одразу через паркан. Постійно нормальне їдло, поруч із домом, ще й зарплата капає. А рік ось такого маразму, як тут… я єбав.

На якийсь час усі замовкли.

Сира земля під дупою, брудний, жодного разу не праний одяг на нас, окрім білухи, яка змінювалася раз на тиждень, а над головою — похмуре небо. До речі, я не пам'ятав, щоб сонце хоч раз сходило відтоді, як ми тут. Начебто все навколо намагається нас морально зламати, навіть погода. Боже, як хочеться помитися, одягнути чистий одяг і відчути себе білою людиною, а не рабом на галері. Якось один хлопчина намагався. Виправ форму, повісив її сушитися, вранці встає, щоб забрати, пробирається в сушарку через натовп, а форми немає. Чи варто переповідати реакцію Старшини, коли всі вишикувалися йти на сніданок, а в строю стоїть біле тіло в білусі й тремтячим голосом каже, що у нього вкрали форму. Зрештою він заплатив каптерщику за новий комплект. Певним чином він досяг результату, якого прагнув: тепер у нього була нова чиста форма.

Сушарка — це взагалі цікаве місце. Багато хто спеціально намагався прокидатися серед ночі різними способами, щоб встигнути забрати свої шкарпетки і взуття раніше. З кожним тижнем все частіше й частіше траплялися випадки, коли можна було не знайти своїх шкарпеток. Деякі, не знайшовши своїх, з переляку брали чужі, щоб взагалі не залишитися без шкарпеток. А в мене якось прямо з тумбочки вкрали три нові пари.

Розмірена бесіда текла своєю чергою.

— Вчора збирали єбош-команду тягати ящики в їдальні. Ну, і я опинився в числі щасливців. Насамперед, думав, що дійсно пощастило, близько години сиділи чекали, ніхєра не робили. А потім, як приїхала фура… Коротше, я не про це. Знаєте, що за рибу нам дають? — раптом уткнув власник цигарок.

— Мойву? — відповів інший.

— Ага, — багатозначно промовив перший і продовжив. — На ящиках, які ми заносили на склад, було написано «Корм для дельфінів».

Сказати по правді, ні мене, ні другого хлопця цей момент взагалі не збентежив. Навіть якщо і так… а то ми не знаємо, що нас годують найдешевшими помиями. І вже якщо на те пішло:

— Дельфіни… не найгірше створіння, — сказав я з усмішкою. — Чуваки он взагалі розповідали, що тягали десь у столовій чи на складі якомусь м’ясо, заморожене шістдесят років тому.

— Та ну, гон.

— Може, і гон, а може, і ні. М’ясо, яке нам дають у їдальні, його ж прокусити неможливо. Його начебто з покришок нарізали.

— Хмм… може, і правда.

— У цьому шапіто що завгодно може бути, — процідив я з досадою.

— Полізли далі копати.

— Чекай, — призупинив Першого рукою. — Я заїбався.

— Та ти гониш! — це був сарказм. — А ми немов би ні.

— Ну і нахєра лізти? Загалом показати нам вже є що, викопали багато. Хвалити нас за старання все одно ніхто не станс. Коли хтось буде йти, заліземо.

Ніхто не став зі мною сперечатись, і ми продовжили сидіти далі. Я витягнув із-за пазухи книгу, відкрив на місці, де закінчив під час минулого перекуру, і продовжив читати: «Потім йому стало шкода велику рибу, яку він спіймав на гачок: „Ну чи не чудо ця риба, один Бог знає, скільки років вона прожила на світі. Ніколи ще мені не траплялася така сильна риба“». А мені ще ніколи не траплялося таке мудре, атмосферне і водночас зовсім невелике оповідання.

* * *

Ми все частіше прокидались о четвертій ранку, щоб починати щось рубати, копати або тягати раніше, наприклад ящики зі зброєю до КПП, звідки їх везли на полігон, щоб один зі взводів міг займатися на стрільбищі. Це був взвод майбутніх стрільців, і по суті вони з навідниками були єдиними, хто хоч якось освоював свою посаду. Навідники теж іноді відвідували стрільбище… трохи частіше, ніж механіки-водії БМП. Вони теж їздили разів чотири. А ось я, єдиний механ БМД… Можливо, це тому, що списати невикористані патрони складно. А ось списати невикористану соляру просто, до того ж прибутково. Але завдяки моєму командиру взводу я все-таки один раз поїздив на БМД.

Якось увечері мені сказали, що після сніданку я не йду з усіма шикуватись, а маю відправитись у парк. До армії у мене парк завжди асоціювався з рослинами, тепер це — сірий бетон та іржавий метал, тому що це був «Парк бойових машин». Я вийшов із казарми і попрямував дорогою, яку мені намалювали на папірці. Я себе дуже незатишно почував на території частини на самоті. Увесь цей час я переміщався по частині лише у строю, за винятком двох-трьох разів, включаючи цей. Найбільше боявся зустріти злих ВСПешників (Військова служба правопорядку), за зауваження від яких можна було залишитись без грошей у кінці місяця. А отримували ми близько семиста гривень, що у всіх ішли в основному на цигарки та солодощі, які іноді вдавалося діставати. Нікого не зустрівши, я спокійно дійшов до воріт парку, де мене зустріли місцеві днювальні й черговий. До останнього моменту поняття не мав, що я тут роблю.

— Ти десантник? — запитав мене один із днювальних, доки черговий зайшов у будівлю, щоб комусь зателефонувати.

— Поки що ні.

— Десантники найкрутіші? — він посміхнувся.

— Можливо. Через місяць дізнаюся, — відповів також із посмішкою.

Вийшов черговий.

— Іди ооон до тих боксів, там тебе чекає товариш прапорщик.

— Слухаюся.

Перед боксами стояли три бронемашини з баштами і гарматами, як танки, тільки менші. На одній з них, нагнувшись, працював чоловік у чорній робі. Я підійшов.

— Товаришу прапорщику?

— Так. Ти маленький десантник?

— Думаю, так.

— Ну що, залазь на машину.

Прапорщик виявився діловим веселим дядьком, й одразу почав мені розповідати про машину і пояснювати, де що.

— Дивись, це бак для охолоджувальної рідини, це для оливи, це для соляри, а он той — теж для соляри, тут «вєрєтьонка». Той бак сто двадцять літрів, а цей — сто шістдесят, але їх там два, один перетікає у другий…

Я вперше побачив машину, на якій мені належить служити, і тут одразу стільки інформації… з корабля на бал, як то кажуть.

— Що? — запитав мене прапорщик, побачивши моє здивоване обличчя.

— Вибачте, я до армії нічого серйознішою велосипеда не водив і в техніці розбираюсь трохи менше, ніж зовсім. Половину того, що Ви сказали, я взагалі не зрозумів.

— Та… тому що начальство ваше мудаки. Ти маєш не лопатою і сокирою працювати, а ключем гайки крутити тут зі мною. Поговорю із твоїм взводним, може будеш ходити в парк працювати.

— До останнього моменту взагалі не знав, навіщо прийшов сюди. А БМД вперше побачив.

— Скільки вже тут?

— Шістдесят вісім днів.

— Ахуєнно, — він засміявся. — Наша армія непереможна, якщо запорука перемоги буде в тупості. Гаразд. Коротко я тобі пояснив, що тут і до чого. Більше ти все одно не запам’ятаєш. Тому зараз будемо їхати.

Він стрибнув у самий передній люк машини.

— Тримайся.

Я схопився за башту, сів на машину і вперся ногами. Двигун голосно загарчав, і я відчув під собою, як ця броньована громадина ожила. Прапорщик перемкнув передачу, машина сіпнулась, і через секунду гусениці повільно спрямували нас у бік паркану. Одразу за частиною дорога йшла в ліс, і через хвилину навколо нас були одні дерева, а ми далі їхали вперед по піщаній дорозі.

Хвилин через десять ми зупинились, і машина заглохла.

— Залазь на моє місце.

Я сів. Прапорщик розмістився праворуч від мене і почав показувати кнопки, важелі, вимірювальні прилади.

— Заводь.

Газ, помпа-стартер-повітря… Боже, як голосно вона заревіла. Я трохи розгубився.

— Виставляй оберти! — горлає мій інструктор, намагаючись перекричати шум двигуна.

Точно. Потрібно зафіксувати кількість обертів. Я тягнуся до невеликого краника і починаю крутити проти годинникової стрілки.

— Виставляй тисячу!

Виставив тисячу.

— Важелі на себе, газуй і плавно відпускай важелі!

З усією сили підтягнув важелі до себе. Цікаво, а дівчині вистачило б сили, щоб зрушити цю дуру з місця? Втиснув педаль у підлогу і почав плавно відпускати важелі.

— Повільніше!

Я відчуваю, як машина потихеньку починає рухатися. Прапорщик поклав свої руки на мої, давши знати, що потрібно тримати важелі в цьому положенні.

— Трохи зменш газ.

Він почав потрохи рухати мої руки, що тримають важелі. Швидкість машини починає збільшуватися.

— Красунчик! Висунь голову!

Я випростався, натиснув ногою на педаль під сидінням, мене штовхнуло вгору, і я прибрав ногу. Я по груди стирчав із люка, а прапорщик, стоячи ногами всередині машини, виліз із люка по пояс і повертав мою голову у напрямку, куди потрібно їхати.

Відчуття неймовірні. Я не просто вперше вів авто, я керував багатотонною бойовою машиною. Час від часу смикаючи то правий, то лівий важіль і балансуючи педаллю газу, відчував, як елементи управління стають продовженням мене. Гусениці — мої руки, потуга двигуна — мої ноги. І щосекунди я аналізував.

Ми зробили коло і повернулися до частини. Недалеко від воріт прапорщик пересів на місце механіка-водія і завів машину назад у парк. Ми припаркувались, і я допоміг затентувати машину. Те, що я відчував, було схоже на ейфорію.

— Скільки я проїхав?

— Близько тридцяти кілометрів.

— Ого.

— Це не багато.

— А скільки водій-механік має наїздити в «учєбці»?

— По-перше, не водій-механік, а механік-водій. Водити можна навчити і мавпу, а ось ремонтувати… ось тут потрібна голова. По-друге, я не пам’ятаю. Близько ста, здається.

Ми ще постояли, поговорили трохи, і я попрямував у казарму, щоб не запізнитися на обід. В їдальні дали три шматки картоплі, що плавали у воді в одноразовій тарілці, і називалося це тушкованою картоплею. Ще була жовтувата водичка з картоплею під кодовою назва «суп» і трохи більше половини одноразового стаканчика несмачного чаю. Після обіду була довгоочікувана спортмасова. І це був один з тих прекрасних днів, в які обід добіг до фінішу разом зі мною. Увечері я, як завжди, вмився, почистив зуби, виправ шкарпетки, повісив їх у сушарці та сходив у туалет. Немовби все, як завжди, але в ногах тремтіло відчуття багатотонного звіра, який прокидається. Я заснув майже щасливий.

Згодом у мене вкрали всі шкарпетки. Я з усіх сил намагався залишитися людиною і не дозволяв собі хапати чужі елементи одягу замість своїх під час плутанини в сушарці. Але всю ризикованість своїх переконань я усвідомлював, тому ту єдину пару, що у мене залишилась, я беріг, як міг. Сушитися вішав на ліжко з боку стіни, щоб не було помітно, інакше влетить. Мінус ще в тому, що на ранок вони завжди були мокрі, але хоча б були.

Найближчими вихідними, коли нам роздали телефони, я набрав батьків і попросив надіслати мені посилку з теплими шкарпетками. Позаяк Бабуля торгувала на базарі, я знав, що це будуть хороші, якісні шкарпетки. Попросив вісім пар. Навіть, якби у мене їх теж вкрали, все одно б вистачило до кінця «учєбки».

Через деякий час мені передали повідомлення, що на пошті лежить моя посилка. Мене і ще двох товаришів по службі, яким теж потрібно було на пошту, зібрав замполіт роти, вивів із частини і провів до поштового відділення. Офіцер змусив мене одразу відкрити ящик і показати, що там, попутно натякаючи, що потрібно буде ділитися. Він був дуже розчарований, побачивши, що там просто шкарпетки… і записка: «Синуля, бабуся всередині шкарпеток білими нитками мітки зробила, якщо вкрадуть — знайдеш. Мазь і таблетки в коробці. Амброксол від кашлю, стрептоцид розсмоктується — це від гною в горлі. Використаєш це, надішлемо ще. Книжку „Хоббіт“ бабуся не знайшла. Любимо. Цілуємо. Обіймаємо».

Добре, що я попросив усі ліки засунути всередину шкарпеток. Протягом усього перебування в «Десні» у мене постійно боліло горло і мучив кашель, але в медроту з цим ніхто не відправляв. Власне, без високої температури тіла туди нікого не відправляли. До того ж нас постійно лякали, що як будемо багато хворіти, то не закінчимо «учєбку», а це вже могло бути вкрай неприємно. Тому багато хто, у тому числі і я, терпіли. Пам’ятаю, якось одного разу, коли з Києва приїхала перевірка, практично всіх, хто лежав у медроті з температурою нижче 38, у терміновому порядку виписали.

«Всередині шкарпеток білими нитками…» — справа в тому, що нам дозволялося носити шкарпетки тільки повністю чорні, без будь-яких візерунків, і я про це сказав батькам, щоб вони враховували це при купівлі шкарпеток. Але невже вони думають, що я буду ходити і просити півтори сотні людей, щоб ті зняли шкарпетки і показали мені, чи немає там білих ниток?

На поштовому сповіщенні мама також залишила повідомлення: «Синуля, ми тебе дуже любимо. Будь людиною. Мама». Я зберіг цей папірець.

* * *

Увесь мій комфорт обмежувався сторінками маленького блокнотика. Там я малював, писав, складав плани на майбутнє. Наприклад, у списку речей, які я мав зробити при виході на волю, поруч із пунктом «відкрити рахунок у банку» був також «з’їсти грейпфрут». Не тому, що дуже люблю грейпфрути, а тому, що хотів відчути на смак щось, окрім хліба, картохи, водянистої каші, шматків покришки, які нам намагалися видати за м’ясо, і мойви. Хоча на мойву гріх скаржитися. Також у блокноті були пункти на кшталт «Вибачитися перед…». Опинившись у таких умовах, я на своїй шкірі відчув, скільки смутку і болю я приніс своїм однокласникам, ображаючи їх із причин, які мені тоді здавалися суттєвими і правильними, а насправді виявилися просто нікчемними. Те, що зі мною тут відбувалось, я сприймав як справедливе покарання за свій спосіб життя. Думаю, що записи з цього блокнота могли б стати методичкою для навчання якогось психолога-практиканта. Мені ж, через багато часу перегортаючи блокнот, було цікаво спостерігати за деформацією особистості, яка відбивалася у записах:

«Вчора поїхала Бабуся. Дуже сумую. Напевно, потрібно звернутися до лікаря, тому що у мене дуже болить коліно, горло, забитий ніс, кашель мучить і температура.

Почуваю себе дуже погано, але жодна з фізичних хвороб не зрівняється з тим болем, який у мене на душі.

Не можу ні з ким спілкуватися, немає бажання. Господи, як же я хочу додому.

Щодня я думаю про батьків, книги і відпочинок. Наголошую, щодня. Живу від сніданку до обіду, від обіду до вечері, а після вечері я радий, що день майже закінчився.

Дуже хочу повернути все, як було раніше. Сказав би, що шкодую про прийняте рішення, але не скажу, бо вважаю, що мій вибір був правильним. Я маю це пройти.

Мої думки пожирають мене. Я ненавиджу себе за дуже багато чого. Але головне — зрозумів, що єдині люди у цьому світі, які мають значення, це Мама, Бабуся і Дядя. Тому що нікому, окрім них, я в цьому світі щиро не потрібен.

Я тут уже майже місяць.»

«Сьогодні я плакав. Якщо, звичайно, злегка намоклі очі можна назвати сльозами. У будь-якому разі, я радий. Тому що виявляється, я не настільки безсердечний і черствий, як думав про себе раніше. Можливо, якщо мої думки не доведуть мене до суїциду, мені вистачить сил щось змінити у своєму житті.»

«У моїй тумбочці залишились останні дві пари шкарпеток. Якщо їх вкрадуть, буде не дуже добре. Доведеться якось викручуватись з однією парою, що на мені.»

«Горло так і болить, кашель став трохи менший, болю у коліні майже не відчуваю і намагаюся бути обережним, щоб не провокувати, біль у пальці теж проходить, сподіваюся, через кілька днів перестану відчувати. Звернув увагу, що зір дуже погіршився. За сім метрів вже важко розібрати обличчя. Постійно пульсує повіка на правому оці.»

«Сталося щось несподіване. Десь о десятій годині ранку у зв’язку з тим, що в дивізію приїхало багато начальників, з медроти в терміновому порядку всіх виписують, у тому числі і мене. Залишили тільки тих, хто на реабілітації після запалення легень і у кого гайморит у тяжкому стані.»

«Сьогодні ми підемо їсти в іншу їдальню, яка раніше була зачинена. Її знову запустили, бо приїхало нове поповнення строковиків. Сподіваюся, що тепер я буду встигати поїсти.»

«За весь учорашній день не можу згадати вільного часу, хоч день і не був дуже складним. А ось сьогодні одразу після сніданку я потрапив у робочу команду на тактичне поле. Цілий день махав лопатою, зате один із хлопців збігав у крамницю, і ми поїли печива, цукерок і навіть води попили.»

«Мені тут вже легше. Відчуваю себе вільніше. Знаю майже все, що потрібно знати. Головне, не привертати до себе уваги, не виявляти ініціативи, нікуди не поспішати. Є кілька людей, з якими я почав спілкуватися.»

«Ніколи не стій, коли можна сидіти. Ніколи не сиди, коли можна лежати. Завжди спи, коли можна спати.»

«Знову ліг у медроту. Болить ділянка навколо перенісся, особливо, коли нахиляю голову. Коли минулого разу мене звідси виписували, я мав високу температуру, нежить, кашель, боліло горло, але мені сказали, що на свіжому повітрі все заживає швидше. Ага… покидьки.

Жінки-лікарі, що тут працюють, дуже паскудні й нелюди. Є одна, про яку нічого поганого сказати не можу, але всі решта… це просто жах. Здавалося б, що жінки мають бути добрішими, ніж чоловіки, але в дійсності не так. Тут є один чоловік-лікар, він вкрай приємна людина. Забув уже, як це — просто нормально розмовляти без криків, без провокаційних питань, без напруження.»

«Господи, напевно, якби не мав цього блокнота, я би збожеволів.»

«Людей у казармі стає все менше. Нас вже близько півтори сотні. Люди йдуть і йдуть.»

«Сьогодні прочитав уже четверту книгу. Потрібно якось купити кілька пачок цигарок, щоб узяти нову.»

«Я вже не спав п’ятдесят п’ять годин. За дві з половиною доби я спав п’ять годин, по дві з половиною години на добу. Мені вже зле в голові та животі. Дуже болить живіт. Сьогодні не снідав. Довбані безрукі й тупі олігофрени, що не змогли нормально внести зміни у розклад нарядів».

«Дуже скучив за всіма. Навіть за Дідом. Сьогодні здав наряд по роті. Мені пощастило, все пройшло без пригод. А завтра знову мають бути заняття з БМД. Звісно, я мав щодня цим займатись і вивчати машину, але, що є, то є. Навіть не пам'ятаю, який із тих трьох лючків веде до бака з солярою. Ми приїхали сюди вчитись, але замість цього перетворилися на рабів дешевого будівництва. Клас. Мав щоденно навчатися по кілька годин, у результаті маю лише два заняття за три місяці.»

«Перше, що мені хотілося б сказати своїм батькам, що я їх дуже люблю. Добре, що я пішов в армію і потрапив у ці умови, тому що, коли у мене все було, не розумів, наскільки вони мені дорогі. Тільки тут, втративши все, навіть задоволення найпростіших людських потреб, я все зрозумів. Найбільше у світі мені б хотілось опинитися зараз на кухні у Бабусі й разом ліпити вареники з вишнями, а потім сісти на кухні всім разом, їсти і довго про все розмовляти. Але, на жаль, мені залишається тільки мріяти про це.»

«Загалом усе непогано. У мене все болить, але я звик. Мене ніхто не ображає. Біль в основному через роботу в не дуже комфортних умовах і брак відпочинку. Вчора я пройшов швидким кроком близько сорока кілометрів, близько трьох кілометрів пробіг і півдня працював. На щастя, не кожен день такий.

Їжа так собі… я завжди беру добавку у тих, хто не доїдає. З туалетом тепер теж особливих проблем немає. По великому ходжу щодня. Через стільки часу я себе відчуваю тут досить вільно. Не доводиться так поспішати, як раніше, тому що знаю, що до чого. Не скажу, що мені тут подобається, але, так би мовити, жити можна. Вчора в черговий раз побився. На нозі синець, але під одягом нічого не видно, тож проблеми не повинно виникнути».

«Мамо, щодо твого послання у поштовому повідомленні. Можеш не хвилюватись. У всіх ситуаціях я намагаюся чинити гідно, навіть коли на мене ніхто не дивиться.»

«Я помітив, що тут у всіх полковників є якісь свої слова-паразити: „сука“, „йопти“, „зрозуміло, так?“ Щоразу, коли чую, дуже тягне сміятись. І якби не знав, що влетить, точно заржав би. Ну, нічого, коли вийду на свободу, наржусь удосталь.»

* * *

Увечері нас усіх вишикували в казармі. Перед строєм стояв Старшина, а поруч з ним — якийсь офіцер, років тридцяти, лисий, середнього зросту і з обличчям, яке, чомусь, викликало довіру.

— Перша шеренга, два кроки вперед! Кру-гом! Спустити білухи! — крикнув Старшина.

Це було шикування перед сном. Ми стояли з голим торсом і все, що на нас було, — це штани від білухи і гумові капці. Після команди, що прозвучала, всі почали переглядатись і не зовсім розуміли, що відбувається.

— Ви, блядь, що, глухі?! Зняти штани!

Невпевнено один за одним солдати спускали до землі армійську нижню білизну. Хтось прикрився долонями, хтось почав зніяковіло посміхатись.

Я розстебнув ґудзик, відпустив пояс і залишився стояти голий. Більшість намагалися не дивитись один одному нижче пояса. Погляди були спрямовані куди завгодно: в очі товаришу, що стояв навпроти, на стелю, на Старшину, але тільки не вниз. Людина з обличчям, що викликає довіру, почала йти по ЦП між нами і розглядати наші дітородні органи. Переглянувши півтори сотні зразків, він щось сказав Старшині й пішов.

— Одягнути білухи, стати не місце!

Після цього провели перекличку, і ми пішли спати. Що-що, а про сором’язливість в армії точно можна було забути. Ти тут нікого не цікавив як особистість, разом з усією купою твоїх якостей і талантів. Головне, щоб ти міг виконувати поставлені завдання.

* * *

Три місяці я провів у неволі. Я мало їв, мало спав, заробив собі хронічний гайморит і хронічний тонзиліт, багато працював і практично нічому не навчився за своєю посадою. Навчився спати стоячи, швидко їсти й легко вибльовувати, довго стояти на одному місці на холоді та під дощем, ховати книги у штанях. Поповнив свій словниковий запас такими словами, як: «шаритись»; «проїбатись»; «єбошка» та його похідні, на кшталт «єбош-команда»; «слон»; «мавпа»; «шакал»; «обмарак» тощо. Дізнався, що «ініціатива єбе ініціатора» і що ніколи не варто поспішати виконувати команду, бо після неї надійде нова.

Чи можна назвати цей час не змарнованим? Важке питання. Життя у цьому середовищі вирвало мене з кімнатного існування та зіштовхнуло з реальними проблемами, коли холодно і голодно. Мене опустили на землю. Голова звільнилася від зайвих думок. Мої потреби опустилися до найелементарніших: їжа, гігієна, сон. Так, було складно. Можливо, складніше, ніж могло би бути, оскільки я був ще дитиною і не готовий морально зіткнутися з тим, з чим зіткнувся. Але я пережив цю незначну складність і став дещо сильнішим.

Моє мислення дуже сильно змінилося. Романтики ставало все менше, раціональності та холоднокровності все більше. За ті три місяці я подорослішав більше, ніж за довгі роки до цього. Мені вже було абсолютно начхати на «крутих» хлопців «з району», понти та іншу мішуру… я хотів їсти. А все інше було несерйозно. Найвірогідніше, якби я потрапив туди зараз, мені не було б важко. Я б знайшов своє місце в тому мікросвіті й прекрасно себе почував. Але тоді мене зламали. Тому що попри всю ту серйозність і крутість, які я намагався демонструвати, я був дуже м’якою, вразливою і не готовою до труднощів дитиною. Те, яким мене бачило оточення, було захисним механізмом, який сформувався під час дорослішання в середовищі наркоманів, алкоголіків і постійного насильства в сім’ї. Проте я завжди був ситий, вдома у мене було ліжко і більшу частину часу я належав сам собі. Багато речей, які здавалися важливими, тепер не мали значення… я хотів спати. А решта — несерйозно. Мене-дитину зламали, і далі пішов процес формування нової людини, яка залишила все позаду, з порожніми кишенями, новими переживаннями, пріоритетами і новою системою цінностей, яка була ще в дуже сирому вигляді, але вона мала стати стрижнем, на який спиралися рішення під час дуже складного вибору, коли йшлося про людське життя і його похідні.

Я люблю своїх мучителів, ворогів, свої помилки, кожен шрам на тілі й не забуваю жодної секунди болю фізичного та морального, тому що всі вони — мої вчителі. Полюбити їх було важко, але я навчився правильно приймати біль, і тепер спогади про нього існують окремо від моєї душі. Наші кістки ламаються, але опісля, коли вони зростаються, вони стають міцнішими. Так само і з нашою моральною конституцією. Ось тільки потрібно бути обережнішим, тому що у всіх є межа невороття, після якої сил на загоєння вже не буде. Це дуже тонка межа, її практично не видно, балансувати дуже складно. Але найцінніші знання знаходяться біля її меж. Потрібно бути обережним.

* * *

Настав заповітний день. Нам усім видали наші сумки, з якими ми приїхали. Я нарешті зняв ненависну білуху і одягнув цивільну нижню білизну. Нам видали наші сімсот гривень за крайній місяць, вишикували на плацу, щоб офіцери «йопта», «зрозуміло, так» і «сука» в останнє звернулись до нас з напутніми словами, і на чолі зі Старшиною наше угруповання попрямувало до КПП, до якого ми приїхали три місяці тому.

Загальне фото нашого взводу з Вампіром, завантаження в автобус, і я знову відчув себе вільним. Ось тільки свобода ця була якоюсь прісною. Немовби я не знав, що з нею робити. Я ситий, мені комфортно, можу спокійно заплющити очі й заснути… не знав, чого мені ще хотіти. За цей час я звик лише мріяти і розучився діяти. А тепер… що далі? Було відчуття, що я розучився фантазувати. Неначе армія зробила з мене робота, здатного мислити вузько, у межах визначених меж, де все просто і зрозуміло. Армії вдалося зробити те, що не вдалося школі, зробити з мене вузьколобого барана.

Нас привезли на Київський залізничний вокзал. Я був у компанії з іще чотирма хлопцями, які їхали служити в ту саму військову частину, що і я. Квитки замовили ще два тижні тому, тож ми просто зайшли у приміщення і чекали.

Не минуло й п’яти хвилин, як до нас підійшли три солдати ВСП на чолі з полковником. Він перевірив наші документи, зробив купу зауважень щодо шевронів, неправильної кількості міліметрів між петлицями і краєм коміра… загалом, звичайний клоун із серйозним обличчям розповідає абсурдні для адекватних людей речі. Написав цілий список порушень, дав напутні слова про те, що ми маємо обов’язково розповісти в частині про увесь цей список зауважень, і пішов. Побажавши йому здоров’я і віддавши військове вітання, ми попрямували туди, де були різні вокзальні кафешки. В одній із них усі замовили собі вареники. Потім я замовив ще одну порцію, а потім ще… наївся, немовби за всі три місяці «учебки».

О десятій вечора, коли прийшов наш потяг, ми вже стояли на пероні. Опинившись у плацкартному вагоні, мої попутники одразу ж почали «відзначати».

Як я вже сказав, зі мною їхали ще чотири чоловіки. Їм було 33, 31, 28 і 24 роки. Колишній даїшник, колишній бадігард, чемпіон Європи з карате, студент-заочник і я — колишній школяр. Вже завтра ми всі мали стати десантниками. На стіл розклали продукти, куплені у крамниці на вокзалі, дві пляшки коньяку, з телефона почав кричати Расторгуєв. Кілька разів серед ночі люди з вагона зверталися до нас із проханням не шуміти. П’яні військові вибачалися, робили музику і свої голоси тихіше, але вже через 15 хвилин все забувалося, рівень шуму поновлювався і веселощі тривали. Коли «пальне» закінчувалося, на допомогу приходив провідник, який приносив пляшку за пляшкою. Час від часу до нас підсаджувалися деякі пасажири, випивали і йшли, після чого їх місце займали наступні. Ніч була досить насичена, і для мого життя на той момент — безпрецедентна. Коли вже всі видохлись і поснули, я як єдиний тверезий узяв на себе відповідальність за групу, завів будильник і також ліг.

Не знаю, чи дзвонив будильник, але розбудив нас провідник, коли ми вже були в Дніпрі. Незважаючи на недосип і активну п'янку, хлопці почувалися добре. Напевне, свобода надає витривалості. Троє з нашої компанії самі були родом із Дніпра, тож ми не попрямували одразу в частину, до якої залишалося ще п’ятдесят кілометрів, а поїхали додому до найстаршого з нас. Там уже чекала його мама з накритим столом. Як же приємно було відчути таку кількість відтінків смаків різної їжі. М’ясо, картопля, салати, фрукти… вже потім, значно пізніше, при згадці про цей день у мене відразу ж починала виділятися слина.

Взагалі, спогади — дуже дивна річ. Проходить час, і ми з якимось дивним теплом починаємо згадувати те, що колись відбувалося. Навіть якщо це було щось важке, як, наприклад, смерть батька. Можливо, це тому, що ми запам’ятовуємо не саму ситуацію, а почуття, які вона викликала. А почуття та емоції завжди унікальні. Ми можемо їх згадати через десятки років через якусь дрібницю на кшталт запаху чи смаку.

Коли ми згадуємо стосунки з людьми, навіть неприємні нам, перш за все згадується щось приємне. Вголос ми можемо говорити, що завгодно, але всередині ми постійно це відчуваємо… потяг до почуттів. Кожен момент нашого життя — унікальний, зі своїм запахом, смаком, кольором, відчуттям. Це чимось схоже на машину часу. Я згадую побитий брудний кахель у кімнаті для вмивання в «Десні», дзеркала, що висять над іржавими кранами. У цьому спогаді у дзеркалі з’являюся я і виглядаю так само, як кілька років тому. Я знову в минулому і відчуваю запах армійського дешевого мила. Навколо мене, в кімнатці площею двадцять п’ять квадратів з’являється кілька десятків таких самих зелених, нещодавно пострижених наголо хлопців, які намагаються встигнути умитися, почистити зуби, випрати шкарпетки і помити ноги перед відбоєм.

Після незабутнього сніданку ми занурились у автівку колишнього даїшника і поїхали в частину.

— А що у тебе трапилося? Чого ти з ДАІ в армію пішов? — запитав колишній охоронець.

— Там довга історія. Мене звільнили.

— А нащо в армію знову пішов?

— Мені до пенсії тринадцять років відслужити залишилося.

— Добре було в ДАІ?

— Я свою першу машину купив через півроку роботи. Через місяць розбив її і купив нову. Добре, — він засміявся. — Я стояв на дорозі, по якій росіяни їхали з курорту. Тому в сезон грошей було стільки, що я вже не знав, на що витрачати. П’янки, гулянки, повії… Так, молодість у мене була яскрава.

Я їхав, дивився на ліс через вікно і слухав розмови дорослих дядьків. За той час, що я провів в «учебці», тема повій порушувалася більшу кількість разів, ніж я взагалі чув про це за все своє життя. Для мене це завжди було мерзенним і негідним, але в більшості випадків оповідачі пишалися колишніми пригодами і розповідали детально про майбутні плани, пов’язані з дівчатами легкої поведінки. Насправді в конфлікт із моїм світоглядом вступали не лише розмови про повій, але й багато інших улюблених солдатських тем для розмов. Та тільки для мене багато що стало змінюватися. Точніше, моя картина світу ставала все універсальнішою. Біле і чорне переставало існувати окремо одне від одного, і з’являлося все більше градацій сірого.

* * *

Заїжджаючи у військове містечко, що стане моїм домом на найближчі кілька років, я був вражений місцевим ландшафтом: здавалося, що п’ятиповерхові будинки побудовані прямо серед лісу. Селище було по правий бік дороги, а військова частина — по лівий. Ми зупинилися на паркуванні біля воріт перед штабом. Там нас не пустили і відправили на інше КПП, де виписали папірці, потім в супроводі днювального по КПП ми пішли у штаб, але вже по території частини. Небо було чисте, світило сонце, і від тієї вічно похмурої погоди, яка супроводжувала мене в «Десні», не залишилося й натяку. Більше того, після нескінченно сірого асфальту, цегли і бетону в «учєбці» мені одразу кинулися в очі блакитні дахи усіх споруд на території частини.

У мене був чудовий настрій, я був натхнений і налаштований змінити своє життя. Хлопці, які приїхали зі мною, вже в потязі одягли на себе тільняшки, але я не став. Для мене було принципово заслужити носити цей елемент одягу. Для мене було важливим бути, а не видаватися. Ми прийшли у штаб, де нас зустрів наряд, і отримали вказівку чекати. Доки ми чекали, повз нас пройшов товариш полковник — начальник штабу бригади. Потім повернувся і запитав:

— Ви хто?

— Товаришу полковнику, ми курсанти з «Десни», прибули для подальшого проходження служби, — відповів Даїшник.

— А якого хуя від Вас так смердить алкоголем, товаришу солдате? — тиша. — Усі бухали? Що, святкували закінчення навчання? Тепер відсвяткуйте звільнення! Зараз же піднімаєтесь у клас і пишіть пояснювальні! Нам алкоголіки нахєр не потрібні. Підете в сусідню частину, до «мабути», саме там вам місце! — дуже сердито прокричав полковник.

— Слухаюсь. — промовив Даїшник, стоячи струнко.

Моя упевненість у неминучому успіху сьогоднішнього дня трохи зменшилася. Тільки прийшли — і вже заліт. Так ще й потрапив під роздачу, невинним — я ж і не пив! Начальник штабу пішов і днювальний провів нас у клас, де нас вже чекав офіцер. Ми взяли зі столу аркуші паперу і почали щось писати. Я відчував цілий букет емоцій, мене розривали сумніви. Я не знав, що робити.

— Товаришу майоре, дозвольте звернутися? — сказав я, вставши і вийшовши з-за столу.

— Що таке?

— Мені сказали писати пояснювальну. Але з якого приводу?

— Тобі видніше.

— Я не знаю, що писати.

— Що вам сказав товариш полковник?

— Щоб написали, чому п’яні.

— Ну ось і пиши.

— Але я не п’яний.

— Що ж ти за солдат? Ти не з товаришами? — чесно кажучи, його дешева маніпуляція, що я маю отримати покарання просто за компанію, мене розлютила. — Вигороджуєш себе?

— Я не вживав алкоголь. Чому я маю нести покарання?

— Хочеш кинути своїх товаришів?

— Я не сказав, що вони пили, а сказав, що я не пив. Це велика різниця.

— Так, товаришу майоре. Він не пив! — заступився за мене Даїшник.

— Ну, наказ є наказ. Значить, писати все одно потрібно. Пиши, що не пив. А там розберуться.

— Товаришу майоре, — продовжив Даїшник. — Так, неприємна ситуація. Але ж можна по-людськи зрозуміти. Їхали додому, випили по дорозі. Але зараз же ніхто не п'яний.

— Хлопці, я вас чудово розумію, але ви напоролися на начальника штабу. Як він вирішить, так і буде.

До кабінету увійшов ще один офіцер. Це був полковник високого зросту, худорлявий, років сорока, з дуже доброзичливим обличчям. Він представився, і виявилось, що це був ще один замкомандира частини:

— …з виховної роботи, — промовив він спокійним голосом.

Ми вже щось написали у своїх пояснювальних і склали папери на передньому столі. Полковник почав з нами розмову добродушно і коротко спробував пояснити, що ми будемо робити далі. Заодно сказав кілька повчальних фраз:

— Віднині ви — десантники. І дивлячись на вас, люди будуть бачити не окремо взяту людину, а представника цілого роду військ. Тепер ви обличчя десантури. І в жодному разі не осоромте це обличчя. Те, що потрібно поступатись місцем в автобусі, сподіваюся, пояснювати не потрібно?

Мені стало якось тепло, я відчув себе вдома. Значить, все-таки, я був правий. Десантники — це особливі люди, і командири у них особливі. Я фізично відчував, як усі неприємності «учєбки» застилаються серпанком, а попереду світить сонце нового життя серед людей, об’єднаних однією метою — бути зразком солдата.

Після того нас відправили в казарму, де ми мали проходити службу. За дивним збігом обставин, з усіх можливих підрозділів, яких кілька десятків, я знову потрапив у п’яту роту. На другому поверсі казарми другого батальйону нам сказали сісти у класі для занять і чекати. Так ми і зробили. Через хвилин двадцять туди зайшов невисокий прапорщик неслов'янської зовнішності, схожий на гагауза, міцний на вигляд, років під сорок. Представився, сів за стіл перед нами.

— Вас поселять у гуртожитку на території частини. Я там старший. Колись це була казарма, потім кубрики розділили стінами, і тепер там кімнати на шість-сім осіб. Загальний туалет, душ, кухня. Щомісяця ви даєте сто гривень на різні мийні засоби для прибиральниці. Якщо ви хочете заселитись із сім’єю, то можна домовитись. Я там живу з дружиною і дитиною, — він ще довго розповідав про правила життя в гуртожитку, в частині. — Дивіться, ви вже у військах. Терпіти вас тут не будуть і контракт вас ніхто підписувати не змушував. Ви прийшли сюди добровільно, тому будьте люб’язні, робіть те, що від вас вимагають. Тут можна і по єбалу відхопити від старших товаришів. Наприклад, від мене, якщо будете себе погано поводити у гуртожитку.

Після розмови з Гагаузом я залишився на місці, а хлопці пішли по своїх поверхах. Ми всі потрапили до другого батальйону, але в різні роти.

На поверсі не було нікого, крім днювальних та чергового. Казарма практично нічим не відрізнялася від тієї, що була в «Десні», за винятком кількох моментів: вона була умовно поділена між двома підрозділами, кожний з яких жив на своїй половині; з двох кінців за ґратами розташовувалися великі збройові кімнати; і не було жодного двоярусного ліжка.

— Ти хто?

Я обернувся. Він мав худе обличчя, але його надутий живіт досить сильно випирав із загального силуету. Цей пузатий офіцер виглядав досить кумедно і миролюбно.

— Мене звати…

— Що ти тут робиш? — перебив він мене.

— Приїхав з «Десни».

— Новий контрактник?

— Так точно.

— Механ?

— Так точно.

— Друже, а де твоя тільняшка?

Я трохи розгубився.

— Ну, я ще не заслужив, — промовив невпевнено.

— Ти що, «мабута»?

— Не зрозумів.

— «Масдон»? — дві секунди мовчання. — Друже, у тебе є тільняшка?

— Я не купував. Думав, тут видадуть.

Пузатий засміявся.

— Забудь про те, що хтось тобі щось видасть. Біжи бетменом у «балдир» і купи собі тільник.

— Куди?

— У крамницю. Ліворуч від клубу, а клуб — навпроти казарми, трохи правіше.

— Слухаюсь.

Прогулюючись з казарми у «балдир», я не відчув того напруження, яке було наявне в «Десні». Тут ніхто не ламав ногу, переходячи на стройовий крок, побачивши будь-якого офіцера, солдати не були переляканими і, найголовніше, — тут світило сонце. Знайшовши крамницю, купив собі тільник і повернувся в казарму. Переодягнувшись, розстебнув верхній ґудзик і загнув комір так, щоб на грудях утворився трикутник однією вершиною вниз. Десантникам, на відміну від піхоти, за Статутом дозволялося ходити з розстебнутим верхнім ґудзиком, як на кітелі, так і на бушлаті, щоб завжди було видно тільник. Я став біля дзеркала, загладив комір і відчув, як щось всередині наповнює мене. Це була гордість. Я отримав нагороду за пережите. Я десантник!

— Де старший лейтенант? — запитав я днювального.

— У канцелярії. Ну як, подобається тільник?

— А то!

— Тобі личить, — днювальний посміхнувся, простягнув мені руку і назвав своє ім’я. Я у відповідь зробив те ж саме і попрямував до кабінету.

— Дозвольте зайти?

— Усе. Тепер те, що потрібно. Спускайся на перший поверх, чекай біля кабінету Комбата.

— Слухаюсь.

Спустився вниз, там точно така сама казарма без будь-яких відмінностей, тільки замість командира роти в офіцерському кабінеті на цьому поверсі розташовувався Комбат. Біля кабінету вже стояли хлопці, з якими я приїхав.

— Чого не заходите?

— А він там не один.

З кабінету вийшов якийсь офіцер, після чого колишній бадігард постукав у двері, відчинив їх і запитав:

— Дозвольте?

— Заходьте.

У кімнаті було двоє людей. За столом сидів Комбат. Метр шістдесят вісім, чорне коротке волосся, щокатий, із другим підборіддям. Навпроти нього сидів теж невисокий чоловік, може, метр сімдесят п’ять, зі світлою шевелюрою, широкими вилицями, підтягнутий, з погонами капітана.

Одразу почалися запитання про ранковий інцидент із начальником штабу. Хлопці робили вигляд, що виправдовуються, а Комбат вдавав, що він дуже строгий. Кілька формальних запитань про сім’ю, дітей, мотивацію тощо, потім сказав розійтися по підрозділах і залишитися тим, хто з п’ятої роти. Усі вийшли, залишились я і Даїшник.

— Ви вже знайомі зі своїм командиром роти? — запитав Комбат.

— Ні.

— Ну, знайомтесь, — він подивився на капітана, який сидів поруч.

Чоловік представився. Він виглядав дуже достойно, серйозно і одразу викликав у мене повагу.

Увесь наш подальший день був сповнений суцільними формальностями, ходінням з кабінету в кабінет, заселенням у гуртожиток і знайомством із нескінченною кількістю військовослужбовців різних звань і посад.

Упродовж кількох днів з «Десни» приїхало ще кілька моїх товаришів по службі, і нас назбиралося близько десятка. Один з них став моїм сусідом по кімнаті. Це була велика, близько двадцяти п'яти квадратів, кімната з шістьма ліжками, одним столом і кількома табуретками. Крім мене і мого новоприбулого товариша, тут вже жили два сержанти, які пройшли курси сержантів у тій же роті, де був я, але випустилися трохи раніше моєї появи там. Один стрункий, трохи вищий за мене, каратист, а другий високий, широкоплечий, масою тіла кілограмів сто. Ми познайомились, я вибрав собі ліжко, кинув сумку і сів за стіл перекусити канапкою, купленою у крамниці. В їдальню нас у той день не пустили, позаяк ми ще не стояли на постачанні.

Як я вже говорив, перший день був досить сумбурний, і переказувати безлад організації не бачу сенсу. Увечері мене і Даїшника, який потрапив зі мною в п’яту роту, відпустили, і ми попрямували в гуртягу. Перекусили, поспали і за десять восьма ранку наступного дня вже стояли на шикуванні перед казармою батальйону. Тоді я нарешті побачив усю свою роту. Нас було лише півтора десятка. Чотири контрактники і близько десяти солдатів строкової служби. Виявилося, що більша частина роти в цей час проходила курс навчання у тій самій «Десні». У казармі залишилися тільки гранатометники і кулеметники, а майбутніх командирів відділень, навідників і механів відправили вчитися. Щоб навчитися стріляти з кулемета або гранатомета, досить кілька разів сходити на стрільбище. Але тільки «навчитися стріляти», а не «стати хорошим стрільцем». А ось з наводчиками, механіками і командирами справи йшли складніше, позаяк ці посади охоплювали ширший спектр дій, ніж просто натискання пальця на спусковий гачок. Військовослужбовцям на таких посадах обов’язково потрібно розширювати свій світогляд, але ж чому їх навчать у «Десні» насправді? У мене не було ілюзій. Я вже все це випробував на власній шкірі.

* * *

Субота. Нам обіцяли, що сьогодні буде лише половина робочого дня, і після обіду ми вільні до неділі. Клас! Було б непогано відіспатися. На шикуванні до мене підійшов високий офіцер, старший лейтенант, представився замкомроти з озброєння (зампотех по-місцевому), сказав, що мене поставили на посаду старшого механіка-водія, що він мій безпосередній командир, і я буду працювати разом з ним у парку. Нарешті на мене чекає справжня робота! Ну, а сьогодні вихідний…

Але після шикування нам усім роздали завдання з прибирання території, а мені сказали, щоб я змінив одного днювального на тумбочці. Клас. Замість того, щоб іти відпочивати, я маю стояти на тумбочці й відповідати за казарму, де навіть половини начальників в обличчя не знав. Солдат, якого я мав змінити, почав розповідати мені про порядок побуту і обмовився, що, мовляв, зараз їде додому на вихідні, я запитав його: «Так просто?». Хлопець посміхнувся і пояснив, що певна кількість алкоголю або грошей може допомогти вирішити питання в потрібному напрямку. Я теж посміхнувся, але в голові промайнули перші тривожні думки.

Уже кілька годин я стояв на тумбочці, а в казармі, окрім мене, були лише черговий, ще один днювальний, та ще в канцелярії сиділи Пузатий і мій новий Старшина. Старшина був товстим, із пухкими щоками чоловік років тридцяти. Кілька років тому він проходив строкову службу в цій роті, після чого вирішив залишитися, підписав контракт і пройшов шлях від солдата до старшини ще тоді, коли існувало таке звання.

Мене покликали в кабінет, де сиділи мої нові командири. Я попросив замінити мене на тумбочці, постукав, запитав дозволу, ввійшов. Знову розмова почалася з моєї мотивації до служби. Близько п’яти хвилин вони розповідали, що тепер я десантник і взагалі красунчик. Загалом саме ці два персонажі здалися мені дуже доброзичливими і прихильними до мене. Але потім мене Просто запитали:

— Друже, а хочеш вихідний? — пузатий командир взводу усміхнувся, як чеширський кіт.

— Звісно. Я би хотів відпочити, виспатись після «учєбки».

— Зганяй, купи нам пивка з рибкою. І підеш додому.

Я відчув, наче мені вісім, і у мене відібрали морозиво. Я навіть трохи розгубився.

— В сенсі?

— Що ти не зрозумів? — встряв у розмову Старшина.

Не знав, що відповісти.

— Сходи у містечко, принеси пива і йди додому. В чому проблема?

Це було моєю першою великою помилкою, але вісімнадцятирічний дурень погодився.

— От і добре. Купи вісім літрів Львівського і в крамниці «Кега» рибу візьми.

Мені пояснили, яку рибу, і я вийшов з кабінету, але тут же зайшов знову.

— Що мені з ножем робити? — я кивнув на багнет-ніж, що висів на моїй портупеї.

— Залиш черговому. І на, візьми рюкзак.

Так і зробив. Купивши все в місті, я без проблем пройшов через КПП, все віддав. Мої командири радісно хвалили мене, доки ховали пиво під стіл, а потім сказали, що можу бути вільним до понеділка. Я попрощався і пішов з казарми прямо у ліс. Знайшов там дерево, що впало, сів на нього і намагався проаналізувати те, що сталося.

Так, тут більше свободи, але це зовсім не те, як я собі уявляв десант. Жирні лизоблюди, які спеціально створюють тобі некомфортну ситуацію, а потім пропонують за хабар її вирішити. Я ще ніколи не бачив, щоб люди пили стільки пива. Чому вони не поспішають додому, а п’ють у казармі? Чому не вдома? Чому вони не поспішають швидше повернутися і проводити час із сім'єю? На всі ці запитання я мав отримати відповідь у найближчі місяці. Причому ці відповіді були настільки категоричними, що більше у мене ніколи жодних питань не виникало. Окрім того, я навіть перестав чомусь дивуватись. Я тоді ще не розумів, що, погодившись на їхні умови, я повісив собі на спину ярлик «на ньому можна їздити».

Я прийшов сюди із твердим наміром почати нове життя, і перебуваючи в «Десні», я сформулював для себе кілька правил цього нового життя: не красти, не ображати, допомагати, щосили прагнути бути хорошою людиною, з якої виросте зразковий офіцер. Я хотів пишатись собою, і щоб мною пишалися інші. Уже в найближчому майбутньому мої юнацькі принципи вилізли мені боком.

Погулявши по лісу і місту до самого вечора, я повернувся в гуртожиток. Містечко, до слова, було зовсім маленьким. Там мешкало лише близько п’яти тисяч осіб, і обійти його можна було максимум за п’ятнадцять хвилин.

Зайшовши до своєї кімнати, я побачив лише Каратиста. Богатиря не було. Я так подумки назвав іншого сержанта через схожість його прізвища з ім’ям одного відомого в руському фольклорі богатиря… ну і, звичайно, через зовнішню схожість. Світле волосся, рум’яні щоки, міцна статура. Йому дуже підійшло б ім’я Ярема або Ємеля. Запитав Каратиста, де всі, той мені відповів, що Богатир поїхав додому на вихідні, а інший новобранець переїхав до сусідньої кімнати.

Каратист, до речі, був справжнісіньким каратистом. Він саме перед моїм приїздом щойно повернувся зі змагань з карате, влаштованих Міністерством оборони, і зайняв там якесь із призових місць. А ще він любив помахати нунчаками, які завжди лежали біля його ліжка. Спорт спортом, але Каратист був п’яний. Пізніше до нас у кімнату зайшов ще один сержант, дуже високий великий хлопець, якого всі називали Сьома.

Близько дев'ятої вечора я ліг спати, оскільки дуже втомився. Але через годину мене розбудили, перевернувши моє ліжко. Я встиг зістрибнути з нього, доки воно не завалилося повністю. Я встав, а наді мною височіла похмура голова вже п’яного Сьоми. Поруч стояв Каратист.

— Малий, тепер ти знаєш, що таке «свічка», — вимовив Сьома.

— Нахєра?!

— Не вийобуйся! Ти коли будеш у колектив вливатися?

— Не зрозумів.

— Коли приходиш у підрозділ, потрібно виставитися, щоб усе було по-людськи.

— Я не п’ю.

— Та мені похуй! Я п’ю! — крикнув п’яний чемпіон.

— Малий, — сказав Сьома, — не ми придумали правила. Отже, давай. Не лізь у залупу. Збігай у містечко і купи нам пива.

— Я не буду.

Каратист злегка дав мені в живіт, але я встиг напружити прес, тому боляче мені не було.

— Слухай, нам ще служити разом не один рік, — по-батьківськи почав Каратист. — Тобі в будь-якому разі доведеться вливатися, тому не корч із себе бетмена і зроби, що ми просимо.

Коротку суперечку в моїй голові виграв слюнтяй, який не хотів нікого провокувати. Тому я одягнувся, і серед ночі з черговим рюкзаком пішов у містечко за пивом. Але тепер мені потрібно було дванадцять літрів пива. Сказати, що мені було бридко від того, що я роблю, — це нічого не сказати. «Десна» виховала в мені переконання, що я завжди маю виконувати те, що говорить старший за званням, яким би тупим це не було. Для мене старший за званням був абсолютним авторитетом, хоч мій розум тямив, що переді мною чмо. «Учєбка» виховала в мені безхребетного і слухняного солдата.

Коли я повернувся з алкоголем у кімнату, на цьому все не закінчилося. Близько трьох годин я віджимався, присідав, отримував у живіт, вислуховував маячню п’яних сержантів про те, яка небезпечна і важка наша служба, роздягався й одягався на час і займався іншою ахінеєю, про яку соромно згадувати. Врешті-решт вони налигались і заснули. Я вмився з бочки, позаяк після десятої вечора води у крані не було, і ліг спати.

За звичкою прокинувся дуже рано. Поснідав булочкою з йогуртом і пішов у містечко шукати квартиру або кімнату. Мій намір переїхати жити в містечко не був пов’язаний із вечірніми подіями. З самого початку я планував переїхати за межі частини. Я не хотів увесь час перебувати на службі. Лягаєш спати на роботі, прокидаєшся на роботі, навіть у вихідні тебе оточують одні й ті самі особи й армійщина. Постійно в твою кімнату хтось заходить, перевіряє, як ти живеш. Ні… мене це не влаштовувало. Я хотів жити сам і відпочивати не лише тілом, а й головою від армії. А в гуртожитку це було реалізувати неможливо. Я походив по місту, розпитав у перехожих, у крамницях, почитав оголошення на стовпах і побачив, що таких, як я, дуже багато. Все зайнято і купа оголошень починалися словами «Зніму…». Але одна з жінок на вулиці показала мені, де розташований офіцерський гуртожиток і порадила запитати там. Я без зусиль знайшов його і пояснив вахтерці, що мені потрібно. Через хвилину я вже розмовляв із завідувачкою, яка пояснила процедуру поселення, і задоволений знову пішов у частину. Для поселення мені не вистачало лише одного папірця зі стройової частини, і я розраховував його дістати максимально швидко. Коли я прийшов у гуртягу в частині, Ярема вже був у кімнаті. Каратист жодним чином не натякав на те, що сталося вночі.

* * *

У понеділок після шикування я відправився із Зампотехом у парк, де він показав мені мою машину і сказав, що там потрібно замінити пневморесору, яка знаходиться за паливним баком. Як виявилося, машина була командирською, бо саме на ній їздив ротний. Тобто мені, механіку, який не знає толком, з якого боку підходити до БМД, потрібно було зняти паливний бак, зняти несправну пневморесору, замінити на нову і поставити бак назад. Легше простого. Але не сьогодні. Тому що для початку потрібно було хоча б вивчити різницю між болтом і гайкою.

Сьогодні й увесь наступний тиждень ми із Зампотехом виправляли дрібні недоліки на двох навчальних машинах. Технічно ці машини абсолютно не відрізнялись від інших.

Зампотех, так само, як Пузатий і Старшина, видався мені спершу приємною хорошою людиною. Доки він це враження не зіпсував.

Після того як мене відпустили, я зайшов до себе, зібрав речі та пішов у нове житло заселятись і знайомитися з новим сусідом.

Ним виявився теж сержант і теж із мого батальйону. Двадцять дев’ять років, лисий, з невеликим животом, з обличчям і мовою провінційного тракториста, що відпочиває і б’є морди немісцевим на п’ятничних дискотеках. Балакучий. Буквально за десять хвилин я дізнався, що він в армії вже дев’ять років, служив у розвідці, але коли змінився командир, підрозділ «скотився», і він перевівся в батальйон. Загалом, із різних боків розповів про те, який він крутий воїн. Чесно кажучи, я повівся, і перейнявшись до нього довірою, розповів про ситуацію, коли я бігав вночі за пивом, а потім ще кілька годин качався. Наступного ж дня увечері він прийшов п’яний і сказав мені:

— Малий, коротше, ти говорив, що там ті лохи бухали за твій рахунок. Я з кентом сьогодні підійшли до них і розібралися з проблемою. Коротко кажучи, вони віддали гроші. Але ми їх пропили. Зате ти відомщений, — сказав зі смішком Сусід.

Величезний плюс мого Сусіда був у тому, що п’яним він не ставав агресивним, а просто приходив і падав спати.

Ще він любив футбол і насправді непогано грав. Час від часу до нього заходили його друзі, з якими він колись служив у розвідроті. Двоє з них були теж сержантами, а один — офіцер. Вони приходили випити, покурити трави, а інколи п’яними покурити трави і пограти в нарди. Вели себе вони завжди спокійно, і в їх компанії мені було досить комфортно. Це були перші люди в частині, які хоч якось відповідали моїм юнацьким уявленнями про десантників — вони не віджимали у 18-річного пацана бабки на пиво. Можливо, тому, що вони були досвідченими? Кожен з них прослужив у цій частині близько десяти років.

* * *

Перший місяць моєї служби я можу визначити як місячник знайомства з місцевим побутом. Після тих випадків з купівлею алкоголю я більше не ставав на ці граблі. Командування регулярно нагадувало мені, що я маю влитися у колектив, але я говорив, що не маю грошей. Мене ставили в наряд на цілий тиждень, де я сам собі здавав і приймав пост. А потім пропонували дати мені відпочити, якщо я збігаю за пивом. Я відмовлявся і продовжував стояти в наряді. Я спостерігав, як інші контрактники пили в компанії з офіцерами, пригощаючи і налагоджуючи зв’язки, але я в цьому не брав участі. У результаті цього я постійно перебував відособлено від інших і не був задіяний в колективному відпочинку підрозділу. Поступово відносини з офіцерами і Старшиною у мене погіршувалися. Про жодну лояльність щодо мене з їхнього боку не могло бути й мови.

Я був шокований кількістю алкоголіків у частині, особливо серед офіцерського складу. Мої командири із завидною регулярністю ставили й оновлювали рекорди за кількістю випитого пива. Солдати контрактної служби, офіцери, усі без винятку, кого я знав, регулярно бухали. Хтось менше, хтось більше, але пили всі. Було враження, що все це селище разом із частиною було закритим алкодиспансером. Тоді, що тут роблю я?

Зі строковиками також відносини були неоднозначні. По-перше, всі вони також були старші мене, як і в «учєбці». Та й взагалі, хлопців молодше двадцяти років у роті було дуже мало. Але мій юний вік не був проблемою: складність полягала в тому, що я був незрілий морально. До того ж, я був контрактником, який працював з ними нарівні, тому що теж був простим солдатом. Але всі вони знали, що щовечора я йшов додому відпочивати і мав якусь подобу свободи, крім того, я не відслужив повноцінну «строчку». Все це викликало негативні емоції у строковиків до контрактників загалом, а зокрема відобразилось і на мені, знову ж, через вік і м’якість мого характеру. Коли мене просили чимось допомогти — я допомагав і намагався завжди відгукуватися на будь-які прохання. Ось тільки я не знав, що в собачому колективі добродушність приймають за лоховство. Поступово строковики ставали щодо мене все нахабнішими і нахабнішими, і ті, кому я допомагав з якимись питаннями, могли просто послати мене, коли я до них звертався за якоюсь допомогою. Особливо нахабні дозволяли собі штовхнути мене або вдарити в плече, але після цього я одразу відповідав тим же, і нахабство знову поверталось на рівень слів, де я вже не вступав у конфлікт, а намагався просто ігнорувати.

Якось наприкінці тижня я приніс Старшині постільну білизну на здачу, щоб отримати нову, і здуру залишив пакет з нею в шинельній шафі. Коли я повернувся в казарму, щоб здати в каптерку речі, пакета вже не було. Як кажуть в армії: «Не поцупили, а сам проєбав». Тому що злодійство — це стаття, а якщо втратив — то твої проблеми. Так чи інакше я залишився без постільної білизни, а мені потрібно було щось віддати Старшині. Я запитав у всіх, хто був, чи бачили вони, куди подівся пакет, але ніхто не знав. Те ж запитання я поставив каптерщику — високому великому стройовику. Той сказав, що може мені продати за шістдесят гривень новий комплект. Через півгодини я приніс йому гроші, за що отримав білизну в чорному пакеті, такому ж, як був у мене. Я дістав простирадло і побачив там пляму, яка залишилася від протигайморитної свічки, що випала з мого носа, коли я спав.

— Друже, це моя білизна. Де ти її взяв?

— Зараз я зателефоную тому, хто мені її приніс.

Він взяв телефон, приклав його до вуха, вдаючи, що комусь телефонує, поставив кілька запитань і сказав мені, що він не знає, це приніс хтось із іншого підрозділу. Правильно було б розбити йому хайло і забрати свої гроші з білизною, але я знову не захотів створювати конфліктну ситуацію, просто зробив висновок, що він чергова паскуда, якій не можна довіряти.

Я взагалі став досить інертним. Щоденно на службу я приходив, як на якесь випробування. Постійно у строю мене хтось чіпляв і підколював. Час від часу я все ж таки злився і відповідав, але щоразу це закінчувалося не на мою користь: вони тиснули на мене досвідом словесних перепалок, а я не був сильний в образах і пустопорожніх балачках. Кілька разів я виявив слабкість, пси відчули це, прикусили і більше хватки не послабляли. Кожен день для мене став випробуванням. У будь-яку вільну хвилину я діставав телефон і читав книжки, але вони примудрялися навіть до цього чіплятись. Іноді претензії доходили до такого абсурду, що я навіть не знав, що відповісти.

Якось під час обіду я пішов разом з іншими контрактниками в гуртожиток на території частини. Сиджу в кімнаті, читаю книгу, яку тоді постійно тягав із собою. Тут у кімнату заходить один із контрактників, який служить вже півтора року.

— Це що, книга?

— Так.

— Ти що, читаєш?

— Так.

— Ніхуя собі! — вимовив солдат із неприхованим здивуванням на обличчі.

З часом такі речі мене перестали дивувати. Я переконався і змирився, що велика частина особового складу — це безлике бидло, яке прийшло в армію через безвихідь або тому, що хотіло уникнути «строчки», замінивши її лайтовим проходженням служби, розтягнутим на три роки.

Я постійно спостерігав, як всі один в одного крадуть, підколюють, ображають, звалюють свою роботу на інших, стукають. Армія дуже добре розкриває людину. Все те гниле, що у ній є, вилазить назовні настільки явно, що починає смердіти. Ось тільки лайна навколо стає занадто багато, й одне лайно не помічає іншого, і вважає, що цей сморід навколо — звичайна річ. Саме такі й приживаються найкраще у постсовковій армії. Знаходять свою нішу і займають її. Потрібно бути неймовірно сильною особистістю, щоб залишитися собою і не стати жертвою армійської битовухи. Таким був мій ротний. Єдина людина, яка мене не розчарувала. Біда лише в тому, що вже через кілька тижнів, як я потрапив у роту, він отримав підвищення і був переведений в інший підрозділ. Коли він командував ротою, Пузатий, Старшина, Зампотех і ще одне Опудало більш-менш тримали себе у руках. Доки ротний був при нас, навіть ці тварини здавалися мені нормальними. Але коли він пішов і його посаду прийняв новий командир, ці красені розкрили увесь свій потенціал. Бухати стали в рази частіше, а ставлення до особового складу стало ще більш скотським. Гроші намагалися збивати за все, що завгодно. Особливо Пузатий і Опудало. До речі, про Опудало… Приблизно мого зросту, рудий, з горбатим носом, вічно намагався мудрувати і корчити з себе серйозного хлопця, якого насправді нічого так не цікавило, як власна вигода. Саме йому мені доводилося заносити гроші, щоб дозволили на вихідні з їздити додому, що, правда, траплялося дуже рідко, може, раз на півроку, з Пузатим, Старшиною і Опудалом завжди можна було домовитися. Вони були настільки огидними, що іноді один з них карав, а інший пропонував за могорич прибрати покарання, немовби в таємниці від іншого. А ось Зампотех був не такий простий. Він був боязким, дуже підлим, але розумнішим і не таким жадібним, як ця трійця. Це його вигідно вирізняло серед інших.

Корупція була всюди. Якщо хтось мав якийсь заліт, винний ставав золотою жилою для того, кому він попався, — від командира взводу до командира батальйону, який любив подарунки і гарненько випити не менше за інших. Мені за час служби в частині з різних причин і для різних командирів доводилося приносити подарунки в діапазоні від банальної пари пляшок горілки чи пива до снігоприбиральних лопат і плафонів на лампи. Корупція була по всій бригаді на всіх рівнях. Щоб отримати належні тобі річні (так звані підйомні, або мат. допомогу) виплати вчасно, потрібно було заплатити двадцять п’ять відсотків начальнику фінансової служби. До речі, я цього не робив, оскільки у мене був чіткий фінансовий план, як мені заробити грошей на речі, про які мріяв, тож я нікуди не поспішав. Я був упевнений, що рано чи пізно мені їх виплатять, нехай і в останню чергу.

Мені не довелося довго чекати, тому що в кінці першого ж місяця зі штабу прийшов наказ, що я маю отримати всі виплати, які мені винна бригада, оскільки їхала перевірка. Прохід у штаб був лише за перепустками, тому Пузатому довелося йти разом зі мною. На касі мені видали готівкою вісім з половиною тисяч гривень, що було тоді дещо більше тисячі доларів. Пузатому дуже кортіло, але він не знав, як видурити у мене ці гроші. Не придумавши нічого кращого, він попросив у мене позичити п’ятдесят гривень. Я розумів, що він мені їх не віддасть, але я не хотів, щоб він озлобився на мене. Віддав йому цей полтинник і забув. Можливо, якби я «включив бика» від самого початку своєї служби, одразу ж розставив усі крапки над «і», мене б рано чи пізно перестали смикати. Але я був дурний, наївний і недосвідчений. Часто прогинався під натиском, не бажаючи погіршувати своє становище. Морально я себе відчував трохи краще, ніж в «учєбці», але до стану гармонії було дуже далеко. Я не знайшов собі друзів, мені ні з ким було відверто поговорити або чимось поділитися. Залишалося тільки знову повертатися у свої фантазії та читати книги.

Згодом, бачачи, як загалом ідуть справи, я теж перестав ставитись до своєї роботи відповідально. Я все частіше намагався, як кажуть місцеві, «зашаритись».

* * *

Розпорядок дня і тижня був такий самий, як і в «Десні». Понеділок — «командирський день», а отже, всі офіцери на місці, і «заїбати» особовий склад після вихідного приносить їм особливе задоволення. Вівторок — день повітряно-десантної підготовки. Але я ще в цьому не тямив, і мені давали якусь іншу роботу. Середа — день РХБЗ (радіохімбіозахисту), чи як його називали місцеві — «гумовий день». Це день, коли весь солдатський склад зобов’язаний носити з собою протигаз і загальновійськовий захисний костюм. Вищий офіцерський склад, у свою чергу, іноді (завжди) впадав в особливо веселий настрій і проводив тренування з нормативного натягування усього цього барахла на час… інколи всередині бойової машини, що виглядало особливо еротично. Четвер — це був найправильніший день. Проводилися стрільби чи водіння бойових машин. Але навіть правильний день завдяки організації наших командирів ставав лютим маразмом. Заходи, які мали зайняти кілька годин, могли розтягнутися на цілий день. П’ятниця — «парковий день», що означає прибирання і техобслуговування автотранспорту та бойової техніки. Субота — час, названий ПГД. У цей прекрасний вихідний день усі займаються капітальним прибиранням казарми, прилеглих територій та військової частини з воістину армійським розмахом. Будь-які поверхні протираються хлоркою, підлога миється з милом і піною, а всі меблі виносяться на вулицю. Неділя — це довгоочікуваний вихідний: в «учєбці» ми прокидалися на годину пізніше і мали відносний відпочинок протягом усього дня. Коли ж я став контрактником, вихідний у мене був раз на два, а то й три тижні: позаяк я був цапом-відбувайлом або лохом в їх розумінні, мене ставили відповідальним по підрозділу замість офіцера у вихідний день. Ну, або ж я банально потрапляв у наряд.

* * *

Після закінчення двох місяців моєї служби в десанті відбулася знаменна подія. Мене покликали в канцелярію командира роти. Я зайшов. Там сиділи ротний і Зампотех. Ротний запитав у мене, чи хочу я стрибати з парашутом. Я радісно відповів, мовляв, звісно, так. Тут у розмову встряв Зампотех, який єхидно став мені розповідати, що за надану честь стрибнути я маю бути дуже сильно вдячний, позаяк ще не всі навіть офіцери закрили річну програму (є загальна програма для десантників — п’ять стрибків на рік, щоб отримувати надбавку до зарплати на майбутній рік). А в кінці своєї промови прямо сказав, що я маю принести п’ятдесят гривень, щоб отримати можливість стрибнути. Але гроші сказали віднести Пузатому.

Це було найпростіше розставання з півсотнею за час моєї служби. Як тільки я заніс Пузатому хабар, мене відправили на двотижневу підготовку до стрибків. Група була досить велика, осіб тридцять. В основному це були нові контрактники з усієї частини і кілька строковиків. Це були приємні два тижні. Я не бачив своїх начальників, строковиків, не займався якоюсь дурною роботою, а навчався справі, яка була для мене дуже цікавою. Нас навчали конструкції парашута, його укладанню перед стрибком, поводженню з ним до і під час стрибка, відпрацьовували на тренажерах дії під час польоту і в критичних ситуаціях. Було дуже цікаво. Єдиним і величезним мінусом був жахливий мороз. Заняття проходили на вулиці, парашути замітало снігом, пальці на руках і ногах німіли, але, попри те, я все добре засвоїв.

Приблизно через тиждень після навчання повідомили, що має прилетіти гелікоптер. Це була подія для всіх. У такі періоди бригада починала жити за новим розпорядком, оскільки усі були зайняті лише стрибками і підготовкою до них. Навіть ті, хто не стрибав, були зайняті допомогою тим, хто стрибає. Наприклад, строковики допомагали укладати парашути контрактникам. Строковики рідко робили більше одного стрибка за службу. У цьому була ще одна перевага контрактної служби. Нашою підготовкою займалися дещо ретельніше. У призначений день ми вирушили на склад, отримали на всіх парашути, розклали їх на плацу і приступили до укладання. Парашут можна спокійно, не поспішаючи, укласти максимум за півтори-дві години, це якщо зовсім розслабитись. Але ця робота, як і все в армії, затягувалася на півдня. До кінця дня всі закінчили, і парашути повантажили в куполовози.

Гелікоптер прилетів. І ось в день, коли настала відповідна погода, рано-вранці нас привезли на полігон. Там усі одягли парашути, нас перевірили, і ми стали чекати. Очікування — невід’ємна частина служби. Парашутистів сформували в борти по півтора десятка людей. Борт за бортом завантажувався в гелікоптер, після чого той прилітав знову, і в нього заходили наступні. Через години чотири очікування з парашутом за спиною підійшла й моя черга. Я був у борті «першоразників», і з нами навіть була одна дівчина. Нам потрібно було зробити «ознайомлювальний стрибок». Він відрізнявся від навчально-бойового висотою і відсутністю у нас зброї, пришвартованої до парашутної системи. Мені треба було стрибнути з восьмиста метрів, а моїм більш досвідченим товаришам — із шестиста. Чим вище, тим безпечніше. Більше часу є на якісь дії, як щось піде не так. Але під час бою, звичайно, в повітрі краще перебувати якнайменше часу: під парашутом ти стаєш дуже зручною мішенню.

Не можу сказати, що я боявся, скоріше, мені було цікаво. Підбігши до гелікоптера, я раптом зрозумів, що вперше в житті не просто стрибаю, а сідаю в машину, що літає. Все у гелікоптері мені вже було знайоме, тому що кілька тижнів поспіль щодня ми сиділи в макеті гелікоптера «МІ-8» і відпрацьовували всі дії всередині та при відокремленні. Задня частина дна гелікоптера знімається при десантуванні, тому нас відділяла від прірви лише невелика рампа. Я сидів практично біля неї і не міг відірвати погляд від землі. Ми швидко набрали висоту, і з такої відстані все було схоже на картину з розпливчастими олійними фарбами. Важко боятися висоти, коли мозок не може ідентифікувати висоту як явище. Я був спокійним, як удав. Заклало вуха. Я ковтнув, і у вухах знову з’явився шум двигуна.

Включився світловий і звуковий сигнал, випусковий віддав команду, прибрав перегородку, що відокремлювала нас від порожнечі, хлопці, що сиділи на бочці навпроти мене, встали, поправили на собі парашутні системи і приготувались. У цей момент вираз облич у багатьох сильно змінився. Ще один звуковий сигнал. Випусковий крикнув: «Пішов!», ляснув першого по плечу, і той за секунду зник, через дві секунди випусковий знову крикнув команду «Пішов!», ляснув по плечу наступного — він зник слідом за першим. У міру того як хлопці, що сиділи навпроти мене, вистрибували з гелікоптера, їхні місця в черзі займали ті, хто був з мого боку. Підійшла й моя черга. Я встав, усе поправив на собі, вхопився руками за ремені, як вчили, і підійшов до рампи. Через півметра попереду вже не було нічого. Прірва. «Пішов!», — крикнув випусковий, намагаючись перекричати шум гелікоптера, одночасно грюкнувши мене по плечу. Я зробив крок уперед правою ногою, відштовхнувся від борту, і мої очі заплющились, а в голові всі думки змішалися в один сумбурний згусток із криків та образів. Кілька секунд мій організм відчував дикий шок. Одразу згадавши про те, що потрібно рахувати, я видавив з себе «501, 502…». Не встигнувши дорахувати до кінця, я почув, як купол виходить із ранця, після чого мене смикнуло й очі розплющились. Я парив у повітрі. Навколо абсолютна тиша. Метрів за двадцять від мене пролетів один із моїх товаришів по службі. Я витягнув кільце, в якому вже не було сенсу, і одягнув на зап’ястя, щоб не згубити. За втрачене кільце потрібно було платити двісті гривень. По суті воно взагалі потрібне лише для страховки, оскільки прилад, розміщений праворуч на ранці, сам розкриває парашут після трьох секунд. Кільце потрібно лише для того, щоб у разі, якщо прилад з якоїсь причини не спрацює, відкрити парашут самостійно.

Під думки про нерозкритий парашут одразу згадались інструкції, я вхопився за ремені над головою, натягнув їх, озирнувся навколо і побачив здорову стрілку на землі, яка вказувала напрямок вітру, дістав стропи управління, розвернувся за вітром і… полетів. Наближаючись до землі, я напружився. У міру наближення до поверхні стає помітно, з якою швидкістю ти летиш. А швидкість-то велика, близько п’яти метрів на секунду. Я звів ноги, витягнув їх перед собою, трохи зігнув коліна і жорстко ударився об землю. Парашут продовжив свій рух за вітром, мене смикнуло вперед, я впав і поплив по піску, залишаючи після себе дві борозни від черевиків. Незважаючи на те що я намагався чинити опір руками й ногами, мене протягнуло метрів десять. До мене підбіг солдат із тих, хто мав допомагати гасити купол, місцеві їх називали «сусліки». «Суслік» вхопився за помаранчеву верхівку мого парашута і побіг у бік, щоб розгорнути його проти вітру. Після гасіння мого купола він одразу втік, щоб зустрічати хлопців з наступного борту.

Пісок був у всіх складках, манжетах і кишенях. Я спробував витрусити його, смішно підстрибуючи і смикаючи ногами. Час був обмежений, і новоспечений парашутист приступив до збирання парашута у спеціальну сумку, заховану під запасним парашутом на животі. Зібрав, закинув сумку на спину і пішов по піщаних дюнах місцевого полігону, залишаючи за собою сліди, як у фільмах про поневіряння по пустелі. Якби не лежав місцями сніг, то все навколо було б жовтим і коричневим. Ніколи раніше не бачив стільки піску далеко від води. Добравшись до пункту збору, поставив парашут біля куполовоза, відмітився, і ми стали чекати, доки всі герої зберуться. Нас вишикували. Майор, який у підзорну трубу спостерігав за нашим відокремленням (як називається вистрибування з літального апарату), із суворим обличчям почав робити деяким з нас зауваження. Найпоширенішими зауваженнями були занадто раннє відкриття купола і «не впевнене відокремлення».

Зауваження були доречними, оскільки найменша невпевненість чи неузгодженість дій може спровокувати в повітрі ситуацію із сумними наслідками. Найчастіше це спричиняється страхом. Хлопець вистрибує, у нього шок, у голову б’є адреналін, він починає рахувати, але через шок його голова міркує швидше, ніж зазвичай, і він рахує не в тому ритмі, в якому потрібно, а набагато швидше. Можливо, йому і здається, що все йде як треба (хоча найвірогідніше йому взагалі нічого не здається в той момент), але в результаті парашут відкривається раніше. Зауваження зробили багато кому, але не мені. У мене був сильний шок, настільки сильний, що я взагалі спочатку забув, що потрібно рахувати. Тому «прилад» усе зробив за мене. Напевно, вперше в моєму житті страх так явно зумовив позитивний результат.

Після розбору польотів випусковий і помічник випускового приступили до виконання ритуалу переведення нас у парашутисти. Ми вишикувалися в колону, перед колоною поставили одну з парашутних сумок зі складеним парашутом всередині, а ми по черзі підходили до сумки, імітуючи готовність до стрибка, випусковий з помічником з розмаху били нас по дупі запасним парашутом, після чого ми перестрибували сумку і проробляли дії, наче ми були в повітрі, аж до розкриття парашута. Забавна традиція, і що найпривабливіше, без участі С_2Н_5ОН, що, за моїми спостереженнями, для армії є великою рідкістю.

Потім знову було очікування. В армії я так часто чогось або когось чекав, що варто було змінити армійське гасло на «є така робота — чекати». Доки ми чекали, у жвавій бесіді пережовували деталі того, що відбулося. Ніхто не слухав співрозмовника, всі один одного перебивали і ділилися своїми враженнями, намагаючись перекричати чужі. Я стояв осторонь і розглядав горизонт. У голові крутилася думка: «А я ж щойно здійснив стрибок!». Думка перетікала з однієї півкулі в іншу, опускалася десь у ділянку сонячного сплетіння, висіла на язику. Мені подобався смак цієї думки, і я не хотів відпускати її в просторі, краще посмакую її на самоті. Здивувався тому, що лише зараз прийшло усвідомлення. Я настільки був радий, що ці нескінченні укладання, переукладання парашутів голими руками на морозі та стрибання на тренажерах закінчилися, що забув про сам стрибок. Так, армія вміє так задовбати, що навіть такі неординарні події в житті перетворюються на рутину. У майбутньому мені доведеться робити по п’ять стрибків за два-три дні, і я відокремлювався від гелікоптера взагалі без емоцій, з єдиною думкою — швидше вистрибнути, щоб уся ця хоботня закінчилася.

Зараз мені хотілося їсти, бо думки були смачні, але не калорійні. А ще я пишався тим, що не зазнав ніякого страху. Але це була ілюзія. Страх з’явився потім, через тиждень. У ліжку. Він підкрадався, коли я лягав спати, або вже уві сні, і я прокидався від жаху серед ночі. Я почав згадувати окремі деталі події, момент мого відокремлення від гелікоптера, коли я зробив крок, провалився у прірву і летів зі швидкістю п’ятдесят метрів на секунду. Мене кидало в холодний піт, серце починало битись, і більше не міг заснути. Під час свого першого стрибка я не боявся, бо не знав, що зі мною буде. Просто не знав, чого боятись. Але тепер знав. І мені було моторошно й страшно. Тепер я по-справжньому боявся висоти.

Традиція переведення в парашутисти мені сподобалася. Вона була кумедна, всі посміялись. Але радість була короткою. Як тільки я опинився в розташуванні, шакали одразу причепилися до мене: мовляв, я зобов’язаний тепер виставитись усім за те, що стрибнув. У відповідь, я, як завжди, включив дурня і запустив свою стару платівку, немає грошей і все таке… Командири знову були незадоволені. Вкотре я показав себе як поганий, несумлінний солдат, який не поважає старших за званням. Але я твердо вирішив більше за жодними пляшками не бігати. Однією з причин такої твердості була зустріч з Комбатом. Якось він зустрів мене прямо у дверях батальйону і, напевно, знаючи місцеві традиції та менталітет, вирішив перевірити, що у мене в рюкзаку. Що він там знайшов? Звичайно, ж пиво. Радувало, що він просто забрав алкоголь собі, не призначивши жодного покарання. Хоча, як міг він мене покарати? Принести йому ще пива за те, що я попався з пивом?

* * *

В армії зима розкрилася для мене новими гранями. Я відчув, як на морозі може вкусити гайковий ключ, коли засинаєш надворі й прокидаєшся від болю в кінцівках, але радієш, що хоча б відчуваєш біль. Я дізнався, що краще багато тонких шарів одягу, ніж пара товстих. Ми винаходили різні способи порятунку від морозу. Наприклад, по черзі залазили в люки, де проходила теплотраса. Якось під час чергування, вночі, ми з товаришем залізли в якусь імітацію бомбосховища із площею два квадратних метри і висотою півтора і розвели там багаття. Оскільки це було чергування, ми грілися по черзі. А черга змінювалася таким чином: кожен сидів доти, доки міг витерпіти, тому що все приміщення було заповнене димом. А вхід ми закривали, щоб зберегти тепло. Затримуєш дихання, грієшся хвилинку і вибігаєш. І так усю ніч.

До речі, часто чув, як хлопці, які відслужили вже багато років, рахували службу саме за зимами. Усі були солідарні в тому, що складнішого, ніж зима, в армії немає нічого.

* * *

Через чотири місяці мого перебування в бригаді у підрозділ повернулися строковики, які були направлені в «Десну» на навчання. Тепер на шикуванні батальйон не виглядав, як обскубана курка. Роти стояли практично у повному складі. Правда, для мене було сюрпризом, що у десантній роті за штатом лише близько п’ятдесяти осіб. Порівняно з гумовими ротами в «Десні» це виглядало якось… несерйозно.

З багатьма новими хлопцями я подружився. Але з появою великої кількості людей почалися ті ж проблеми, що і в «Десні». З’явилися лідери, групки і цапи-відбувайли. Тут у мене й почалися проблеми, варто було мені лише пару разів затупити, проявити слабкість і за когось невдало заступитися. Та й виглядав я несерйозно. Ніхто загрози в мені не вбачав, і в результаті у собачому колективі повагою я не користувався. За винятком кількох хлопців, яким я встиг допомогти.

Якось Пузатий вкотре не захотів в неділю вставати з теплого ліжка, зателефонував мені й наказав бути відповідальним у роті чи батальйоні (я вже не пам’ятаю). Я прийшов і приступив до тяжкого просиджування штанів у канцелярії. До одною з солдатів приїхала дівчина, а той, хто мав допомогти йому зі звільненням, не дотримав слова. Солдат звернувся до мене, бо більше не було до кого. Ми тоді ще не були знайомі — це був лише перший тиждень після їх приїзду. Я увійшов у його становище дуже легко, просто на секунду згадав «Десну». Знайшов йому кімнату в солдатському гуртожитку на території частини, потім пішов на КПП і поговорив відверто з черговим прапорщиком. Виявилося, що «прапор» — чудовий хлопець, і він дозволив мені провести дівчину в частину.

Оскільки я був відповідальним і перевіряти на шикуваннях наявність особового складу було моєю турботою, то я надав парочці достатньо часу для спільного дозвілля. Новий знайомий прийшов чітко в той час, в який я йому наказав бути. І одразу почав із вдячністю пхати мені гроші. Я сказав, що, як буде пхати мені гроші, більше ніколи не допоможу. Він посміхнувся і сховав папірці. Я відчував себе пречудово. Це був рідкісний випадок, коли мою допомогу прийняли адекватно і з чисто людською вдячністю. До самого кінця служби з цим хлопцем я не мав жодного конфлікту чи суперечки, хоча й друзями ми також не стали.

* * *

Мій новий командир роти не був поганою людиною. Навпаки, на тлі інших покидьків він виглядав найбільш прийнятним. Але мав величезний недолік: він був м’якою людиною. У колективі офіцерів я ніколи не бачив, щоб він комусь суперечив чи щось грубо говорив, навіть офіцерам, які були у нього в підпорядкуванні, наприклад Пузатому. Більше того, збоку здавалося, що це Зампотех, Пузатий, Опудало і Старшина рулять підрозділом, а не він. А він лише відповідає за роту перед вищим начальством. Коли шакали у його присутності намагалися збити за зальоти або, як з мене, за стрибок, гроші чи пиво, він лише мовчав і ніяково посміхався.

Із самого початку він до мене ставився абсолютно нормально, але з часом, бачачи ставлення до мене інших офіцерів роти, він також почав вважати, що я повний нетяма.

Загалом невдоволення до мене з боку начальства полягало нібито в тому, що я не відповідаю своїй посаді й не виконую своєї роботи. Та, так і було. Я став дуже аморфним. Інколи у мене з'являлося прагнення щось зробити, але через кілька тижнів траплялося щось таке, що мене обламувало, і я знову просто плив за течією. Виправдань тому я можу згадати безліч. Наприклад, мене посадили на машину, в якій я взагалі нічого не розумів, і сказали: «На. Ремонтуй. Там на столі книжка з ремонту». У книжці я нічого не зрозумів, навіть після телефонної розмови з моїм дядьком. Що таке патрубок, хомут, ресора? І в мене опустилися руки. Щоразу, коли в роті організовували водіння, мене ставили в наряд. Внаслідок цього проблема стала зачарованим колом: коли була можливість попрацювати з машиною разом із досвідченішими колегами, мені через недосвідченість давали найтупішу роботу, досвіду я знову не отримував, і наступного разу мене знову ставили в наряд або на тупу роботу. Поступово я став заручником образу нетями і невиправного ледаря. При цьому не робив ніяких кардинальних дій, щоб змінити ситуацію. Ось у цьому й була моя провина і моя слабкість.

Навесні, коли вже вся рота була у зборі, у нас почалися батальйонні навчання. І на час заходу мене поставили на посаду помічника гранатометника. На всіх підготовчих стрільбах до навчань, де була задіяна машина, мене жодного разу не посадили за важелі. Я навіть набрався нахабства, підійшов перед навчаннями до Зампотеха і попросив посадити мене за важелі МОЄЇ машини, але цього не сталося. На моїй машині поїхав інший солдат, а я був помічником гранатометника. Гранати подавав. Заради справедливості варто сказати, що хлопці, які приїхали з «Десни», дійсно набагато більше розбиралися в машинах. У «Десні» вони проходили навчання в десантному батальйоні, а там був цілий взвод механів і, звісно, ними займалися. Коли ж я проходив навчання, то на дві сотні осіб я був єдиним, хто навчався на механа БМД. Тому на мене вирішили не витрачати часу, а просто у папірцях намалювали цифри.

* * *

Одинадцята вечора. Рота спить. Приміщення прибрано. Черговий сидить у «битовці». Я стою на тумбочці, а другий днювальний спить до другої ночі — зараз його черга відпочивати. Стук у двері. «Мабуть, перевіряючий прийшов», — подумав я.

— Черговий роти на вихід! — сказав я голосним шепотом, щоб нікого не розбудити.

По дерев’яній підлозі почувся стукіт берців, які бігли. Я вказав пальцем на двері. Той підійшов до них, подивився у вічко, відкрив і зробив крок назад, приставивши кінчики правої долоні до скроні.

— Товаришу старший лейтенанте…

— Мені похуй, — сказав Пузатий, заходячи в казарму. Слідом за ним маячіло Руде Опудало.

— Порядок? — п’яним голосом поцікавилося воно.

— Так точно! — відповів сержант строкової служби.

Два п’яних тіла з рюкзаками попливли до канцелярії командирів взводів. Бля, тепер, незважаючи на те що казарма зачинена, я не міг зійти з тумбочки і сісти відпочити: віднині ми під невсипущим оком командування. У кабінеті включилася музика.

У них в обох були дружини і діти, проте так само, як і більшість офіцерів того часу, вони не поспішали додому. Вони віддавали перевагу не сімейному затишку, а пиятикам у казармі з подібними собі істотами.

Товариші офіцери виходили з кабінету лише, щоб покурити і справити потребу. Під час одного із таких заходів Пузатий зупинився біля мене і сказав:

— От нахуй ти тут потрібен?

— В сенсі?

— Ну а що, ти добре розбираєшся в машині? Ти погано робиш свою роботу.

Я промовчав і просто стояв на тумбочці. Так ми були з ним приблизно одного зросту.

— Я тобі дам пизди, — раптом вимовив він.

Дещо зігнувши коліна, я приготувався, щоб ухилитись від удару, який зараз полетить у мене. Це добре, але що робити далі? Якщо я його вдарю, у цих шакалів нарешті з’явиться можливість організувати мені серйозні проблеми. Я чекав і прокручував у голові варіанти подальшого розвитку подій.

— Ротний приїде з курсів, я тебе звільню. Зрозумів?

— Так точно.

Він просвердлив мене п’яним поглядом ще кілька секунд і пішов до кабінету. До мене підійшов черговий.

— Тобі потрібно переводитися. Вони ж не злізуть із тебе.

— Влітку буду вступати до академії, тому мені недовго залишилося тут.

— Ну, дивися сам. Я на твоєму місці не терпів би цього.

— Радій, що ти не на моєму місці, — вимовив я засміявшись.

Через півгодини Пузатий вийшов сам і пішов у туалет. Пробувши там хвилин десять, він вийшов. Командирським тоном:

— Чому параша брудна?

— Перед відбоєм все милося.

— Хочеш сказати, що я брешу? — Пузатий зморщив лоб і зробив вираз обличчя для розборок у сільському клубі.

— Зовсім ні. Зараз приберу.

Він пішов у кабінет, а я покликав чергового і попросив постояти за мене на тумбочці, доки я перевірю, де там брудно.

Зайшовши в туалет, я побачив оббльовану дірку. «От же підар», — подумав я про себе, а вголос лише стримано видавив «блядь».

Запах алкоголю і цигарок стояв на всю кімнату. Я відчинив вікна, підключив шланг до крана і напором змив усе в толчок. Не думало ж це чмо, що я руками буду після нього прибирати.

Фу, яка ж він погань. З яким же задоволенням я б ум’яв кулак у його пику. Я ще не знав, що війна надасть мені таку можливість.

Ну, а поки що я слухняний шматок м’яса.

За десять друга мене змінили, і я пішов відпочивати. Коли йшов, офіцери мого підрозділу все ще відважно несли службу в неробочий час.

* * *

Чи шкодував я, що пішов служити на три роки замість одного року строкової служби? Однозначно — ні. У мені все ще жевріла надія стати офіцером і побудувати військову кар’єру. Ну і, звичайно ж, мрія потрапити на війну нікуди не зникла, і час від часу я цікавився різними варіантами, як це можна зробити. З десятків розмов на цю тему, зокрема з людьми, які вже їздили на війни у складі миротворчих місій, я зрозумів, що без хабара зробити це неможливо. Усі називали приблизно одні й ті ж суми.

Я дочекався кінця весни, і настав час знову пробувати вступати. У процесі збору документів я зіткнувся з проблемою — потрібна була характеристика з мого підрозділу. Я підійшов з цим питанням до командира роти, він без проблем погодився. Але через кілька годин до мене підійшов Зампотех і з претензією запитав:

— Ти що, зібрався вступати на офіцера?

— Так точно, — якось ніяково видавив я із себе, немов би мені було соромно за це. Напевно, на мене вплинув його зневажливий тон.

— Твій безпосередній командир Я. І Я буду вирішувати, що тобі й коли писати.

— Напишіть мені, будь ласка, характеристику.

— Коли закінчиш машину.

Я не знав, що відповісти.

— Зрозумів? — продовжив він.

— Але вона потрібна зараз, щоб я міг подати документи.

— Ти все встигнеш, я в тебе вірю.

Розмова на цьому закінчилась.

Увечері в гуртожитку я знову взяв у руки книгу і спробував зрозуміти зміст тексту, написаного чужою для мене мовою. Я був серйозно налаштований кардинально щось змінювати, навіть домовився з одним старослуживим про безкоштовні консультації з ремонту БМД. І тут трапилася непередбачувана ситуація, по-науковому — форс-мажор.

У понеділок на зарядці у мене сильно заболіло вухо і піднялася температура. У медроті мене відправили у шпиталь на обстеження до лікаря, там мене оглянули, сказали, що нічого серйозного, і дали звільнення на три дні. Усі ці три доби я провалявся в гуртожитку з температурою. Повернувшись у частину, я підійшов до ротного і сказав, що мені дуже погано, з вуха тече гній, і мені знову потрібно до лікаря. І я заново пройшов закільцьований алгоритм з тією лише різницею, що до звільнення на п’ять діб мені додали антибіотик. Через п’ять днів мені не стало краще, і я знову почав просити у командування відправити мене у шпиталь. Зовнішній вигляд моїх командирів говорив сам за себе: «Як смієш ти хворіти, солдате, коли ворог біля воріт і територія частини неприбрана?». Загалом, мене не відпустили. Але в той момент мені було наплювати на їх заборони, і після шикування я тихо сам пішов у медроту, там мене записали і знову дали направлення. І я втретє відправився у шпиталь, але вже не у місцевий, а в місто Дніпропетровськ. По дорозі я зателефонував ротному, доповів про ситуацію, у відповідь почув, що мені будуть непереливки… та пофіг, мені вже непереливки.

У Дніпрі мене оглянули і сказали готуватися до шпиталізації. У мене був отит і неврит внутрішнього вуха. Я повернувся в частину з бронь-папірцем — направленням лікаря. Ротний уважно подивився на нього, нічого не сказав і відправив оформлятися. Взявши з собою потрібні речі, я поїхав назустріч пригодам… у міський шпиталь.

Мене поклали в палату на шість місць. Окрім мене, там були ще три військових пенсіонери, два полковники і один майор. Офіцери у відставці вели тужливі бесіди на тему служби, Афганістану і різних аспектів армійського життя. Сперечалися до хрипоти з причин, які виїденого яйця не варті. Один з них розмовляв особливою мовою, коли до фрази з п’яти слів додається сім матів. Та-ааа, він був справжнім військовим. «Армія без мата, як солдат без автомата». Цей афоризм, напевно, був вигаданий, щоб виправдати обмеженість ось таких майорів. Я нічого проти матів не маю, але мова, заснована на матах, свідчить про обмеженість і тупоголовість мовця.

Я мав вільний вхід-вихід із території шпиталю. Тому я там з’являвся лише на процедури, поспати й іноді поїсти. Весь інший час я гуляв по Дніпру, їв у кафе і просто розглядав людей, сидячи в парку на лавочці, як маніяк. Близько восьми місяців я не бачив нічого, крім сірого бетону і лісу. Так, у моїй новій частині було веселіше, ніж у «Десні», але армійська побутовщина дуже швидко приїдалась і починала тиснути своєю сірою безликою масою. На це нашаровувались особисті проблеми з, так би мовити, робочим колективом, невпевненість у майбутньому, ну і весь букет психологічних проблем затюканого підлітка укупі з невпинною депресією.

Стандартний робочий день тривав від тринадцяти годин. Приходами зі служби в гуртожиток, я встигав лише помитися, попрати, поїсти і лягти спати. Абсолютно весь мій час проходив на службі, і від строковика я відрізнявся лише тим, що сам вирішував, де мені спати, хоча й це вже було непогано.

І ось після восьми місяців монотонності я потрапив у велике різнобарвне місто, де життя вирувало. Військове містечко при частині важко було назвати містом. Два десятки панельок із базаром посередині й населенням трохи більше п’яти тисяч осіб. І всюди військові. Я кілька разів намагався познайомитись з якоюсь дівчиною, але завжди натикався чи на дружину військового, чи доньку, або ж вона сама була військовослужбовцем. Мені дуже хотілося розмежувати своє життя і службу, щоб цей армійський маразм закінчувався на порозі моєї кімнати в гуртожитку. Звісно, це було неможливо, але мені цього дуже хотілося.

Доки лежав у шпиталі, туди потрапив хлопчина з поламаною рукою з моєї частини, на кілька років старший за мене. Зламав руку під час стрибків із парашута. Ми роззнайомились і кілька разів ходили гуляти разом. Він був місцевим, дніпропетровцем. Одного разу до нас приєдналися його друзі, й ми веселою компанією сиділи у парку, розмовляли й жартували. Я побачив двох дівчат, які стояли біля поручнів поблизу водойми, в якій плавали лебеді. Одна з дівчат мені дуже сподобалася. Світлі брюки в обтяжку, яскрава червона кофта, темне волосся, чудова фігура і розумне обличчя — мрія десантника. Мені дуже хотілося підійти, але я ніяк не міг зважитися. Мені спало на думку одягнути навушники і послухати музику для сміливості. Я вибачився перед компанією, сказавши, що мені потрібно дещо терміново прослухати, і зробив задумане обличчя. Не закінчилася і перша пісня, як її подруга попрощалась із нею і пішла, а вона продовжила стояти, дивлячись на воду. Я почав хвилюватися ще більше: раптом вона зараз просто піде. «Я на секунду», — сказав хлопцям, встав і зі страхом у животі попрямував до ставка. Ці двадцять метрів були справжнім випробуванням. З кожним кроком я звертав увагу на свої недоліки. «Блін, я взутий у китайські гумові „армійські“ капці родом із „Десни“, на яких коректором написані мої ініціали, щоб не вкрали», «Потрібно було хоча б кепку вдягнути, а то подумає, що якийсь лисий гопник», «У мене пострижені нігті?»… Я підійшов до поручнів за півметра від неї, зіперся на них і зробив вигляд, що дивлюся на лебедів. У вухах заграла моя улюблена пісня «Pink Floyd» — «Sorrow». Я подивився на дівчину, і вона в цей момент подивилась на мене, я посміхнувся їй, вона відповіла тим же. Підкоряючись імпульсу, я зняв з голови навушники і акуратно одягнув їх їй на голову. Вона трохи поправила і продовжила дивитися прямо. На її губах блукала легка посмішка. Я все так же просто стояв поруч і спостерігав за тим, як плавають лебеді.

Мені розповідали, що коли лебеді селяться у водоймі, то руйнують усі чужі гнізда і виживають усіх інших птахів. Такі собі гопники у світі дикої природи. Не знаю, чому я згадав про це…

Подивився на телефон, пісня грає вже сім хвилин, залишилася хвилина. А що там наступне? «Learning to fly». Чудово. Кидаю телефон у кишеню і простягаю праву руку відкритою долонею до неї, торкаючись злегка її руки. Вона кладе свою долоню на мою, я стискаю пальці, роблю крок назад і кивком показую на тротуар уздовж ставка. Посміхаючись, вона мовчки погоджується, і ми йдемо під руку. Я махнув рукою хлопцям, ті, посміхаючись, махнули мені. Напевно, вони увесь цей час спостерігали за нами і не розуміли, що відбувається. Я, чесно кажучи, і сам не дуже розумів, що відбувається. Знову подивившись на телефон і побачивши, що пісня закінчується, я вказав пальцем на навушники, вона їх зняла, я сказав, що більше немає нічого вартого уваги, склав і сховав їх у кишеню. Нарешті ми познайомились. Близько години ми гуляли по парку, потім я запропонував піти перекусити. Пішли в піцерію і просиділи там, розмовляючи, до самого вечора. Не сказав їй, хто я і чим займаюся. Вже давно зрозумів, що мої наївні фантазії щодо того, що дівчатка захоплюються мужніми десантниками, це просто вигадки, які не мають нічого спільного з реальністю. Ми домовилися зустрітись і погуляти завтра. І так ми прогуляли кілька днів. Зрештою, я їй все ж-таки розповів, чим займаюся, тому що не придумав, як пояснити, чому кожен день в одному й тому самому одязі й чому на мені ці китайські гумові капці з моїми ініціалами. Вона показувала мені місто, ми пройшлися по крамницях і підібрали мені нормальний цивільний одяг. Разом з нею я вперше у своєму житті сходив у кіно. Ми просто гуляли, розповідали одне одному історії, жартували і сміялися.

Під час однієї з прогулянок вона сказала, що її батьки їдуть, і я можу з суботи на неділю залишитись у неї, нормально поїсти, полежати в гарячій ванні. Ванна. Я взагалі забув, що вона десь існує. Звичайно ж, я погодився. Питання зі шпиталем я планував вирішити згодом.

Спробував відпроситися у лікаря, але мені не дозволили. «Це ж військовий заклад, — відповів він. — Ви вже зовсім розперезалися, товаришу солдате. Що, свобода розбещує?». Але хто такий військовий лікар-полковник порівняно з теплою ванною, домашньою вечерею і переглядом кіно з чарівною дівчиною. Я поговорив із військовими пенсіонерами, попросив їх підстрахувати у разі чого, і вони, мабуть, згадавши свої молоді роки, благословили мене й дали своє формальне «добро». План був простий і банальний. Після вечірньої перевірки я відчиняю вікно, вистрибую і біжу до жаданої волі через паркан, а вранці перед перевіркою я телефоную «однорукому» знайомцю і той допомагає мені залізти назад у вікно, яке було на висоті двох метрів.

Після того як увечері всіх порахували, я, не гаючи часу, приступив до операції. Через кілька хвилин я вже йшов по Дніпру у напрямку її будинку і слухав музику. Проходячи повз аптеки, дещо згадав. Дещо дуже важливе. Зайшов і купив презервативи. На всякий випадок. На щастя, багатий досвід у процедурі купівлі цих виробів я здобув ще в дитинстві під час своєї реалізації підприємницьких проектів.

Спеціально завернув на проспект Карла Маркса, щоб купити квіти. До речі, ніколи раніше не купував квіти. Тільки Мамі з Бабусею. Коли за хабар їздив додому на вихідні. Хабар був за те, щоб командири забули про мене в суботу, яка немовби також робоча.

У її батьків була хороша двокімнатна квартира практично у центрі міста. Вона впустила мене, обняла й поцілувала, я вручив квіти і відповів тим самим. Не знаю, як так вийшло, але якось вийшло, що ми простояли так, цілуючись хвилин п’ять, напевно. Не знаю. Час у такі моменти рухається за іншими законами.

— Ти спочатку у ванну чи повечеряєм? — раптом запитала вона.

— Ванна, — відповів я, розпливаючись у посмішці.

Описати словами те, що я відчув, занурюючись у гарячу воду, неможливо. Мене так розслабило, що очі заплющились, і я ледве змушував свої груди напружуватися, щоб легені наповнювались киснем. Не знаю, скільки часу я так пролежав.

— Ти там живий? — почувся її голос за дверима.

— Так, вибач. Мене так сильно розморило…

— Я сумую.

— Виходжу.

На столі вже чекала вечеря. Куряче філе, запечене з томатами, салат і пюре. Одразу згадав Бабулю, і слина заповнила рот.

Під час трапези ми розмовляли, я жартував, вона сміялась, і я починав реготати слідом за нею. У неї був кумедний сміх. Я люблю, коли людям весело.

— Ну що, підемо дивитися кіно? До речі, ти зможеш залишитися у мене сьогодні? — мимохідь запитала вона.

— Так, звісно. Я з тобою до ранку. Потім мені потрібно буде з’явитися на ранковій перевірці, а після процедур ми знову зможемо зустрітися.

— Чудово. Слухай, я забула купити вино. Ти не міг би спуститися вниз, у крамницю?

— Так, звісно.

Вона мені пояснила яке, і я відправився на чергове завдання. Повернувшись у квартиру і замкнувши за собою двері, я почув її голос із зачиненої кімнати:

— Відкоркуй, будь ласка, вино. На кухні лежить штопор.

— Добре.

На столі лежав штопор і стояли два келихи. Ну, що ж, сьогодні буде виняток.

Відкоркував пляшку і, взявши на себе сміливість, налив вино в келихи. Двері відчинились і вийшла вона… у темній прозорій білизні. Сказати по правді, я й гадки не мав, що в цей момент мені потрібно було робити. Благо, вона була старша за мене на п’ять років, і сама направляла мене. Підійшовши, вона взяла келих з вином, надпила кілька ковтків, облизнулась і поцілувала мене. Я взяв її на руки і поніс у кімнату. І ми всю ніч… дивилися кіно.

Вранці мені дуже не хотілося йти, але моя відсутність на ранковій перевірці могла мати дуже серйозні наслідки. Процедура мого повернення пройшла як по маслу. У шпиталі ніхто не помітив моєї відсутності, й після обіду ми знову зустрілися.

Через кілька днів мене виписали, і я повернувся в частину. Найперше, що я почув від строковиків, це звинувачення в тому, що я «косар». Та, наплювати. Я не прагнув розбиратися в аспектах психології людей, які живуть за принципом: «Ми не хочемо, щоб нам стало краще, ми хочемо, щоб іншим було так само погано, як нам».

У мені щось перемикнулося. Ця історія з дівчиною зачепила якусь струну. І її дзвін був ще тихим, але я відчував, що скоро він стане гучним. Я відправився до Зампотеха і знову попросив його зробити характеристику. І він знову мені відмовив, нерозумно було б сумніватися. Тому що не повинен такий безрукий бовдур, як я, зайняти місце офіцера поруч із ними, гідними представниками алкокорупційної армії.

Доки був у шпиталі, я надивився на цих літніх полковників і наслухався історій з їхнього життя. З одного боку… а з іншого — чорнява красуня, і все, що з нею пов'язано. — життя, іноді складне, іноді просте. але завжди сповнене яскравих фарб. У мене виникла дуже серйозна дилема: а чи потрібно мені взагалі пов’язувати своє життя із цим. І коли Зампотех знову відмовився зробити документ, а на шикуванні замість того, щоб відправити мене у парк допомагати ремонтувати машини, мене відправили на якусь тупу роботу, я твердо вирішив, що не залишусь в армії. Просто дослужу контракт і звалю звідси до бісової матері.

* * *

Але струна звучала тихо… чи навіть зовсім замовкла. Із прийняттям цього рішення зі мною не сталося жодних якісних змін. Я продовжив службу так само, як усі інші. При першій-ліпшій нагоді я намагався не працювати, постійно косив, якщо раніше приходив до частини навіть із температурою 38, то тепер найменша застуда була приводом відкрутитися від роботи. Мені було легше думати, що армія заглушила всі мої амбіції, мрії та будь-які прагнення. Я просто хотів дослужити до кінця контракту. Я завжди цікавився, ким були мої товариші по службі до армії. Хтось начальником на залізничній станції, хтось студентом, хтось шахтарем. Позаяк я був уже упевнений у тому, що в армії не залишуся, почав розглядати різні варіанти цивільної роботи для себе. У мене настільки опустилася планка очікувань, що я всерйоз розглядав зокрема варіант копання ям за гроші. Щоб якось відволіктися і відпочити від армійського побуту, я намагався їздити у місто Дніпро за будь-якої можливості.

В армії по-справжньому розкривається не лише зима, але й літо. За те, перше моє літо в армії, я випив води з-під крану більше, ніж, напевно, за все життя до цього. Мої товариші по службі називали її «кран-кола». Влітку є один плюс — нехолодно. З нього випливали ще маленькі плюсики, зокрема можна було спати прямо на вулиці під час роботи чи чергувань.

Якось під час чергування в парку, десь о четвертій ранку, я так захотів спати, що засинав вже на ходу. Намотуючи вже соте коло навколо боксів із технікою, я піймав геніальную ідею — присісти на лавочці. Не минуло, напевно, і кількох секунд, як я заснув.

Раптом я відчув якийсь рух у ділянці пояса. Я розплющив очі й підхопився на ноги. «Стій! Хто йде?», — видавив я із себе перше, що прийшло у голову. Прямо в очі мені світив здоровенний ліхтар, який тримав у руках хтось за метр від мене. Через нього я взагалі нічого не бачив. «Прибери ліхтар!», — сказав я, вже дещо прийшовши до тями. Раптом мені в груди прилітає важкий удар і я відсахуюсь назад.

— Ахуєнно поспав? — вимовив голос за ліхтарем.

— Я не спав.

— Аж хропів. Охоронець хєров!

Він прибрав ліхтар і переді мною постав строкових, на голову вищий за мене і з мордою у два рази більшою. Я згадав про причину свого пробудження і направив руки до пояса.

— Поверни ніж.

— Двісті гривень за штик-ніж.

— Я не маю зараз грошей.

— Тепер це мій ніж.

— Я не здам наряд без нього.

— Усе. Йди гуляй.

Він розвернувся і пішов у бік армійського намету, розміщеного поблизу боксів.

— Будь ласка, поверни ніж.

Він відмахнувся, як від надоїдливої мухи і не повертаючись зайшов у намет.

Чорт, чорт, чорт, чорт… що ж робити? Я «проїбав» штик-ніж, і це буде мій найбільший заліт за весь період служби. Намагаючись прийти до тями після такого різкого пробудження та подальших подій, я вирішив зателефонувати черговому і розповісти про ситуацію. Біда в тому, що черговим був Зампотех. І викрити мене в такому проступку для нього буде просто подарунком. Але я не бачив іншого виходу. Зателефонував, коротко описав, що трапилось, але сказав, що не заснув, а йшов сонний, а цей хлопець підкрався і висмикнув у мене ніж. Так, в армії я став регулярно брехати.

Зампотех прибіг разом з іще одним днювальним. Він одразу почав голосно мене розпитувати, що трапилось, я йому знову описав вигадану ситуацію. Він був на нервах і почав кричати на мене. У мою щелепу прилетів удар. Найімовірніше не кулаком, а долонею… так мені здалося. З ревом він влетів у намет, куди раніше зайшов солдат з моїм ножем. Картина олією: там сиділи троє солдат, пили горілку і закушували. Зампотех почав з’ясовувати тепер у них, що трапилося. Колеги висловили версію, що я спав, і мені довелося знову при всіх брехати, мій кривдник одразу сказав, що я брешу, я сказав, що бреше він, загалом почався балаган. Зампотех зателефонував черговому по частині, сказав, що тут строковики замість чергування бухають. Той серед ночі підняв командира їх підрозділу, про мій ніж взагалі вже всі забули. Вся увага переключилась на п’яних солдат.

Ротного тоді не було у частині, він був на курсах, а його обов’язки виконувало Руде Опудало. І після наряду мені довелося звітувати йому про ситуацію. Той одразу почав лякати мене звільненням і тим, що інформація дійде до Комбата. Ситуація ставала небезпечною. У результаті мені довелося заплатити йому двісті гривень. До речі, суму я сам назвав. Він підсунув мені листок паперу і запитав, скільки я готовий дати за те, щоб історія зам’ялася сама собою, я написав цифру двісті… це перше, що прийшло мені в голову. Мабуть, тому що той солдат вимагав двісті за ніж. Я відчував себе тупим і не оригінальним. Загалом я ще легко відбувся. Потрапив би до Комбата, мені довелося б заплатити ще більше… напевно. Це я себе так тоді утішав. Моя зарплата була тисяча триста гривень, а в Рудого Опудала — близько двох тисяч, тож двісті гривень — це була досить вагома сума для нас. Емоції, викликані такою сумою, легко читалися, хоча він з усіх сил намагався робити кам'яне обличчя.

Я заснув на чергуванні, у мене відібрали ніж, а я, навіть нічого не зробивши, отримав по фейсу, віддав гроші… список людей, які виставили мене лохом, просто зашкалював.

До речі, гроші то були не зовсім мої. Мені їх «віддали» буквально за тиждень до цієї ситуації.

Три тижні тому

У мене задзвонив телефон. Я подивився на екран — «Номер прихований». Виявилося, що це слідчий з мого міста. Він описав ситуацію. Вони розслідують корупційні схеми з боку начальства ПТУ, в якому я навчався перед армією. А цікавлю їх саме я тому, що коли я перестав ходити на заняття і залишився працювати на заводі, мене ніхто не відраховував. За папірцями я був цілком собі нормальний студент, ось тільки стипендію мою ділили між собою куратор, головний майстер, директор і ще там хтось. А зараз це все спливло, і слідчому були потрібні мої свідчення. Ми домовилися про зустріч, і через кілька днів він під’їхав до КПП. Все закінчилося швидко: я вийшов, сів до слідчого в машину, розповів, що й до чого, поставив підпис і він поїхав.

Тижнів через два знову дзвінок з невідомого номера.

— Алло.

— Привіт! Це твій куратор. Як у тебе справи?

— Непогано. Служу.

— Слухай, ти ж у нас не довчився, і документи твої залишилися у нас. Тут потрібно щоб ти розписався, що ми тобі стипендію там платили, документи віддамо і все таке.

— Ну, я перебуваю в Дніпропетровській області, тож я ніяк не розпишусь.

— Нічого, я до тебе приїду.

Домовилися зустрітися у вихідні. У суботу він телефонує і каже, що вже під’їжджає. Я відповів, щоб чекали біля «Танка». Це пам’ятник такий біля дороги. Хороший орієнтир. У цей момент я був у гуртожитку разом зі своїм сусідом і двома його друзями, всі ми служили в одній частині. Я розповів їм коротко ситуацію і запропонував приєднатися до мене під час зустрічі, щоб налякати і витрусити побільше грошей за мій підпис. Я знав, що куратор їде не лише заради своєї шкури, а й заради порятунку всього начальства ПТУ.

Він приїхав також не сам, з ним був головний майстер і ще якийсь хлопець років тридцяти. Я підійшов до них зі своїм сусідом, а інших «подільників» попросив постояти збоку і в разі чого підійти.

Ми всі привітались, і куратор одразу перейшов до справи, дістав документ і попросив мене підписати. Я посміхнувся і сказав, що не буду підписувати. Настав час вимагати гроші. Ця ситуація була абсолютно не стандартна для мене, і було вкрай важко переламати себе й сказати про це відкрито. Я щось мусолив, розмазував соплі, доки не встряв мій сусід і не сказав:

— Так, хлопці, ви ж проїхали таку віддаль на Москвичі не просто так, правильно? Давайте так, сюди ви кладете суму, — він кладе руку на багажник. — Сюди папірець, він розписується, кожен забирає своє і мирно розходимося.

Тут із лісу вийшли ще двоє наших друзів. У куратора дуже сильно почали трястися руки.

— Скільки? — запитав він.

— Те, що ви у мене відбирали за час мого навчання, і трохи зверху. Давайте, тисяча двісті гривень.

Він поліз на заднє сидіння, дістав з барсетки гроші, відрахував суму і тремтячими руками поклав їх на капот. Сказати по правді, я ніколи раніше не бачив, щоб у людини так тряслися руки. Підпис поставив, забрав гроші, побажав щасливої дороги і помахав ручкою. Обличчя у товаришів з ПТУ були дуже невдоволені. Майстер перед тим, як сісти в машину, так мені й сказав:

— Я був про тебе кращої думки.

Його слова я прийняв філософськи і на секунду навіть дуже серйозно задумався:

— Так, я теж був про себе кращої думки, — пробурмотів я собі під ніс.

Коли ми з хлопцями йшли по лісовій стежці назад у містечко, мій Сусід попросив грошей за свою допомогу. В принципі, справедливо. Я дав двісті гривень і пішов додому, а вони пішли бухати. Пізно ввечері Сусід прийшов п’яний і одразу ліг спати. Загалом він був хорошим хлопцем, трохи бидлуватим, трохи неохайним, але зате чесним і по-своєму правильним.

Ось так у мене з’явилися додаткові гроші, і саме тому я зі спокійною душею віддав Рудому Опудалу двісті гривень. Мене трохи мучила совість за те, що я зробив. І розлучитися із цими двомастами гривнями мені було навіть радісно.

Я все нижче і нижче опускався у своїх власних очах, і найстрашніше — не розумів, як вибратися з цього болота, що засмоктувало мене. А іноді мені ставало страшно: може, я насправді й не хочу з нього вибиратися?

* * *

З самого ранку батьки зателефонували мені й привітали з Днем народження. У мене ніколи не було якогось особливого відчуття у цей день. Якби не сім’я, я б взагалі забував про нього. Так було і цього разу. Абсолютно стандартний службовий день з якоюсь безглуздою роботою. Вже пізно ввечері, коли я збирався лягати спати, задзвонив телефон:

— Алло, — здивовано промовив я.

— Алло. Сину, привіт, — напівпошепки привітався зі мною Батько. — 3 Днем народження. Ти знаєш, що я дуже тебе люблю, ти у мене найкращий. Побажаю тобі лише здоров’я і залишатися таким же хорошим хлопцем.

— Дякую. Чому ти шепочеш?

— Сину, я в тюрмі.

— Ого. Оце так новина.

— Так. Мусора все-таки знайшли привід.

— На скільки тебе закрили?

— На три роки.

— Прямо, як у мене контракт, — посміявся я. — Дембельнемося майже разом.

— Все, сину. Я маю віддавати телефон, бо тут це заборонено.

— А чий це телефон?

— Однієї людини.

— Ну добре. Телефонуй тоді в будь-який час.

— Так. Давай, синку. Ще раз зі святом.

* * *

Йшов місяць за місяцем. Я змінювався. У цьому році мені виповнилося дев’ятнадцять років. Але чи став я дійсно старшим? Ну, за останній рік я точно подорослішав більше, ніж, напевно, за кілька років у цивільному житті. До речі, у десанті я повністю вилучив зі своєї мови слово «останній», тут замість нього вживають «крайній».

Як змінилася моя думка про армію? Достатньо, аби я не хотів мати жодного стосунку до цієї структури, яка по суті своїй є збіговиськом алкашів із підвищеним почуттям власної важливості через блакитний колір у деяких елементах свого одягу.

Я втомився слухати вигадки про повій, пиятики, втомився брати участь у словесних конфліктах і змагатися в їх колючості, коли хтось намагався за мій рахунок самоствердитись. Я настільки розкис, що справді був схожий на невдаху, якому можна звісити ноги на плечі.

Колектив був мені вкрай неприємний. Були ті, з ким я міг спілкуватись, але це одиниці серед сотні людей, які мене постійно оточували.

Місцевий менталітет був особливим. Я іноді відзначав, що один і той самий чоловік у формі й без неї вів себе по-різному. Таке враження, що рівень моралі у людей падав одразу, як тільки вони одягали форму. Я не запитував, і мені було все одно, однак я постійно чув розповіді про те, як чиясь офіцерська дружина переспала з якимось солдатом, як чийсь чоловік переспав із чиєюсь дружиною. Складалося враження, що ти серед суцільного лайна. У частині було багато хороших офіцерів, але їх, на жаль, було значно менше, ніж тварюк із офіцерськими погонами.

І жарти були дебільні. Два знайомих сержанти на навчаннях ішли через ліс і побачили сплячого під деревом солдата. Вони підійшли, взяли його кепку, відрізали дашок і пішли. Запитайте, навіщо? Армійський гумор — дуже специфічний. Рідко можна натрапити на який-небудь витончений жарт. В основному все зводиться до того, аби щось зіпсувати чи непомітно украсти, а потім дивитись, як людина метушиться у пошуках зниклої речі. Одного разу Руде Опудало заховало автомат мого товариша по службі й вимагало з нього пиво. Ось такі жарти.

Такий образ десантника цього часу. Навіть офіцери-десантники. Якось вночі строковики стояли в наряді, й до них у гості заглянув п'яний товариш прапорщик. Саме цей персонаж любив познущатися над солдатиками, обізвати, «пробити раму», іноді украсти, як він згодом вкраде мій рюкзак зі спортивним одягом. І от строїв він, строїв наряд півночі, пив пиво, а потім пішов у туалет і зник Минуло двадцять хвилин, півгодини, наряд уже хвилюватися почав. Потрібно йти і перевіряти. Черговий пішов у туалет, і бачить старшину, який сидить голою сракою в дірці, ноги стирчать у щілині під дверима, а він спить обісцяний. Наряд розбудив його, той проспав до ранку на вільному ліжку і пішов.

Такий стиль поведінки культивувався роками, десятиліттями. Ця атмосфера створювалася солдатськими приказками, афоризмами, жартами нижче поясу. У радянській армії плекався образ п’яного бидла як основного героя солдатського фольклору. На жаль, українська армія не змогла якісно змінитись за минулі двадцять з хвостиком років. І навіть армійська еліта — десантники — була з’їдена цієї корозією пропаганди бидлостилю.

Я весь час жалів себе, жалів за те, що я потрапив у гаку погану історію. Але насправді я був сам у всьому винен. І дуже скоро я в цьому розібрався.

* * *

Було звичайне бригадне шикування, і не передбачалося нічого цікавого. Але раптом нам усім наказали підійти ближче до трибуни, очевидно, щоб добре почути Комбрига. Вся бригада підійшла ближче, змістилася до центру, і Комбриг почав говорити. Йшлося про те, що якийсь солдат написав лист у прокуратуру і розписав у ньому, як Нач. фін збирає гроші з солдат та сержантів. «Я знаю цю людину багато років і впевнений у її сумлінності», — говорив Комбриг, переконуючи нас таким чином у її чесності. Хоча дивно. Абсолютно всі, хто там був, знали правду. Для кого був цей спектакль? «Будьте чоловіками. Не пишіть анонімні листи, а вийдіть зараз і висловте свої претензії та звинувачення. Вийдіть зараз зі строю і скажіть все в обличчя!», — намагався маніпулювати головний начальник. Тепер зрозуміло. Цей спектакль не «для кого?», а «для чого?». Максимум — знайти конкретних незадоволених, але таких дурнів не знайшлося. Мінімум — спробувати залякати усіх інших, щоб більше й не думали щось комусь писати.

Для мене ця ситуація була щирим признанням Комбрига в тому, що він не просто замішаний, а ще й зацікавлений у тому, щоб у бригаді процвітала корупція. Ніколи в житті не повірю, що він не знає, що твориться у нього під носом. Я приїхав у бригаду, і вже через тиждень знав про те, що можна отримати всі виплати одразу, якщо дати Нач. фіну на лапу. А Комбриг не знав? Це навіть не смішно. Це — абсурдно.

* * *

Осінь. Вже рік минув відтоді, як я покинув дім і пов’язав своє життя з армією. Я весь рік мав можливість спостерігати за життям старослуживих та офіцерів, і мене лякала перспектива стати на них схожим. Сидить на лавочці прапорщик, у нього на телефоні грає армійська пісня про нескінченну мужність десантників, п’є пиво, поруч сидять дружина з маленькою донечкою.

Із самого початку я звернув увагу на те, що найбільше на цю армійську романтику ведуться люди, у яких за душею нічого немає. Я маю на увазі не в матеріальному плані, а в духовному, якщо можна так висловитися. Людина як особистість не самодостатня. Вона намагається порожнечу всередині себе заповнити за допомогою найпростіших інструментів, які доступні людині: жадібність, пиха тощо. У цьому разі це пиха. Цей прапорщик слухає пісні про відвагу десантників, щоб підняти собі самооцінку, щоб відчути себе частиною цього закритого клубу. Сам по собі він нічого не вартий. Він у свої тридцять років і п’ятнадцять разів не підтягнеться, а коли солдати здають нормативи з бігу, стоїть осторонь і чекає, коли йому намалюють оцінку. Кращим проведенням часу для нього є розпивання пива у будь-якій компанії і в будь-якому місць Про яку силу духу або фізичну силу (про ЩО співають у цих пісеньках) може бути мова? Але нікого це не цікавить. Ці пісеньки так само, як і тупі алкотрадиції, — лише спосіб відчути себе крутим, не піднімаючи дупи з дивана.

Коли я потрапив у бригаду, то теж слухав чимало подібної музики. Найсмішніше, що більшість цих пісеньок про Чечню чи Афганістан. Який ми маємо стосунок до цих воєн? Жодного. І ось я постійно замислювався над цим запитанням. Якого біса ми пишаємося словами, які не про нас? Ніхто з нас не воював. Навіть ті, хто були в миротворчих місіях. Більшість там просто займались охороною. Загалом, щоб вибити у себе з голови всю цю дешеву псевдоромантику, мені знадобилося кілька місяців. Досить просто розгледіти, що відбувається навколо, і запитання «І це все? А чим пишатися?» саме виникає в голові. За цілий рік під час стрільб я жодного разу не дізнався свого результату. Я взагалі не знав, що, виявляється, нам ще й оцінки якісь там виставляли. Дев'яносто відсотків тих, хто в армії більше дев’яти років, не здатні навіть тушу свою на турніку підняти. Усі бухають, зраджують один одному, один з одним, ніхто не працює на результат, всюди суцільна показуха, пил у вічі. Вся ця картинка — фікція, за якою немає нічого, крім обриганого в туалеті офіцера і обісцяного прапорщика, який заснув у калюжі власної сечі. Думаєте, я брешу і просто займаюся зализуванням своїх образ? Я був би тільки радий, якби так воно і було. Можливо, тоді не загинуло б стільки людей у війні, до якої ми не були готові за всіма параметрами.

Мені зателефонували знайомі з мого міста і сказали, що Тато погано себе почуває. Я зателефонував ротному, сказав йому, що не бачив Батька майже два роки (що було правдою), тому що він працював у Росії (а це вже брехня, але я не хотів посвячувати кого б то не було в нюанси свого сімейного життя), і він приїжджає додому на тиждень, а я був би дуже вдячний, якщо мені дозволять оформити лікарняний і з’їздити додому. Взагалі-то я дуже рідко про щось просив, особливо, коли йшлося про відсутність на службі. Купити лікарняний у медроті або шпиталі, щоб поїхати по своїх справах, було звичайною практикою. Всі про це знали і всі користувалися цим. Ротний сказав, що допоможе. Наступного дня мене викликали до нього в кабінет. Я зайшов. Там з ротним сидів Зампотех, який одразу ж почав єхидно у мене розпитувати, що, куди і навіщо, а потім почав висувати претензії по службі, розповідати, що він про мене думає, і що нікуди я не поїду. Та як я взагалі мав нахабство відпрошуватися на поїздку додому! Ротний у цей час не промовив ні слова. Загалом, зграя керівництва підрозділу відмовила ротного від цього негідного рішення. Додому я так і не потрапив і батька не побачив.

* * *

Чесно, я не знаю, чому мені ніколи не вдавалося знаходити спільну мову з людьми. Але я постійно був один. Я був жалюгідний і сам довів себе до такого стану і становища. Щоранку я йшов на службу, як на тортури. Мені знову доводилося бачити ці пики, вислуховувати претензії і терпіти колектив, в якому кожен думає тільки про те, як би перекинути свою роботу на іншого або поліпшити своє становище за чужий рахунок.

Той стан, в якому я опинився, був мені неприйнятним. Одного разу, розм’якнувши і давши слабинку, моя шия атрофувалась, і знову підняти голову було неймовірно складно. Але не неможливо. Просто я не дійшов до крайньої точки кипіння, коли терпіти вже було несила. Так, виявляється, я дуже терплячий, і весь цей час доходив до своєї межі.

Пройшов рік, і строковики роз’їхалися по домівках. Ще за кілька місяців до дембеля вони починали готуватися до звільнення. Сказати по правді, ніколи не розумів цих повадок: перешивати свою форму в маскарадний костюм і їхати додому схожим на павича. Але мені муки творчості майстрів швейної справи не загрожували, а в іншому — не мого розуму це справа.

Так вийшло, що це був переломний момент у нашому роді військ. У той рік було прийнято рішення, що в десантних військах більше не буде солдат строкової служби. Казарми спорожніли: на кожну роту припадало близько десятка контрактників.

Період був складний. Роботи менше не стало, а от людей катастрофічно не вистачало. Ми ходили в наряди практично через добу. І ось під час одного з таких нарядів я дійшов до своєї точки кипіння.

* * *

Ми щойно заступили в наряд, поділили ніч між собою і, стоячи в «битовці», почали думати, що купити з продуктів, доки «балдир» не закрився.

— Пиздуй у магазин за хлібом, — сказав мені Каратист, прямуючи до виходу з «биговки». Він був черговим по роті.

— Нахуй ти зі мною так розмовляєш? Скажи нормально, і я сходжу, — відповів я, стоячи у дверному отворі й відчуваючи, як починаю злитись.

Він підійшов впритул до мене, що ще більше мене розлютило.

— Якщо я тобі скажу, підеш парашу мити, — його посмішка одночасно висловлювала презирство і обіцяла жорстку розправу…

Він почав йти вперед, штовхаючи мене плечем. У цей момент рубильник переключився. Перед очима звідкілясь узявся Дід.

Різким рухом моя ліва рука схопила Каратиста за комір, а правою я вдарив його в обличчя так сильно, як, напевно, ніколи у житті не бив. Його комір вислизнув з моєї руки, а тіло втратило рівновагу і почало падати назад. У надії не загриміти ноги Каратиста почали перебирати під собою, але він все ж таки звалився накарачки. Це все сталося за секунду. Я зробив крок уперед, щоб ногою вдарити його по обличчю, але ззаду мене схопив інший днювальний і відштовхнув. Я прийшов до тями. Каратист стояв, зіщулившись на карачках з опущеною головою, а на підлогу з розбитого обличчя капала кров. У моєму житті вже була подібна картина.

— Вибач. Я не хотів, — вимовив я.

Кулак занімів: між кісточками лопнула шкіра. Незважаючи на слова вибачення, я відчував величезне задоволення і прилив сил. Я допоміг Каратистові піднятися, дав йому свою хустинку, яку завжди мав при собі. Від удару в нього на щоці лопнула шкіра.

— Головне, щоб фінгала не було, коли прийде перевіряючий, — вимовив Каратист.

— Потрібно холодне прикласти. Дай хустку, я піду, намочу її водою.

Намочив і дав йому знову. По хліб пішов інший днювальний.

Фінгал у ту ніч не з’явився, і ми благополучно відстояли наряд. У Каратиста до мене не було жодних претензій. Сидячи вночі у наряді, я згадував свою першу ніч у гуртязі й як ця людина знущалася наді мною, молодшим на рік. Сумніви розвіялись — я усе зробив правильно.

Наступного ранку, коли ми удвох прийшли на службу, він, вже із синцем на обличчі, перший із посмішкою простягнув мені руку. І загалом до самого кінця своєї служби (а йому залишалось іще півроку) він жодного разу не образив мене і завжди перший протягував руку при зустрічі.

Коли він зробив цей жест при зустрічі, я здивувався і замислився. Може, я повільно міркую, але мені здалося, що я зрозумів, як усе працює. Поверхом вище в наряді стояв солдат, який вже місяць був винен мені гроші. Але, вважаючи мене лохом, думав, що їх можна не віддавати. Я вирішив ризикнути і продовжити свій соціальний експеримент. Піднявся до нього на по верх, зайшов у казарму. Він саме в цей час стояв на тумбочці перед входом.

Дуже зухвалим тоном я його запитав про борг, а він у черговий раз відповів, що сьогодні увечері віддасть. Я розвернувся, відчинив двері, щоб вийти, і сказав:

— Тобі повезло.

— Ой, бля. Нєхуй мене лякати, — крім слів, які він виголосив, мене дуже розлютив його огидливий тон.

Я розвернувся, за два великих кроки підійшов до нього і з розмаху вдарив у груди. Він вдарився об підвішену за спиною фанеру з написом «Служу українському народові», і вона впала. Мій «позичальник» зігнувся, я схопив його за кітель і відкинув убік. Він упав, але одразу підвівся і почав розповідати про те, що я ненормальний, бо він у наряді.

— Чекаю гроші увечері, — і пішов.

До кінця дня він віддав мені борг.

Десь через тиждень я зчепився в коридорі з офіцером з іншої роти. Він намагався заштовхати мене в казарму, але я був досить міцним, і в нього це не вийшло. Я схопив його, трохи підняв над землею і кинув у бік сходів. Він, розлючений, не став знову до мене лізти, а важко дихаючи, просто пригрозив мені страшними карами і зайшов до підрозділу.

Під час роботи у боксах я зчепився із другим своїм колишнім сусідом — з Богатирем. Але тут вже перевага була не на моєму боці. Він так стиснув мою шию, що я почав втрачати свідомість. Після того як я прийшов до тями, то вже був спокійний. Ніхто ні на кого зла не тримав.

Останній випадок пригальмував мене в моєму ознайомленні з новим світом. І я не стрибав на всіх підряд із кулаками. Лише В тих випадках, коли це загрожувало моїй репутації. Більше я не дозволив нікому публічно мене принизити. Але також і почуття самозбереження було мені притаманне, і коли я бачив, що шансів у бійці у мене дуже мало, намагався вирішувати питання словами, не завжди вдавалось, але все ж частіше, ніж раніше. Я бився один-два рази на місяць. Мені подобалося. Ставлення до мене змінилося дуже сильно. Я почав перетворюватись на собаку.

* * *

Десь наверху було прийнято рішення — на базі четвертої роти створити контрактну роту, яка би брала участь у всіх навчаннях і була б показовою, а потім на базі другого батальйону зробити цілий контрактний батальйон для тієї ж мети, а потім і всю бригаду повністю укомплектувати виключно контрактниками. Нам підняли зарплату в два рази, змінили підхід до організації наряду, що стало просто революційним нововведенням, яке відразу полегшило життя абсолютно всім військовослужбовцям. Зробили робочий день до п’ятої години вечора, що здавалося чимось зі сфери фантастики. Казарму поділили гіпсокартоном на кімнати і зробили ще один гуртожиток. Загалом умови служби стали дійсно кращими. Навіть воду в містечку тепер не відключали з десятої вечора до шостої ранку. Я знову почав замислюватись, а чи не залишитись мені все ж таки в армії.

Я потрапив у цю контрактно-експериментально-показову роту, для укомплектування якої збирали контрактників з усієї бригади. Новий підхід до служби, новий колектив, нові командири — все як на замовлення. Коли мені повідомили новину про моє переведення в новий підрозділ, сказати, що я зрадів, — взагалі нічого сказати. У грудні я зробив чотири стрибки з парашутом, щоб закрити програму й отримувати надбавку до зарплати. Загалом, життя налагоджувалося.

* * *

Я стояв із парашутом за спиною, а переді мною сідав гелікоптер, щоб забрати черговий борт. Мені було так страшно, як ніколи. Дев’ять місяців тому я стояв на цьому ж місці й мені було абсолютно все одно, але зараз я боявся так сильно, що мій рот не закривався і я постійно базікав про що-небудь із ким завгодно. Намагався себе чимось відволікти.

Другий стрибок, третій, четвертий… я вже не заплющував очі. Більше того, я навіть думав під час падіння. Неймовірне відчуття. Час сповільнюється, і ти при цьому контролюєш свої думки. На цей раз я стрибав уже з шестиста метрів, і на моїх грудях був пришвартований автомат. Це створювало певні ризики. Потрібно було прибирати голову вліво: при відкритті парашута підвісна система разом з автоматом натягувалась, і можна було отримати «ствольною» коробкою по щелепі, причому від такого удару можна легко втратити свідомість.

Під час стрибків дуже важливо було не лише не втратити свідомості, але й не згубити кільце, тому що тоді ти ризикував стати біднішим на двісті гривень… Тепер у мене п’ять стрибків, і на моїх грудях висить значок парашутиста з цифрою п’ять. Я мріяв про це. Я пишався собою.

* * *

У середині грудня мені зателефонувала Мама. Я в цей момент сидів у казармі. Встав з табуретки і відійшов у бік, де нікого не було.

— Алло.

— Привіт, синку. У мене погана новина. Твій старий помер.

— Як… — це не було питання. Це просто слово, що випадково вислизнуло з мене. Я був у ступорі.

— Згорів від сухот.

— Коли похорон?

— У четвер.

— Я приїду.

— У тебе там все добре?

— Так. Давай, Мам. Мені потрібно дещо зробити.

Я знову сів на табуретку і втупився в одну точку.

— Що трапилось? — запитав мене товариш по службі.

— Все добре.

— Ти на обличчі змінився. Тобі погано?

— Ні. Все добре.

Сказавши це, я встав і попрямував до свого нового командира.

— Товаришу капітане, дозвольте зайти.

— Щось термінове?

— У мене Батько помер.

— На аркуш, пиши рапорт на тижневу відпустку за сімейними обставинами.

У будь-якій іншій ситуації я б дуже сильно здивувався тому, наскільки лояльно до мене поставились. Але зараз я не розумів, що відчуваю.

Я написав рапорт, командир його підписав, потім я зайшов до Комбата, той теж без питань підписав, і я пішов у штаб, щоб віддати в «несекретку» на підпис Комбригу. У штабі мені сказали, що не зможуть мене пропустити.

— Друже, — звернувся я до чергового. — У мене Батько помер. Мені потрібно на похорон.

— Співчуваю, брате. Проходь. Тільки не попадися без пропуску.

Останній підпис мали поставити завтра вранці, але мене без запитань відпустили вже сьогодні. Я взяв квитки на потяг і поїхав додому. У четвер вранці я виїхав у село, в якому жив Тато. Заходячи в будинок, я побачив тіло Батька у труні. Він був лисий, навкруг його голови і через лоб проходив шов, що залишився після розтину. Він був страшенно худим і страшним. Він не був схожий на себе. Я не витримав, вийшов з дому, і з моїх очей потекли сльози. Я не міг зупинитися. Навіть не міг зрозуміти, чому я плачу. Моя бабуся по лінії Батька була жахливою людиною. Вона поховала одного свого сина ще до мого народження, потім поховала свого чоловіка, якого вічно шпиняла, ображала і влаштовувала йому скандали. Тепер вона поховала свого другого сина і залишилась одна. Вигнала з Татового дому хвору на рак жінку, з якою він жив, і все продала. Жодного разу вона мені не зателефонувала і не поцікавилась, як у мене справи. Її ніколи ніхто не хвилював, окрім неї самої.

Це був перший і останній раз, коли я був присутній на похоронах.

По приїзду в бригаду мені вартувало дуже великих зусиль, щоб не підійти до свого колишнього ротного і не розмастити його безхарактерну фізіономію по стіні. Через його слюнтяйство я не побачив батька, коли він ще був живий. Я йому так жодного разу нічого й не сказав з цього приводу.

Проте я усвідомив, як багато зла може зробити проста слабкість, бездіяльність або байдужість.

* * *

У той період в армії дійсно багато чого змінилось. Усі солдати виконали програму зі стрибків, а це була велика рідкість, тому що в пріоритеті завжди були інтереси офіцерів. Тепер ми щоденно займалися тактикою, інженерною справою, стріляниною, водінням, вивчали міни. Я тримав автомат у руках щодня, крім вихідних, які тепер були регулярно, а не як захоче Пузатий чи Руде Опудало. У результаті з піднятою зарплатою і робочим днем, який тепер закінчувався чітко о п’ятій вечора, я знову задумався над кар’єрою військового.

Та й у новому колективі я знайшов багато приємних людей. Не можу сказати, що ми були друзями, але хоча би спілкувалися та інколи проводили разом час після служби. Для мене це був серйозний прогрес. Усі наші командири взводів були молодими спортивними хлопцями у званні лейтенантів.

У 2012 році у мене були навчання один раз, а в 2013-му — їх було близько п’яти. Рахунок моїх стрибків уже пішов на другий десяток. Кілька разів стрибав із літака, що набагато крутіше гелікоптера. Коли вистрибуєш на швидкості двісті п’ятдесят кілометрів на годину, вітер задуває в усі щілини так, що відчуваєш себе голим.

Тепер у мене був постійний доступ до моєї нової машини. Я майже щодня з ранку до вечора порався з нею, регулярно їздив. Я все ще був дуже поганим механіком, але тепер у мене хоча би була можливість переймати досвід у тих, хто працював поруч зі мною. Не скажу, що я був дуже старанним працівником, скоріше — навпаки. Перший рік в армії все-таки дуже вплинув на мене, особливо на моє ставлення до роботи. Проте на всіх навчаннях я сам водив свою машину, іноді сам, а іноді з чиєюсь допомогою виправляв поломки, а деякі речі навіть знав краще за інших. Щоправда, такого було небагато.

Я все ще мріяв потрапити на війну. Влітку мені навіть допомогли вийти на людей, які за гроші допомагали потрапити у списки миротворців. Послуга коштувала три тисячі доларів. Зібравши з усіх охочих по триста баксів, «надавачі послуги» зникли в невідомому напрямку.

Це був хороший підготовчий рік… підготовчий до війни. Я мріяв потрапити на війну, і я потрапив. Але, на жаль, не в чужій країні.

Частина третя:

«Надія»

«Якщо в ім’я ідеалу людині доводиться робити підлості, то ціна цьому ідеалу — лайно.»

Брати Стругацькі (Хижі речі сторіччя)

Грудень 2013 року

Мене мало хвилювала політика. Так само, як і переважна більшість, щодо цього питання я був абсолютно інертним. Краєм вуха чув про якісь мітинги в Києві, але не більше. Мені здавалося, що усталена ситуація в моїй країні і навіть у світі ніколи не зміниться. Все навколо сприймалось, як саме собою зрозуміле і закостеніле щодо будь-яких принципових змін. Ми продовжували жити у своєму стандартному ритмі: тактика, саперна справа, стрільба, водіння та інші аспекти військової підготовки. Щодня у моїх руках був автомат. Бувало, що він був зі мною цілодобово, — в їдальні, в туалеті, навіть спав з ним в обіймах. Я полюбив свій АКС-74. Він настільки органічно лягав мені в руки, що мені здавалося, що це найпрекрасніша річ, якою можна володіти. У мене був не дуже добрий зір, але всі мішені на стрільбищі клав із першого пострілу. Полюбляв чистити свій автомат і ніколи не здавав його раніше належного часу.

Не менше автомата я любив свою машину. Вона була пофарбована в камуфляж темно-коричневого кольору і виділялася з-поміж інших зелених та салатових машин батальйону. У неї були проблеми з паливним насосом високого тиску (ПНВТ), тому на малих обертах вона глохла, була розбита коробка передач і постійно вибивало першу і другу передачу, а з усіх систем постійно витікала олива, соляра та антифриз. Загалом непростий апарат. Але я її відчував. Відчував, коли вона задихалась і акуратно підтримував у ній життя, балансуючи важелями та педаллю газу. Вона була продовженням мене, і я любив її з усіма тими недоліками. А від любові до ненависті один крок, і цей крок був температурний. У мороз я її ненавидів. Бувало випадково візьмеш голою рукою ключ, а він, як оса, жалить. Різко викидаєш і матюкаєшся собі під ніс, сам, мовляв, дурень. Соплі під носом замерзають, а потрібно розбивати кувалдою гусеницю, щоб прибрати кілька траків. А ще гірше вимочувати губкою з-під двигуна соляру з оливою або ж воду, доки не встигла замерзнути і не заблокувала рух тяг для управління машиною.

Часто всі механіки роти з моїм новим зампотехом залишалися в парку до пізньої години і навіть працювали на вихідних, щоб встигнути підготувати машини до чергового виїзду. Ніхто не був проти, всі розуміли відповідальність.

За рік у новому підрозділі багато чого змінилося. Тепер я не тільки розумів різницю між гайкою і болтом, а й знав, як зняти двигун з машини і встановити новий.

Чуток із Києва приходило все більше і більше. У бригаді ввели нові порядки: регулярно раз на тиждень нас збирали в Будинку офіцерів і проводили політзаняття, де командування мальовничо розповідало про маргиналів та люмпенів, що зібралися на Майдані і намагаються дестабілізувати ситуацію в країні. Згодом по бригаді почав ходити ролик із кадрами, де якийсь лідер харківської організації «Оплот» красномовно і з надривом звертається до людей на Майдані з закликом розійтися. Ми цьому вірили, оскільки не мали жодної іншої інформації. Але вірити не означає, що нас це якось хвилювало чи ми це обговорювали, загалом усім було байдуже. Ми жили в своєму ізольованому світі й нас хвилювали лише буденні проблеми, з якими ми стикалися тут і зараз. Солдати — не ті люди, які можуть усвідомити весь масштаб подібних подій. Та і складно оцінити факт брехливої пропаганди, якщо ніколи з нею не стикався.

Я, як і всі, не був здатний критично мислити і ніколи не стежив за новинами. Інколи я телефонував Мамі й запитував, що там відбувається. Мама розповідала про всі деталі, про беркут, який безжально бив мітингувальників, про людей, які виступали зі сцени, про все. Поступово ця тема порушувалась у нашому армійському колективі все частіше й частіше.

* * *

Тим часом наша служба продовжувалася. Саме був тиждень нічних занять. Себто вдень ми відпочивали, а вночі тренувалися. В армії є така тенденція, коли тепло — ми сидимо в казармі, а коли холодно — починається вся робота. Так вийшло і цього разу. Температура вночі досягала мінус двадцяти шести градусів. Кожну ніч нам давали якесь завдання, і ми його виконували.

Снігу було до колін. Дійшовши до якоїсь зруйнованої будівлі на полігоні, ми заховалися там від вітру і розвели багаття. Розставили пости і чергували по півгодини, позаяк довше стерпіти мороз було просто неможливо. Доки стоїш біля вогнища і грієш руки, перестаєш відчувати дупу, а коли повертаєшся спиною, щоб її зігріти, через п'ять хвилин перестаєш відчувати ніс. Було весело.

— Хлопці, ви чули, що Сущ складає списки охочих їхати на Майдан? — звернувся до нас зводний.

— Ні. Які списки? — запитав солдат у горці, що стояв біля багаття.

— Списки охочих їхати на Майдан, що тут не зрозуміло?

— У ролі кого?

— У ролі беркуту.

— Ого… оце то новина. Це взагалі як?

— Не знаю. Завтра зранку зможеш підійти запитати. Оплата щоденна.

— Скільки?

— Не запам’ятав. Подобово, здається. Валютою.

Настав мій час заступати на чергування. Зі мною пішов командир мого відділення на прізвисько Компас. Пройшовши сто метрів до місця, де нас уже чекали замерзлі колеги, ми змінили їх і стали дивитись у здоровенний, важкий радянський прилад нічного бачення, в який нічого не було видно, окрім візуальних шумів. За сценарієм, на нас мали напасти цієї ночі.

— Чо, сходимо завтра до Суща? — запитав мене Компас.

— Щодо поїздки?

— Ну так. Цікаво, що ж там за такі гроші пропонують?

— Мені цікаво, як це ми туди поїдемо у вигляді беркуту? Це, як мінімум, незаконно. Але сходимо, звісно.

— Ти знаєш, що там поруч ще один майдан зібрався?

— Це як?

— Антимайданом називається, — Компас засміявся.

— Ти жартуєш?

— Ні. Я серйозно.

— Що за цирк там твориться…

— Та, дійсно, дичина. Вчора дивився новини, що пости гайців біля Києва розбиті й там уже нікого немає.

— Тобі не здається, що попахує чимось дуже недобрим? З кожним тижнем не стихає, а лише все більше і більше розпалюється. Я інколи заходжу в комп’ютерний клуб, щоби в ютюбі подивитися ролики з Майдану. Складається враження, що там війна іде.

— Так, я теж бачив кадри. А чув, що в Криму також щось починається? — запитав Компас, переступаючи з ноги на ногу, витоптуючи під собою сніг.

— Чув. Захар телефонував своїм у Крим. Каже, що там все нормально і нічого не відбувається.

— А яким боком взагалі Крим до цього всього має відношення?

— Поняття не маю.

— Ти дивишся в нічник?

— А хулі толку? Я очима бачу більше, ніж через цю хєрню. Ну, хіба що, якщо хтось із них буде курити величезну сигару. Хоча, і в цьому випадку я її очима побачу без проблем.

— Як ти думаєш, скільки років цьому нічнику?

— Він вісімдесят якогось року.

— Ого.

— Ти знаєш, що у німців уже в Другу світову війну були прилади нічного бачення?

— Чувак, ти забув, з ким ти розмовляєш? — запитав він мене з награною важністю. — Я сержант повітряно-десантних військ! «Фахівець»! — продовжив він, махаючи піднятим вказівним пальцем.

— Звісно, не знаю.

Ми засміялись. Сніг за нашими спинами захрустів. Прийшла зміна.

Закінчивши нічні тренування, не здаючи автомати, ми поспали в казармі до обіду, а потім, як і домовлялись, разом пішли до зам-комбата. Сущ, як ми його називали, сидів у своєму кабінеті один. Ми постукали, зайшли.

— Товаришу майоре, нам вчора повідомили, що записуєте людей, охочих на Майдан їхати, — почав я.

— Так, надійшла така команда. Хочете записатися?

— Та розкажіть деталі. Ми лише про списки чули.

— Ну, процедура проста. Вас швидко звільняють з бригади, оформлюють у беркут і їдете у відрядження.

— А це законно? — перехопив Компас.

— Ото ж для того, щоб було законно, вас і звільняють з бригади.

Вам же там ще й платити будуть.

— Скільки?

— Чотириста доларів на тиждень.

— А де ми там жити будемо?

— Хлопці, поняття не маю. Мабуть, у якихось приміщеннях розмістять. Особливо на комфорт не розраховуйте. Хоча… Бог його знає.

— Офіцери наші їдуть? — це вже я цікавлюся.

— Чому тебе це цікавить?

— Нуууу, просто…

— Це не важливо. Записуватися будете?

— Поки що ні. Потрібно подумати.

— Ну. Справа ваша.

— Всього доброго.

Ми вийшли з кабінету. Компас подивився на мене і запитав:

— Що ти думаєш?

— Братан, хєрня якась.

— Я також так думаю.

— Звільнять тут, оформлять там. Якщо там все так однозначно: тут погані, там хороші, до чого це шифрування?

— Пішли вони на хуй, — так міг посміхатись лише Компас, добре і з матюком.

— А ми йдемо спати, — підтримав його у відповідь.

До цієї теми ми більше не повертались і наступні тижні спокійно несли службу. Наскільки я знаю, у беркут так нікого і не перевели: дурнів не знайшлося.

* * *

Робочий день добігав кінця, і ми стояли, створивши чергу біля зброярки, щоби здати зброю.

— Після здачі одразу шикуватися на поверсі, — пролунала команда командира роти.

Усі зібралися. Взводний доповів ротному. Ротний вийшов і почав говорити:

— Можливо, завтра зранку надійде команда, і ми вирушимо в Київ. Усі будьте на зв’язку. Якщо ваші командири взводів та відділень накажуть, то ви маєте негайно прибути в розпорядження для отримання зброї та сухпайків. Хто мешкає за межами території гарнізону, рекомендую заночувати в казармі. Все, мужики, всі вільні. Розійтись.

Стрій розсипався, і натовп розплився по всьому поверху у своїх справах.

— Їдемо пиздити людішек! — зухвало прокричав гопник у військовій формі з Миколаївської області.

— Ти дебіл? — спокійно запитав його командир взводу.

— А хулі… хоч якась різноманітність. Задрало сидіти в частині.

У казармі зашуміло, всі щось обговорювали. Я пішов до командира роти. Постукав у двері:

— Товаришу капітане, дозвольте?

— Так, заходь.

— Я завтра за розкладом у наряд заступаю. У разі, якщо буде команда, мені готуватися до виїзду?

— У разі чого командир взводу тобі все скаже.

— Зрозумів. Всього доброго.

— Давай. Добраніч.

Я вийшов із казарми і стежкою через ліс, якою ходив уже безліч разів, попрямував у бік офіцерського гуртожитку, додому.

Дорогою я роздумував про можливі сценарії на завтра. Їхати розганяти Майдан… стати в одному ряду з підарами, які в часи мого дитинства вечорами збивали гроші з сопляків у парках. Проти людей у будівельних касках і з камінням у руках, що стоять там у десятиградусний мороз проти президента-зека… Думав дуже довго. Я солдат і зобов’язаний виконувати накази, але… Мені хотілось зателефонувати своїй колишній дівчині, поговорити, як раніше, щоб заспокоїтись. Але вона в минулому, і телефонувати було нікому.

Уже лежачи в ліжку, я вирішив: «Якщо скажуть їхати — напишу рапорт на звільнення».

Мабуть, ще ніколи не був такий радий прокинутися за дзвінком будильника. Ніхто вночі не телефонував. Спокійно зібравшись, вирушив у частину. Підходячи до курилки, побачив кількох хлопців зі своєї роти. Хотів було запити в них, що вони тут роблять так рано, але вони мене випередили:

— Привіт. Ти що, не поїхав?

— В сенсі? Рота поїхала?

— Так. Рано-вранці всі зібрались і вирушили в Меліоративне.

Оце так новина. Я пішов у казарму. Зі всього батальйону лишилось близько десятка людей.

В обід нас вишукував старший лейтенант, який лишився в батальйоні за старшого. Він нас проінформував, що сьогодні зранку кілька наших машин з людьми із другого підрозділу поїхали на станцію завантаження, щоби потім вирушити в Київ… але не доїхали. Один з Уралів перекинувся. Близько десятка людей постраждали і троє загинули. Раніше у нас гинули люди лише під час навчань, але за територією гарнізону ще ніколи. Одразу після шикування я зателефонував Компасу, який був у відправленій у Київ групі.

— Алло.

— Привіт. Що там у вас?

— Та нічого. Сидимо на станції завантаження, втикаєм. Тут купа народу, заблокували потяг.

— Якого народу?

— Цивільних. Мужики, баби. Стоять тут з плакатами: «Не їдь!» «Не вбивай!», «Відмовся стріляти у свій народ!».

— А що командири кажуть?

— Нічого не кажуть. Сидимо, чекаємо.

— Ти чув про Урал?

— Так.

— Там хтось був із наших?

— Ні. Я не знаю, з якого вони були підрозділу.

— Ясно. Телефонуй, у разі чого.

— А ти чого не поїхав?

— Я в наряд сьогодні заступаю. Мені навіть не зателефонували.

— Багато там з тобою лишилося?

— Близько десятка зі всього бату.

— Ну, зрозуміло. Давай. Будемо втикати тут далі.

— Давай.

Час від часу я телефонував своїх хлопцям і запитував, як справи. Після обіду вони вже погрузились у вагони, але нікуди не рушали. І раптом під час чергового дзвінка Компас відповів захеканим голосом:

— Коротше, ми йдемо в бригаду пішки.

— Що за маячня? У повному екіпіруванні, з рюкзаками пішки тридцять кілометрів?

— Так точно.

— Чесно, друже, співчуваю. Добре, не буду відволікати.

— Давай.

Уявив себе на їхньому місці, й у мене защеміло під серцем. Я знав, що то є — довгі марші, коли на тобі дуже багато незручних кілограмів… це складно. Власне, тридцять кілометрів за таких умов я ще ніколи не ходив.

Увечері мені зателефонували і сказали, що роту підібрали Урали, і вони будуть через півгодини. Я, як справний черговий, відкрив збройну кімнату, прийняв у всіх зброю і не ставив нікому ніяких запитань. Хлопці були дуже втомлені і змучені.

Рота у повному складі знову була в ППД (пункті постійної дислокації).

* * *

Субота. Я саме планував поїсти і піти в тренажерний зал. Але, як кажуть, хочеш розсмішити Бога, розкажи йому про свої плани. Близько третьої години дня мені зателефонував Компас і повідомив, що о шостій вечора шикування батальйону. Я грішним ділом подумав, що це просто чергова перевірка.

Довелося тренування перенести на пізній вечір і йти на шикування.

Біля під’їзду вже стояло повно народу. Це добре. Більше шансів, що все пройде без зальотів і нас скоро розпустять.

Прозвучала команда, і ми вишикувались. Ротні доповіли Комбату про наявність особового складу, і він сказав коротку промову, яку я запам’ятав на все життя:

— Товариші військовослужбовці, на територію Автономної Республіки Крим вторглися російські війська. Наші військові частини в Криму заблоковані. Наша розвідрота, яка брала участь у навчаннях у Криму, зараз теж заблокована на території 36-ї бригади берегової охорони.

Я слухав Комбата і не міг у своїй голові скласти докупи те, що він сказав. Росіяни? Російські війська напали на Україну? Такого бути не може. Я не можу в це повірити.

Піднявшись на поверх, ротний почав роздавати накази:

— Отже, панове. Ви всі чули Комбата. Всі сто відсотків знаходяться в розташуванні, ніхто за територію частини не виходить. Командири взводів, проконтролюйте, щоб всі вікна на поверсі з боку дороги були заклеєні. Можете взяти газету «Народна армія». І зберіть у своїх взводах телефони. Це наказ Комбрига.

Коли ротний закінчив, взводний повторив нам про вікна і телефони, і ми розійшлись по кімнатах. Доки ми заклеювали вікна, я ще встиг зателефонувати додому і сказати Мамі, що не буду на зв’язку деякий час. Мама вже була в курсі всіх новин і дуже нервувала. Через півгодини я залишився без зв’язку. Час тупо втрачати не хотілось, і ми провели тренування прямо в казармі, трохи обговорили ситуацію, що склалась, і розійшлися по ліжках.

Вранці зампотех зібрав усіх механіків і відправив нас у парк готувати машини. Ми не знали, до чого їх готувати, але я намагався максимально виправити всі недоліки.

Так і повелося, доки десь нагорі приймалися доленосні рішення, я весь свій час проводив зі своєю машиною. Так минуло кілька днів. Ми були відрізані від зовнішнього світу, і в нас у частині з’явилися свої оповідачі — ті, хто мав захований другий телефон. Вечорами навколо них збиралися солдати і слухали «політінформацію», густо приправлену матами. Звичайно, інформація доходила до нас в уже спотвореному, суб’єктивному вигляді. Позаяк за чутками, російські війська вже вступили на материкову Україну, а російський прапор прискореними темпами піднімається над нашими військовими частинами — однією за одною. Що ми знали точно, так це те, що багато військовослужбовців Криму перейшли на бік росії, в тому числі і вище командування Українського флоту. А наші товариші по службі з розвідроти все ще продовжують сидіти заблоковані.

Серед солдатів уже пішли розмови про те, що, може, і не погано зовсім перейти на російський бік. Яка різниця? До того ж, там зарплата вища.

Всі новини, що доходили до мене, навіть ті, які відповідали дійсності, здавалися мені якимось абсурдом. Я повірити не міг, що громадяни країни, яку я з дитячої наївності та під впливом пропаганди щиро вважав рідною, наважилися підняти зброю на українців.

Кожен день командири на шикуваннях доводили нам коротке зведення новин про те, що вже є загиблі з нашого боку, що росіяни роблять спроби штурмувати кримські військові частини, що перебувають в облозі.

Через якийсь час нам знову роздали телефони. Насправді майже нічого не змінилось: я і так телефонував додому щодня з чужих мобільників. Але була одна людина, якій я міг зателефонувати лише зі свого, оскільки не пам’ятав її номер. Мій Дядько був у росії, тому інформація від нього була особливо цінною. Те, що я почув, просто вибило ґрунт із-під ніг. Він повідав про загальний настрій серед росіян та їх ЗМІ: бандерівці, фашисти, вбивства і викрадання російськомовних, заборона на російську мову… Це виглядало як якась фантасмагорія. Як у цю маячню можна повірити? Таке враження, що ми з росіянами все життя споконвіку жили за величезним парканом, і раптом цей паркан впав, а ми вперше побачили один одного.

* * *

За винятком перших двох днів, коли була можливість збігати додому, щоб взяти усе потрібне, на кшталт зубної щітки, робочої форми і тому подібного, весь тиждень нас не випускали за територію частини.

Увесь цей час я проводив у парку й усував недоліки своєї машини. Здається, настільки підготовленою до виїзду вона ще ніколи не була. Я зробив все, що було в моїх силах. Доки механіки працювали з технікою, інші займалися отриманням боєприпасів для кулеметів, гармат і споряджали їх у стрічки. Всі бокси були забиті ящиками з боєприпасами, складеними у штабелі по кілька метрів у висоту. Такої їх кількості я ще ніколи і ніде не бачив… крім складів РАО. Підготовка техніки, зброї… нам нічого не говорили, але ми чудово розуміли, до чого все йде.

І ось нарешті шосту роту озброюють, садять в Ікаруси і кудись відвозять. В якому напрямку вони вирушили, я не знав, але пізніше, в цей же день, мені зателефонувала Мама і сказала, що по ТБ показують, як якісь машини на чолі з депутатом Партії регіонів блокують автобуси з бійцями 25-ї бригади. Увесь цей сюр просто не вміщувався в голові.

Сьомого березня ввечері командир роти повідомив, що завтра вранці бригада вирушає на станцію завантаження. Нам дали кілька годин на те, щоб збігати додому і зібрати свої сумки.

У мене не було проблем зі зборами. На щастя, завдяки численним навчанням, я добре знав, які сюрпризи для нас може приготувати командування щодо побуту, які речі мені можуть стати в пригоді і до яких умов життя готуватися. За годину, не поспішаючи, я все упакував у рюкзак, ліг на ліжко, включив музику і заплющив очі.

Протягом усього життя мене переслідувала думка, що все складається так, як я того хочу. При цьому абсолютно незалежно від моїх зусиль. Ось хотів я потрапити на війну, дупу рвав через це, бігав, шукав зв’язки, домовлявся, платив гроші, а в результаті війна сама мене знайшла. Не знаю, як це працює, але якщо це так, було б непогано навчитися це контролювати.

Полежавши півгодинки, я з’їв банан, закинув рюкзак собі на плечі, попрощався з вахтеркою і пішов через ліс у напрямку частини.

Вранці прокинувся за дзвінком будильника. Я лежав в обіймах з автоматом у такій самій позі, як ліг спати. Встав, дістав з-під подушки магазини і почав будити всіх навколо.

На шикуванні Комбриг виклав наше перше в житі і бойове завдання. Було наказано висунутися на станцію завантаження. Він ще раз акцентував увагу на тому, що з цієї хвилини ми виконуємо бойове завдання, і з цього часу ніхто нікому не віддає військове вітання. Сказав, що всіма нами пишається.

Я відчував себе якось по-особливому. У мене було усвідомлення, що зараз відбуваються історичні події, які торкнуться усіх і кожного в нашій країні, а я беру в них участь. Ні, не так. Я впливаю на хід цих подій. Від того, наскільки якісно ми будемо виконувати нашу роботу, залежить їх подальший розвиток. Це не та війна, де в одному бою битимуться сотні тисяч, а втрати обчислюватимуться десятками тисяч. Сьогодні лише один взвод чи навіть солдат може дуже серйозно вплинути на обстановку. Залишити свій слід в історії. Ця думка в подальшому була підтверджена реальними подіями десятки разів, а поки я просто розпихував свої шмотки.

Усі речі завантажені на БМД, машини розподілені за підрозділами, заправник їздить, заправляє машину за машиною, а ми займаємось останніми приготуваннями. Залишилося зовсім мало.

Мене відправили в бокси першого батальйону з якимось дрібним дорученням. А там я побачив велику рідкість — розкладені на столі інструменти, а серед них (о боги!) лежали дві викрутки. Я одразу згадав, що у мене в ЗІПі немає викрутки, а стартуємо ми вже ось-ось. Коли офіцер, що стояв поруч, відвернувся, я здолав опір своєї совісті й схопив ту, в якої була розламана ручка. Є приказка: «Ти або труси вдягни, або хрестик зніми» — це про мене. Задумавши вкрасти чуже, я залишив хорошу, а вкрав погану, ну ніби так моя крадіжка не така ганебна, і совість на місці. Ще я заспокоював себе тим, що я виїжджаю, а вони залишаються тут… мені потрібніше.

Блін, скільки часу пройшло, а я досі пам’ятаю цю викрутку і як я її вкрав.

Напевно, доречно буде пояснити, що у нас герметики, хомути, болти, гайки, викрутки і багато інших дрібниць купувалися за свій рахунок. Ключі, молотки та інші корисні речі систематично чудесним чином зникали і виявлялись у наборі інструментів твого сусіда. Тому хороші набори інструментів дуже цінувалися. Збиралися ці набори методом «взяв попрацювати і забув віддати». Потрібно було постійно стежити, щоб ніхто не спробував зібрати свій набір за рахунок твого. Такий собі кругообіг інструментів у природі.

Ось біжу я, значить, із поцупленою викруткою в кишені до машини, а самого совість гризе зсередини, і згадується деснянська пінка для гоління.

Усі завантажились і по радіозв’язку пролунав голос командира: «Заводь».

Я хвилювався. Мені вперше було їхати в такій великій колоні тридцять з гаком кілометрів за маршрутом, з яким не був знайомий. Машини завелися. Коли настав мій час, я рушив, і ми повільно поїхали вздовж паркану, до виїзду з частини. Хвилювання, яке я відчував, було не від невпевненості, а навпаки, від передчуття. Все це було чортовськи цікаво.

Їхали ми довго. Дорога була складна: основним видом дорожнього покриття на нашому шляху був пісок. Було відчуття, що ми не їдемо, а пливемо. Іноді кут різких спусків або різких підйомів досягав, напевно, градусів 45. До станції завантаження ми приїхали близько другої-третьої години ночі. Батальйон став уздовж залізниці і… і все. Більше ніяких вказівок. Я людина військова, тому відразу кинув бронежилет між своїм і командирським сидіннями, поклав сумку під голову і заснув. Може, через годину або трохи більше я прокинувся від того, що у мене почали боліти занімілі від морозу пальці на ногах. Від холоду було настільки мерзенне відчуття по всьому тілу, що я не міг поворухнутися. Десь тут, у машині, зі мною повинні були бути ще дві людини.

— Мішлен! — видавив я із себе.

— Так? — почулося з місця навідника.

— Де третій?

— Не знаю. Виліз, напевно.

— Ти спиш?

— Спав.

— Як ти себе почуваєш?

— Холодно.

— Полізли назовні?

— Не хочу.

— А я поліз. Зараз лише із силами зберуся. Блін, як же огидно.

— Ага.

— Я через годину перевірю, чи живий ти.

— Як хочеш.

— Я не хочу.

— Ну, тоді не перевіряй, — видавив із себе мій сонний товариш по службі.

— Окей. Ти був хорошим хлопцем… тільки п’єш багато. Скільки тобі років?

— Вісімнадцять.

— Так… Це ж ти тільки півроку назад контракт підписав.

— Так.

— І вже на війну їдеш.

— Схоже на те, — він засміявся.

— У тебе ще залишилася канапка?

— Яка?

— Яку я тобі дав перед відправкою.

— Там було півканапки.

— Так вона у тебе?

— Я з’їв.

— Хєрово.

— Чому?

— Я хотів її забрати.

— Давай вилазь уже.

— Не хами, салага, — вимовив я з удаваною важністю. — Я промерз до кісток. Тут не так все просто.

Зібравшись із силами, я відкинув холодний важкий люк і висунув голову з машини.

— Ось ти де! Я думав, ти не відгукуєшся, тому що помер, — звернувся я до Компаса, який сидів біля багаття.

— Я замерз до чортиків і виліз. У машині холодніше, ніж тут.

— Отож, — я стрибнув на землю.

Біля багаття лежали кілька скручених у холодний бублик солдатів і спали, я підтягнув до себе один із чужих бронежилетів і компактно вмостився на ньому, поклавши голову на спину якогось хлопця.

— Що там? — сказало тіло, на чий бік я кинув голову. Сказавши це, вояка навіть не поворухнувся.

— Хвилююсь за тебе. Хочу вухом печінку твою зігріти.

— Окей.

— Товаришу лейтенанте, коли почнеться завантаження? — звернувся я до свого взводного.

— А мені звідки знати? — відповів він, потираючи руки біля багаття.

— Гарна погодка, правда? Свіжа.

— Не те слово. Як мене задрав цей тупак армійський. Спочатку тупимо півдня, потім біжимо кудись, спотикаючись, потім чекаємо, потім знову біжимо, запізнюємось, а потім знову чекаємо. Ну що ж за йоб вашу мать…

— Подивимося, що буде далі. Може, війна щось змінить.

— Та, може, і не буде ніякої війни. Взагалі нічого не зрозуміло, що відбувається.

— Може, і не буде, а може… і буде, — договорив я вже із заплющеними очима, від’їжджаючи туди, де немає холоду, спеки, а тільки комфорт і затишок.

Відкрив я очі, вже коли було світло. Розбудив мене шум двигунів.

— Ми збираємось? — запитав я похапцем у хлопця, який підкидав дошки в багаття.

— Ніхто нічого не казав.

— Спимо далі, — віддав я команду сам собі й заплющив очі.

Хлопця, чию печінку я грів, вже не було, тепер я лежав у позі холодного бублика на чужому бронежилеті.

Доки приїхали платформи, локомотив, вагони, доки суть до справи, вже була година одинадцята. Батальйон нарешті почав завантажуватися. По черзі ми під’їжджали до платформ і акуратно заїжджали на них. Машина за машиною, вся техніка батальйону занурилася на ешелон. Оскільки ми люди військові, без втрат не обійшлося. За дивним збігом обставин одна з БМД заглохла, переїжджаючи залізничну колію. Машиніст локомотива, що саме їхав у цей момент, не встиг зупинитись, і ми, ще не вступивши в бойові дії, примудрилися залишитися без одного танчику. Добре, що солдат встиг вистрибнути. Удар прийшовся в задню половину машини, на правий борт. Броня лопнула, а механізми навколо двигуна деформувалися так сильно, що бойова машина автоматично перетворилася на купу металобрухту.

Мені як найбільш везучому разом з іще трьома щасливчиками випала честь швартувати всі машини нашої роти. Це була довга, складна і дуже втомлива робота. Коли я закінчив, у мене просто не було сил навіть на емоції. Я просто ліг на землю за п’ять метрів від рейок і закрив очі. Але не тут-то було! Замполіт батальйону, який проходив повз, — низький, товстий, з гарненьким обличчям, вирішив мене вилаяти. Мовляв, чого це я так довго, сука, швартував машини, а заодно (ні в тин, ні в ворота) пригадав мій зальот із ножем у наряді дворічної давнини.

Чесно кажучи, я був такий втомлений, що мені було глибоко наплювати на все, що він говорить. Він полаявся і повів свою жирну тушу у бік вагону, в який півгодини тому дозволили завантажитись особовому складу. Точно, вагон! Я взяв свою сумку і з великим запізненням пішов шукати собі місце у плацкарті. Людські якості особового складу мого взводу сильно відрізнялися від колег, з якими я служив два роки тому, через це, навіть не сильно здивувавшись, я виявив, що мені вже зайняли місце. Пробурчавши щось, що можна було б сприйняти як вираження подяки, я кинув свої кістки на полицю.

Їхали цілу добу, тому що потяг часто й подовгу зупинявся. Але ми тому були тільки раді. Нам тепло, під час зупинок ми бігали в магазин за їжею, а в туалеті у крані є вода. Просто казка.

Близько шостої вечора ми приїхали в Миколаївську область і одразу приступили до розвантаження техніки. Коли всі були готові, колона вирушила в бік полігону «Широкий лан», у народі «Ширлан» або «Шріланка». Ближче до півночі ми були на місці. Місцеве командування показало нам, де залишити машини і розмістити намети. Усіма приготуваннями ми займалися близько трьох годин. Коли більш-менш сформувався наш табір, нам дозволили лягти спати. Ось тільки спати було ні на чому. Ми занесли в намет кілька десятків ватних матраців, кинули кілька з них на промерзлу землю, впали на них одягненими ближче один до одного, щоб було тепліше, і матрацами ж укрились. Так, у теплому колі друзів, ми проспали близько трьох годин… о шостій годині ранку підйом.

Настрій у всіх був чудовий. Ось тільки на будь-яке звернення хотілося посилати куди подалі: «Незлим тихим словом» усіх і вся. На сніданок їжа гірша, ніж у «Десні». Перловка з розведеною у воді консервою «кілька в томаті». Після сніданку нас всіх відправили займатися машинами. Прийшовши до місця, де була розміщена вся техніка, я побачив величезну кількість танків, БМП, САУ, порівняно з якими наші БМД здавалися іграшковими машинками. Ніколи раніше не бачив стільки бойових машин в одному місці. Не знаю, хто там що робив, але я, коли заліз у машину, відразу вирубився і проспав до обіду. Тільки завбачливо зняв захисні листи з двигуна і повісив на бортик брудне дрантя: що, не бачите, — я працюю! Прокинувся від того, що болів живіт і нудило. Я знав, що зі мною. Мій організм вже не вперше стикається з армійської польовою кухнею, зокрема з цією кількою. Виліз із машини, з демонстративним гуркотом кинув великий гайковий ключ на 32 на машину і пішов до дороги, за якою починався степ. Проблювався, вмився водою з фляги, мені полегшало, подумав «чому б і ні» і пішов на обід. Десантник я чи ні? Де там моя сира жаба?..

Але їжа — це сущі дрібниці. У таборі не було питної води. Пити можна було тільки те, що наливали у стакан під час прийому їжі. Звичайно ж, цього було мало, і ми пили ту воду, яка призначалася для миття посуду. Поняття не маю, що це була за вода… сподіваюся, що просто з-під крана, а не набиралась у якійсь найближчій річці. Нею ми вмивались і чистили зуби.

Про жоден душ взагалі не йшлося. Наприкінці дня нам привезли кілька снопів сіна, щоб кинути їх під матраци. У такі моменти краще забути, що на вулиці двадцять перше століття, а у мене в кишені телефон, який у тисячі разів потужніший комп’ютера, що висадив людину на Місяць. Краще взагалі звільнити голову від думок — що може бути краще. Добре, що не лежимо просто на голій землі, покритій інієм. Зате завжди є місце диву.

1 воно сталось — на третій день нам привезли буржуйки. Тепер у наметі було тепло. Життя заграло новими фарбами. Та й взагалі, на що скаржитись? Я навіть примудрився ночами заряджати телефон у зв’язківців, непомітно підключаючись до їх генератора, який роздавав електрику в намети офіцерів.

За перші дні, що ми пробули на полігоні, там встиг загинути один солдат з якоїсь частини і ще один втекти кудись. Втекти? Серйозно? Напевно, поки цей слух дійшов до мене, він уже кілька разів змінився. Тому що мені важко уявити дурня, який вирішить втекти з цього табору, враховуючи, що на вулиці мороз, а до найближчого населеного пункту хрін знає, скільки десятків кілометрів. А ось про загиблого, на жаль, була правда.

Мета нашого прибуття в «Широкий лан» полягала в тому, щоб зіграти невеликі навчання і показати вищому командуванню, що бригада готова… до чогось.

Ну, ми зіграли. Політали гелікоптери, позапускали феєрверки, БМД і піхота постріляла, все, як написано у Статуті. Один і той же сценарій я програвав уже третій рік, а в нашій армії цією клоунадою займаються ще з радянських часів. Той факт, що в сучасних реаліях це все не працює, нікого не цікавив.

Ми всі здали «залік», і нашою нагородою був від’їзд із цього Богом забутого місця, де нічого немає, крім вітру, що гуляє степом, морозу і купи командування.

На шостий день ми вишикувались у колону разом із бійцями 79-ї бригади та вирушили на станцію завантаження. Цього разу мені пощастило, і зашвартувавши лише свою машину, я відправився у вагон. У туалеті вагона за допомогою кружки я повністю помився і виправ свої речі, після чого зі спокійною совістю заліз на полицю і заснув.

Куди нас везуть, ми, як завжди, і гадки не мали. Власне, нам було байдуже. Головне, що в поїзді було тепло і була вода. Їхали ми близько двох діб. Часто зупинялись і стояли по кільканадцять годин. Із чуток, які ходили потягом, це відбувалось тому, що ми були не в пріоритеті в «Укрзалізниці», і нас пропускали в останню чергу. Сухпайки, видані в перший день, були одразу з’їдені, й на другий день ми підійшли до замкомроти з питанням:

— Товаришу старший лейтенанте, нам планують видавати сухпайок сьогодні?

— Хлопці, те, що ви з’їли вчора, було розраховано на сьогодні.

— А що ми мали їсти вчора?

— Слухайте, я знаю, як це нерозумно звучить, але я вам кажу те, що сказав Комбат.

— Може, нас тоді у крамницю відпустять?

— Давайте я поговорю з командиром роти і вам скажу. Поки приготуйте списки і по одній людині зі взводу. Може, на наступній зупинці сходять.

* * *

Рано-вранці мене розбудили:

— Збирай речі, йдемо машини готувати.

Березень того року видався жахливо холодним. Залишаючи потяг, солдати крали теплі коци з вагонів, позаяк більшість не мала навіть спальних мішків. А я не взяв… мене все ще гризла совість за викрутку.

Потяг приїхав рано-вранці в Запорізьку область. Ми розвантажилися, збудували колону і поїхали. Табір розбили в полі за десять кілометрів від моря біля якогось села. Упродовж години з’їхались місцеві й почали завалювати нас їжею. Поки я усував у машині неполадки, що виникли за час останніх маршів, якийсь місцевий мужик на вантажівці привіз дерев’яні піддони, які одразу ж занесли в намети, щоб поставити під матраци.

Я міняв патрубок, що лопнув, через який сочилася олива, а до мене без кінця підходили якісь люди в цивільному, пропонували допомогу, інструменти, привезли купу старого одягу на ганчір’я, засипали гайками і болтами. Було дивно, незвично, але дуже приємно.

Трохи пізніше приїхали кілька джипів, з яких вийшли кремезний чоловік років сорока з місцевим чиновником.

— Щоб до кінця дня в табір провели електрику, — жорстко сказав кремезний чоловік чиновнику і продовжив. — Інакше ти будеш висіти на ось цьому стовпі. — Він вказав пальцем на стовп, по якому проходила лінія електропередач.

Цей здоровань залишився жити з нами, в наметі Комбата. Тільки переодягнувся у військову форму і одягнув краповий берет. Пізніше я дізнався, що наш краповик був із місцевого керівництва «Правого сектору». Двояке відчуття. Хоча, напевно, з чиновниками по-іншому не можна.

На в’їзді в табір поставили КПП, і це був перший випадок на моїй пам’яті, коли всі хотіли потрапити на чергування. Секрет простий: все, що приносили місцеві, осідало на КПП, ну, і відповідно до закону тяжіння, містичним чином переносилось у намет того підрозділу, який чергував. Звісно, все ділилося, але значна частина все ж таки відносилась до своїх.

Крім приємних зустрічей, іноді траплялися й ексцеси. Одного разу, коли я чергував разом із колишнім бадігардом і чемпіоном Європи з карате, вночі до КІШ приїхав Жигуль із декількома молодчиками. Ця братва, вигукуючи в нашу сторону прокльони, особливо не підбирала висловів. Загалом, усе зводилося до того, що вони нам не раді. Звичайно, ніхто не збирався застосовувати зброю. Тому ми стояли і мовчки вислуховували увесь цей потік нецензурщини. Після того, як у наш бік полетіла пляшка, чемпіон засмутився. Він тихо поставив автомат на БМД, за кілька кроків наблизився до них і роздав першим двом по удару з ноги. Хлопці прилягли і вирішили не вставати. Чемпіон також мовчки повернувся і знову взяв автомат у руки. Вражені друзі поспішили затягнути своїх «втомлених» товаришів у машину, і вони поспішно ретирувались. А через кілька днів приїхав трактор і по всьому периметру табору з’явився один довгий шанець, бо нєфіг тут лазити.

Незважаючи на те що місцеві регулярно приносили нам їжу, начальство не соромилось іноді підгодовувати нас армійськими делікатесами: кашею з розведеною у воді кількою в томаті.

А потім по табору пройшла чутка, що хтось привіз нам баранину, і йдучи на роздачу, я сподівався побачити у себе в казанку хоча б маленький, але шматочок м’яса… Але начальство вирішило, що кілька корисніша і вітамінів у ній більше. Приготували її багато — для нашого «задоволення» ще й на вечір залишилася. Про баранину, напевно, знову «слон ФМ».

З самого ранку наступного дня я почав возитися з тягами, намагаючись виявити можливу проблему з перемиканням передач. І раптом звучить команда «Повітря», а в таборі починається метушня. Паніка — це весело, тому я трохи висунув голову з люка, щоб розгледіти причину, і побачив, як в нашу сторону летить гелікоптер. За заздалегідь спланованим показушним сценарієм, всі одразу зі зброєю побігли у шанці. Гелікоптер приземлився на гелікоптерному майданчику, метрів за двадцять від мене. Ми змайстрували його кількома днями раніше саме для таких, особливих випадків. З нього одразу вистрибнуло кілька РЕКСів, мабуть, з СБУ, обступивши гелікоптер і впавши на одне коліно, приготувалися до стрільби. В кого? Ви, Бог знає, як далеко від найближчого зеленого чоловічка, ще й у таборі ЗСУ. У кого ви зібралися стріляти, клоуни? Як я люблю армійську показуху. До моменту їх приземлення я вже заліз назад у машину, щоб мене не було видно, і спостерігав все у триплекс, сидячи на м’якій подушці й попиваючи згущене молоко. І ось на сцену виходить головний герой: з гелікоптера з’являється командувач ПДВ. Груди колесом, пузо — браво біжить попереду господаря, цей невисокий огрядний чоловік років тридцяти п’яти одразу попрямував до намету Комбата. Разом із подушкою я пересів до іншого триплексу, щоб нічого не пропустити. А драма розгорталася за всіма законами жанру. У командувача добре вийшло передати напруження в цій сцені, коли він з дуже серйозним виглядом, впевненою ходою і надутими щоками попрямував до намету нашого найстаршого командира. Через кілька хвилин командувач вийшов із пістолетом у руках, а за ним слідом в одній лише тільняшці без кітеля з намету виліз і Комбат. Одразу стало помітно, що вони схожі, як брати, за своїми антропоморфними характеристиками: обидва примудрялися тримати колесом не тільки груди, а й пузо. Разом вони попрямували до гелікоптера, сіли, РЕКСи забігли слідом за ними, повітряне судно піднялося у повітря і відлетіло в невідомому напрямку.

Уууух, як стало цікаво, що ж трапилося в наметі? Тому я виліз з машини і пішов шукати свідків того, що сталося.

А відбулося наступне: коли командувач зайшов у намет до Комбата, він його не знайшов. Тому що замість нього на ліжку лежало бухе тіло, яке всю ніч пило та їло шашлик із баранини. Загалом Комбат сьогодні був не Комбат. Чарівник відібрав у тіла пістолет, накричав, не подарував п’ятсот ескімо, зате забрав з собою на блакитному гелікоптері. Напевно, на підвищення… Загалом безкоштовне кіно, яке показав чарівник, мені сподобалося.

Командування взяв на себе замкомбата з бойової підготовки, який ще місяць тому складав списки охочих їхати на Майдан як беркутня. Не подумайте, найвірогідніше, він не відчував якихось особливих почуттів до майданівців або до беркуту, він просто виконував наказ згори. Він просто військовий, без особистої думки, прав на яку він сам себе позбавив.

У цій історії був один однозначний плюс: я тепер знав, куди поділася баранина.

У нас були проблеми з питною водою і миттям особового складу, але начальство не збиралось їх вирішувати, посилаючись на те, що біля табору є джерело. А нам нічого не залишалось, окрім як використовувати його за призначенням. Милися ми в цьому джерелі водою, температура якої була трохи вище нуля. Замість фена у нас був степовий вітер, що висушував нас за хвилину. Суцільні плюси.

З питвом було не так добре. Вода із джерела жахливо смерділа. Один місцевий, вирішивши справити на нас враження, підвів запальничку до того місця, де йшла вода, але нічого не відбулося.

— Раніше вогонь спалахував, — сказав роздратовано.

Напевно, сірководень або ще якийсь газ виходив разом з водою.

Загалом холодною її пити ще можна було, але якщо вона нагріється, або не дай Бог чай з неї приготувати… можна одразу виливати, пити неможливо, аж до нудоти.

До нас у табір приїхав священик і освятив наші танки. Напевно, я повинен був при цій процедурі щось відчути… я, власне, і відчув — повну абсурдність того, що відбувається. Цього ж дня нам роздали медпакети. Вперше тримаючи в руці цю упаковку розміром з кулак, не міг натішитися. Це немов би добре, про нас піклуються. Ось тільки дата виробництва 1972 рік. Ну, якщо в мені зроблять дірку з кулак, можна спробувати заткнути її цим пакетом. Авось допоможе.

Ось це «авось» було девізом нашої армії. Не закручується гайка до кінця? Авось і так піде. Не дістає рука, щоб герметиком патрубок змастити? Авось згодиться. А потім по дорозі у машин катки відлітають, пальне тече, тощо.

Більше в таборі нічого цікавого не відбувалося. Хтось втрачав магазини з патронами, а потім крав у когось, щоб відшкодувати втрату, а ті крали далі, а ті далі… Ще в одного з наших танчиків двигун зловив клин. Але цю проблему ми вирішили — нам привезли новий двигун, і в польових умовах ми поміняли в БМД двигало. У моєї машини коробка передач вкрай збожеволіла. Передачі не хотіли включатись, а якщо включалися, то їх у будь-який момент могло вибити. Тоді машина різко гальмувала, що було дуже небезпечно, особливо коли на броні сидить екіпаж.

Навколишній антураж та зусилля нашого командування створили для нас умови досить насиченого місяця, проведеного на узбережжі Азовського моря. Ми пройшли курс виживання в несприятливих умовах, курси полювання на дичину, курс правильного реагування на весь спектр наказів керівництва в польових умовах (від дебільних до справді важливих), навіть на бойових машинках покаталися. Але персонально для мене, ці без сумніву цікаві заходи були затьмарені гайморитом, що знову розігрався. Мені з температурою й головним болем доводилося чергувати в мороз, митись у крижаному джерелі, займатися заготівлею дрів і подібними побутовими речами, які в нормальному стані не викликають особливих проблем.

А потім — знову команда вирушати. На той час моїй машині зовсім стало зле, і її довелося заводити зі штовхача, щоб стати в колону.

У машині, крім мене, нікого не було. Через постійні поломки і накопичені хронічні технічні проблеми я постійно відставав. Унаслідок цього я виявився не просто в кінці… увесь підрозділ від’їхав далеко вперед, а я залишився посеред поля з поламаною машиною, яка не заводилася. Добре, що повз мене проїжджав такий же невдаха, який зумів оживити свого монстра. Я попросив допомогти завести мене. Кинув до них трос, і зі штовхача моя БМД знову запрацювала. Потихеньку, на другій передачі, з горем навпіл я доїхав до станції завантаження. Довга дорога в дюнах…

На під’їзді до своїх мені ткнули пальцем, куди потрібно стати. Машина була в передсмертному стані, нею було дуже складно керувати, але в жодному разі не можна було знову заглохнути. Тому намагаючись запаркуватися, не маючи інших варіантів, я з’їхав з дороги і проїхав п’ять метрів по полю. На що одразу ж істерично відреагував товстенький Замполіт, який ніколи не втрачав можливості мене зачепити. Цей ходячий утилізатор пива діставав мене і на станції завантаження в Меліоративному, і в таборі біля Азовського моря, будучи впевненим, що я симулянт і «волинщик», а радше відіграючись за те, що я колись давно відмовився спонсорувати його алкозалежність. Почав кричати на мене й ображати. Я ніяк не відреагував, був втомлений, і мені взагалі на все було наплювати: був просто щасливий, що зміг доїхати.

Але майор не заспокоївся. Коли я стояв у самому центрі майданчика, де розмістився наш батальйон, товстенький Замполіт, проходячи повз, знову зачепив мене й образив. Точка кипіння була пройдена.

— Товаришу майоре, якщо ви хочете розмовляти в подібному тоні зі мною, тоді зніміть погони і давайте відійдемо в лісопосадку, поговоримо.

Він стояв метрів за три від мене, розвернувся і почав йти. Це викликало посмішку і навіть сміх у десятків солдатів, які за цим спостерігали. Щоб хоч якось проявити свій характер, йдучи, він щось крикнув мені, але я не розібрав.

— Куди ж ви йдете, товаришу майоре! Я ж не чую, що ви мені говорите, — говорив я вже з неприхованим глузуванням, а він все віддалявся і віддалявся.

Доки не стемніло, вирішив зайнятися машиною, щоб налаштувати хоча б одну передачу, якби це не вийшло, я б просто не зміг завантажитись на ешелон. Але за допомогою зампотеха одного з підрозділів третього батальйону, який чомусь їхав з нами, у мене це вийшло, і я сумлінно ліг спати. На щастя, найхолодніші дні були позаду. У той день, восьмого квітня, пройшов рівно місяць, як ми виїхали з бригади.

Коли прокинувся, навколо вже нікого не було. Що за чорт, коли лягав спати, навколо мене було три десятки бойових машин і купа народу, а тепер нікого. Я стрибнув на землю і відбіг сто метрів у бік дороги, звідки було чути звуки двигунів. Батальйон вже завантажувався на платформу, а я все проспав. Оперативно завів машину, на першій передачі наздогнав колону, знайшов свою роту, встав на своє місце і… чекав. Чекав, похропуючи, до п’ятої ранку. Виявляється, ми ще не завантажувалися, а просто під’їхали до шляхів.

Мене розбудили звуки двигунів. Нарешті дали добро на завантаження. Через кілька годин всі машини стояли зашвартовані на платформах, ну а нас за традицією не пускали у вагони щеблизько п’яти годин. Чекав ще п’ять годин. Чекати, чекав, чекали, очікування — вся моя служба в армії виткана різними мовними формами цього слова.

Я вирішив сходити на залізничну станцію цього села, попросити води і зарядити телефон. Це була маленька будівля з одним оператором всередині. Мені не відмовили. У них навіть був умивальник, і мені нарешті вдалося умити нормально з милом своє обличчя.

Як завжди, ми поняття не мали, куди нас везуть. І, як завжди, їхали з дуже довгими зупинками, близько трьох діб. Але нас це не напружувало. Їхати в потязі — це щастя для українського солдата. Не перестану повторювати, який це кайф, коли у вагоні тепло, є вода в туалеті, щоб помитись і випрати речі. Плюс до цього нас вже вільно відпускали у крамницю, а на станціях під час зупинок ми заряджали телефони. Це були прекрасні три дні затишку і комфорту.

Коли добралися, все відбувалося так само, як до цього, розвантаження, колона, марш. Ось тільки їхати тепер було дуже складно. Я не знав, що мені робити з машиною. Звертався вже до всіх зампотехів, кого знав, але ніхто нічим допомогти не міг.

Стали табором у посадці біля села Добропілля Донецької області. Жодного джерела тут не було, навіть, на жаль, смердючого. Піддонів теж. Усюди було болото. Пройшовши три метри, ти збирав на кожну ногу по кілограму землі. Щоб не кидати ватяні матраци на болото, ми наносили сіна і засипали ним увесь намет. Пізніше з’явились і піддони.

Провели ми там близько тижня і весь цей час лив дощ. Єдина відрада — їжа, яку приносили місцеві. Так, місцеве населення знову засипало нас їжею. Це було дуже здорово.

Наш Комбат так і не повернувся. Мушу зазначити, що Сущ мені здався більш підходящою кандидатурою на роль командира батальйону. У всякому разі, я жодного разу не бачив його п’яним.

Через тиждень, увечері, надійшов несподіваний наказ готуватися до маршу. Ми завантажилися, побудували колону і… чекали. Чекали близько восьми годин. Розвели багаття, поїли, поспали, хтось навіть встиг напитись і отримати по морді за це. Нарешті близько третьої години ночі команда «По машинах».

Машина гальмувала на кожному повороті. Страшно було набирати швидкість, тому що в будь-який момент могло вибити передачу і весь мій екіпаж у сім чоловік, разом з моїм взводним, злетів би на землю, отримуючи каліцтва. Тому плентався як черепаха. Ми заїхали в село вузькою дорогою. Я раз у раз застрявав на кожному повороті й затримував весь батальйон. Зрештою з великими труднощами від’їхав убік так, щоб не заважати руху. Вистрибнув із машини, поліз до двигуна в надії побачити щось, що не міг виявити вже більше місяця. Але безрезультатно. Мені не вдалося реанімувати машину. Коробці передач вже остаточно прийшов кінець. До мене під’їхав зампотех батальйону, запитав у чому справа, подивився на двигун і взяв мене своїм БТР-Д на буксир. Мій екіпаж перед цим перестрибнув на іншу машину, зі мною залишився тільки мій командир відділення Компас. Через три години ми приїхали в село Олександропіль. Навіщо? Ніхто не знав. Ми просто збилися в купу посеред поля біля річки. Не гаючи часу, я відразу пішов митися і пратись. Уже була середина квітня, та й погодка радувала. Нарешті я повноцінно помився вперше за півтора тижні. Батальйон стояв, як укопаний. Я раптом виявив, що починаю призвичаюватися до поняття «чекати» в армії. Я ліг на м’якій травичці під сонечком і солодко захропів.

Мене розбудив взводний:

— Дивись, ти залишаєшся тут разом з іншими поламаними машинами.

— А ви вже їдете?

— Так.

— Далеко?

— Назад, у Донецьку область.

— А навіщо ми сюди приїхали?

— Бо гладіолус. Я не знаю.

— Ясно.

— Ну все, давай, побачимось.

— Так, до зустрічі.

Несправних машин було дуже багато. Після кожного маршу декілька одиниць бойової техніки випадало з наших рядів. Навіть у доброму стані вони не призначені до маршів на сотню кілометрів, а що вже говорити про наших. Моя БМДшка, наприклад, була 84-го року випуску.

Буксиром мене і ще чотири машини відтягнули у місцеву тракторну бригаду.

З нами поїхав якийсь майор, зампотех одного з окремих підрозділів. З ним ми два дні намагалися відремонтувати ці старовинні вироби радянського оборонпрому, але в результаті він прийняв рішення всі машини відвезти в бригаду. Так моя машина була переведена в категорію «гробів».

* * *

— Алло.

— Алло. Привіт! Ну, що там у вас?

— Ми на Краматорському аеродромі. Чув, що сталося? — запитав у мене Компас.

— Ні. Я ж без інтернету.

— Нас розформують.

— В сенсі?

— Бригаду розформують.

— Чому?

— Тому що товариш виконуючий обов’язки президента так вирішив.

— Що, блядь?! — я не втримався і крикнув. — Ти можеш нормально, без своїх закидонів, пояснити, що сталось?

— Коли ми заїхали в Краматорськ, нас почали блокувати натовпи місцевих, якими управляли якісь утирки зі зброєю та георгіївськими стрічками. Ти прикинь, якась дурепа поклала свою дитину під гусеницю БМД і кричить: «Давай! Наматай єво на гусеніцу!». Повний звіздєц творився. Добре, хоч серед місцевих знайшлися і співчутливі. Вони нас провели через місто манівцями, тому наша рота встигла прорватись і заїхати на аеродром. А решта бату залишилася заблокована. Прилетів на гелікоптері Командувач ПДВ і наказав усім здати бійки від автоматів, обіймався з георгіївським утирком на камеру, а потім здав сєпарам бійки. Але бійки, то ще півбіди, вони віджали у деяких підрозділів ще й техніку. Отже, вони вже озброєні нашими БМД і НОНАми. Ще я чув, що у розвідроти зброю з технікою відібрали, але що там точно сталося, не знаю. Це на рівні чуток.

— Чому не постріляли тих, хто зі зброєю?

— Вони за місцевими ховалися. Слухай, там повний треш творився. Ми стріляли тільки в повітря, коли проривалися. Я ж кажу, тільки наша рота нормально проїхала, інші застрягли на багато годин.

— Розформують… а з нами що? Сущ щось говорить?

— Ніхто нічого не знає. А у тебе там що?

— Сьогодні мають приїхати «Наташки» і кран, щоб погрузити машини, і відправляють у бригаду ремонтувати.

— Все, давай. Маю бігти.

— Давай. Телефонуй у разі чого. Я без інтернету, але мобільний зв’язок є.

— Окей. Давай.

Я розповів новину всім хлопцям, що були зі мною в тракторній бригаді. Усі знітилися.

Приїхали Урали, ми завантажили машини, добралися до бригади, я здав зброю з боєприпасами і, не питаючи ні в кого дозволу, пішов додому спати.

Вранці я прийшов на восьму ранку і одразу попрямував до виконуючого обов’язки командира батальйону.

— Товаришу старший лейтенанте, бригаду розформують?

— Ну, по телевізору сказали, що так.

— А командування?

— Командування нічого не говорить.

— Добре. Тоді я пішов у парк, займатися машиною?

— Так, йди.

— Там є хтось, хто може допомогти з машиною?

— Іди, не турбуйся. Там знайдеш когось.

— У сенсі, когось?

— Де ти машину залишив?

— Перед першим Батом.

— Перегони її до наших, там у тебе буде велика компанія.

— В сенсі.

— На місці все зрозумієш.

— Я не зможу перегнати машину, тому що вона не їздить.

— Тоді одразу йди до наших боксів.

— Добре.

Вийшовши з казарми, я натрапив на бригадне шикування. І тут я охренів. Як ні в чому не бувало, на місці виконуючого обов’язки командира бригади стояв наш Комбат, який у березні полетів у супроводі командувача лікувати свій алкоголізм. Вилікував напевно, бля. Ми всі думали, що його чекає як мінімум звільнення, як максимум в’язниця за те, що під час виконання бойового завдання командир батальйону, у якого в підпорядкуванні кілька сотень людей, постійно бухав. Але ні. Він на місці. Бригаду шикує. Командира бригади підміняє.

Коли помер мій батько, він без питань відпустив мене додому. За що я йому завжди був дуже вдячний як людині. Але як до військового я не відчував до нього ні краплі поваги.

Я чітко розмежовував поняття «людина» і «військовий». Тому що це дві абсолютно різні форми життя. Як говорилося в одному фільмі: «Військовий — це не професія, а сексуальна орієнтація». Це був жарт, але, як то кажуть, у кожному жарті є частка жарту. Я, до речі, був жахливим військовим. У всякому разі щодо того, як я собі уявляв справжнього військовослужбовця.

Прийшовши в парк, я одразу пішов до своїх боксів. Тааааак, там був аншлаг. Кілька десятків поламаних машин перед боксами, над якими вже працювали бійці.

Мене буксиром відтягнули до всіх, і я просив консультацію у старших товаришів. Зампотех бригади, примруживши розумне обличчя, порадив мені поміняти бортовий фрикціон. Я поняття не мав, як це може бути пов’язане з тим, що витворяла моя машина. Ну, та нехай. Хто я такий, щоб сперечатися із зампотехом бригади. Рік тому на заміну фрикціона у мене пішло близько тижня. Подивимось, як я впораюсь цього разу.

З навушниками у вухах, роздягнений, в одних штанах під теплим сонцем, я працював щодня з ранку до вечора. Тому всі дні були досить одноманітні. Але довго нудьгувати не довелося — до нас приїхав якийсь полковник із Києва з перевіркою.

Йде, отже, полковник з великим блокнотом у руках, попереду нього рухається його не менш великий живіт, і раптом він кличе до себе зампотеха бригади і наказує вирівняти корми всіх машин по ліхтарному стовпу. Якби вся моя рука не була в мазуті, я б закрив долонею обличчя, щоб не бачити цієї ганьби. Те, що жодна з цих машин не на ходу, деякі з них без катків і навіть без гусениць, його не хвилювало, ми повинні були пересунути всі машини, щоб вони стояли красиво в одну лінію.

У країні почалася війна, у нас величезні небойові втрати в техніці й потрібно в найкоротші терміни поставити її у стрій, але замість цього ми втратили повний день, щоб виставити «гроби» в одну красиву лінію.

Нехай все навколо вибухає і горить, головне, щоб скрізь були рівні кути і прямі лінії. Сука…

* * *

Я сидів у коридорі роти на дивані і раптом заходить кілька хлопців, з якими я розлучився в Олександрополі.

— Привіт! — одразу попрямував до них.

— Здоров.

Ми обнялися.

— Як справи?

— Дуже добре! Чув, про тих, хто здав бійки?

— Так.

— Так ось, це були ми.

— Що там сталося?

— Та що… обступили нас місцеві, баби тупорилі з дітьми стали перед машинами. А деякі взагалі дітей під гусеницю клали.

— Це мені розповідали.

— Прилетів командувач, наказав здати йому всі бійки. Цей упир віддав їх сєпарам, нас відпустили, а він, як я чув, провів з ними ще добу. А тепер увага… Ми, ті хто здали бійки за наказом командувача, тепер під слідством, і президент назвав нас зрадниками.

— Він просто виконувач обов’язків.

— Та плювати. Пішов він на хуй.

— Кого і потрібно судити, так це цього жирного виродка, який віддав бійки сєпарам. Вони, до речі, вже й на техніці нашій катаються.

— Так, це я теж чув. Що будеш далі робити?

— Гадки не маю. Що скажуть, те й буду. Ми люди військові. Від нас багато не залежить. Не виконаєш наказ — стаття, виконаєш наказ — стаття.

* * *

Через тиждень приїхали ще кілька бійців з моєї роти разом із нашим зампотехом. Машина, якою вони прибули, також потребувала ремонту. Але полагодити ми її вже не встигли. Оголосили про відправку групи на Схід.

За цікавим збігом обставин, які відомі тільки тим, хто у штабі складав списки, я в групу не потрапив, але потрапила моя машина, над якою я саме встиг закінчити роботу, але навіть не перевірив, як що працює. Ось так зампотех із хлопцями пересіли на мою БМД і поїхали, а я залишився у бригаді й не знав, що мені далі робити. Усі мої обов’язки були сконцентровані навколо машини, тепер її немає. Я ніби втратив свою корисність. Механік-водій БМД без БМД.

Я ходив у парк і допомагав іншим з ремонтом. Щоденно заходив до старшого лейтенанта, який за комбата, і просив, щоб він заніс мене в наступні списки відправки на Донбас. Час минав абсолютно марно і, розбавляючи нудні вечори в казармі, я навіть встиг пройти перший Fallout.

* * *

Очікування моєї відправки затягнулося. Хлопці з фронту нічого особливо цікавого не розповідають. Кажуть, що просто вбивають час. Я купую собі лікарняний, збираю речі та їду додому.

Вдома добре. Бабусині пиріжки, Мамині сльози, все мені говорило про те, що мене тут люблять і завжди чекають. Я любив приїжджати додому нечасто, десь раз на півроку, рік, щоб за мною всі встигли скучити, і ненадовго, щоб не встиг набриднути.

Іду травневим теплим вечором по вулиці, в компанії дівчинки, і раптом дзвонить телефон.

— Алло.

— Алло. Привіт!

— Здорова. Що ти, зайнятий?

— Ну, зважаючи, що у тебе, — у мене чудовий настрій і я не проти ним поділитися.

— Руля мертвий.

Я встав, як укопаний, і посмішка з мого обличчя пропала в ту ж мить.

— Як помер?

— Убили.

— Хто?

Якийсь шурхіт у трубці.

— Давай потім, а то я вже не сам.

— Давай.

Я опустив телефон і стояв зі скляними очима, втупившись перед собою.

— Щось трапилось? — запитала у мене дівчинка.

— Вибач, мені потрібно йти.

Не прощаючись, взагалі забувши про її існування, розвернувся і пішов у напрямку свого будинку, по дорозі замовляючи телефоном квиток. Я встиг купити місце в потязі, який йшов через три години з міста за сто п’ятдесят кілометрів від мого.

Прийшовши додому, я зібрав речі, попрощався з усіма, сказав, що терміново викликають, замовив таксі, заплатив сімсот гривень, сів у потяг і вночі приїхав у Дніпро. Потрапивши в бригаду, одразу попрямував у штаб і пару годин бігав по кабінетах, благаючи, щоб мене відправили на Схід. Потім пішов до старшого лейтенанта і знову нагадав про себе.

Через годину він телефонує мені і каже, що збирають групу на відправку, і потрібно бути готовим через дві години. Як казав батько: «Під лежачий камінь вода не тече».

На душі стало спокійно: далі все закрутиться по процедурі. Зібрав речі, прийшов у казарму, в зазначений час на плацу чекав Урал. Усього нас було близько десятка. Бійці були з мого бату, але я нікого з них не знав: всі були мобілізовані. Зате я знав старшого групи — це було Руде Опудало. Але я вже не був тим зеленим вісімнадцятирічним салабоном, яким потрапив під його командування. І я ненавидів його… Тому щоразу, коли він просто звертався до мене, я відповідав вкрай різко… і тільки й чекав приводу вм’яти свій кулак у його огидне обличчя. Але, на жаль, після кожної моєї відповіді він не розвивав тему далі.

Доки ми їхали в кузові, я познайомився і потоваришував із колегами. А ще по дорозі ми захопили якихось іноземних журналістів, які їхали за нашою машиною. У нас зібралася досить весела компанія.

Приїхали в Ізюм пізно вночі, нам виділили намет, де ми і розмістилися. Вранці нас озброїли двома БК патронів до АК, гранатами, РПГ, дали медпакети 72-го року випуску і уколи буторфанолу.

Я і ті хлопці, яких збиралися судити за «зраду», ми всі добровільно поїхали назад на війну, незважаючи на те що у нас повністю була відсутня будь-яка повага і довіра до нашого начальства. Потвор, які тоді нами командували, ніколи не хвилювало наше здоров’я, життя, благополуччя та якість побуту. Лише картинка і вічна показуха, паралельні й перпендикулярні лінії. Нас планували розформувати, назвали зрадниками на національному рівні, але ми всі тут. Чому? У чому наша мотивація? Я не знаю. Сам дивуюся.

* * *

Присутність Рудого Опудала постійно тримала мене в тонусі: я завжди був готовий до бійки. Більше того, я шукав її. Як там Мауглі казав: «У Мауглі під язиком досить колючок, щоб увіткнути в шкуру кожному Рудому Псу». У мене вистачало колючок, і вони завжди були напоготові. Але моя, стиснена у пружину агресія іноді вистрілювала не в потрібний бік. З нами був здоровий хлопець, сержант, на дві голови вищий за мене і важчий кілограмів на сорок. Прямо в наметі у присутності Опудала він недобре відгукнувся про мене. Я підірвався з ліжка і з ошаленілим виразом обличчя, вирячивши очі, став на нього наїжджати, провокувати на бійку, пропонувати відійти «за намет» і заодно кинув фразу: «Сержант, капітан, мені насрать! Я будь-кому морду розіб’ю за такі слова!». Не чекаючи такого напору, здоровань дав задню, а пізніше ще й вибачився, після чого і я у нього вибачився. Але справа не в цьому. Найголовніше, що цю всю ситуацію бачило Опудало з погонами старшого лейтенанта. Після цього випадку я більше ніколи не чув у його тоні зверхності або огиди, і говорив він якось… акуратно чи що. Мені більше не хотілося його бити. Я був задоволений тим, що він боїться. Я його вже принизив. Змусив відчути страх перед солдатом. Я чув його слабкість в кожному слові, що він промовляв.

Між тим хлопчиком, який не міг знайти себе в цьому середовищі, і цим собакою, який відчуває себе чудово в будь-яких умовах і в будь-якому солдатському колективі, різниця лише рік… На жаль, я все більше переконувався, що вчиняю і поводжу себе правильно.

* * *

— Друже! — окликнув хтось мене.

Я розвернувсь і побачив хлопця, який поїхав на моїй машині разом із зампотехом роти.

— Привіт! — обійняв його. — Що ти тут робиш?

— Вчора приїхав в Ізюм. Ну і надрочилися ми з твоєю машиною.

— Що з нею?

— Та все, «гроб». Відтягнули в бригаду. Коробці кінець.

— У тебе їжа є?

— У сенсі?

— Пішли, печивом пригощу.

Ми пішли до мене в намет, я пригостив його вафлями, і він мені розповів про ситуацію на блокпостах. Мені ще більше захотілося якнайшвидше туди потрапити.

* * *

Чи давав я хабарі? Так. Чи пропонував їх сам? Так. Турбувала мене ситуація в країні? Абсолютно ні. Мене турбувало лише своє власне благополуччя, комфорт і амбіції. Ось і прийшов час платити за свій особистий внесок.

Але чому ж я тоді злився на всіх навколо? Адже розумів, що абсолютно все навколо — наслідок моїх рішень. Я опустив руки. Я перестав мріяти. Дозволив своєму світу звузитися. Моя агресія і злість породжувалися зростаючою впевненістю, що мої життєві цілі стали нікчемними і негідними. Колись я мріяв бути космонавтом, ученим, піратом, хотів відкривати для себе нове, а тепер я цілком задовольнявся перспективою копати ями за гроші. Я ненавидів себе, але мої внутрішні чорти намагалися знайти винних в оточенні, і я піддавався. Викид агресії давав мені задоволення, але ненадовго. Я кайфував від своєї перемоги іноді годину, іноді цілий день, але ейфорія проходила, і я знову бачив у дзеркалі слабку людинку, не здатну впоратися із простими побутовими завданнями.

* * *

В Ізюмі був великий табір. Дуже багато підрозділів, кілька сотень людей. Полонених, яких взяли по дорозі, ми залишили тут. У таборі були і свої полонені. Їх іноді виводили з ями з мішками на голові, щоб погодувати.

Я провів тут менше тижня. Одного ранку нам сказали збиратися і відвезли у вантажівці з якимись ящиками до злітного майданчика, неподалік від табору. Нас вже чекав гелікоптер. Завантажили ящики, завантажились самі й піднялися в повітря. На той час бойовики вже збили кілька наших гелікоптерів, тому ми летіли на мінімально низькій висоті. Ілюмінатори були відкриті, й з них стирчали дула наших автоматів, пильно спостерігаючи за зеленкою внизу.

Ми пролетіли прямо над Карачуном, де розташовувалися наші артилеристи, і приземлилися на Краматорському аеродромі. Нарешті, знайомі обличчя, в тому числі наш тимчасовий командир батальйону.

Насамперед я пішов шукати свою роту. Хлопці жили в місцевій казармі одноповерховому бараку. Там же, в невеликій окремій кімнаті, жило командування нашого бату. Мене одразу визначили на блокпост. Точніше, в моє розпорядження дали машину, яка перебувала за сімдесят метрів від блокпосту. Машина була неробоча, на місцевому діалекті «гроб».

Стояла собі самотньо за декілька метрів від дороги, наполовину прихована високим бур'яном. Там, прямо в башті, вже кілька тижнів жив навідник на прізвисько Бурят. Ми з ним з різних рот, але були знайомі вже близько року і тут знову зустрілися. Він швидко ввів мене в курс місцевого побуту: вода, їжа, робота тощо. Дав мені один із двох своїх ватяних матраців, і я взявся майструвати собі спальне місце на сидіннях командира, механіка і кулеметника.

В обід ми пішли в їдальню на території аеродрому. До неї було близько кілометра уздовж — злітної смуги. В їдальні зауважив значний неприємний факт: величина порцій і асортимент страв явно демонстрували, що тут вже є проблеми із провізією. У супі рідко можна було виявити щось, крім води. Хліба не було — давали сухарі. Наїдалися ми переважно кашею. Ми з Бурятом одразу взяли собі в казанки по порції на вечерю, тому що увечері часто починалися обстріли і в їдальню йти не дозволяли.

Так чи інакше, побут ми потихеньку налагодили, життя увійшло в якесь русло. Хоча загалом наша диспозиція виглядала не дуже добре. Наш батальйон був сильно скорочений: лише близько чотирьох десятків людей при належних трьох сотнях. Решту бійців розкидали по блокпостах навколо Слов’янська і Краматорська. Так само було і з машинами. З більше ніж трьох десятків належних одиниць бойової техніки на аеродромі було до десятка, приблизно стільки ж — на блокпостах, інші були придатні хіба що на металобрухт.

Ми з Бурятом непогано проводили час. До нас дуже рідко хтось заходив, тому більшу частину часу ми були удвох. Вдень ми насипали землю в мішки, засмагали, займалися спортом, розмовляли, вечорами сиділи за мішками, перечікували мінометні обстріли, а коли все припинялося, робили невелике багаття у спеціальній ямці, кип’ятили воду, яку вдалося заощадити протягом дня, і заварювали чай із трави, яку збирали в полі та сушили на машині. Раз на три дні нам видавали банку згущеного молока, і це було свято. Вдень температура повітря піднімалася до сорока градусів, і після заходу сонця ще дуже довго на вулиці було тепло. Ми сиділи і пили чай, іноді до першої чи до другої ночі, й розмовляли про все.

* * *

— Буря, звідки ти родом? — запитав я, прибираючи чашку з теплим трав’яним чаєм від рота.

— Я місцевий. Із Дніпропетровської області. А ти?

— А я ні. Знаєш, я так сильно хотів закінчити школу і виїхати з дому, так рвався, спеціально вибрав частину, розташовану в лісі, відірвану від цивілізації… але ніколи не замислювався, нащо.

— А зараз задумався?

— Немов би.

— Ну і нащо?

— Тобі ніколи не здавалося, що думки, які приходять до нас у голову, з’являються там не просто так?

— Ти говориш про Бога?

— Я поняття не маю, про що говорю. Просто я згадую те, з чим доводилося зіткнутись, і таке враження, що все моє життя йшло до того, щоб я опинився зараз тут з тобою саме з тим досвідом і набором знань, який у мене є.

— Мені не хочеться думати, що все в житті зумовлено. Вважаю за краще думати, що сам вирішую свою долю, де, з ким і для чого мені опинитися.

— Не сміши. По-перше, щоб ти там собі не розпланував, зараз може прилетіти міна і, як Медику, щелепу відірве. І все, що ти розпланував, вже нікому не буде цікавим. По-друге, я не сказав, що зумовлено. Мені здається, є щось, що підштовхує нас до певного шляху, але йти по ньому чи ні, вирішувати нам.

— Дивися, скільки зірок на небі, — Буря закинув голову, дивлячись вгору.

— Так, дуже гарно.

— До армії ніколи не думав, що на небі стільки зірок. Знаєш чому?

— Кажи.

— Через заграву. Джерела світла засвічують небо, і нічого не видно. А наша армія — це чорна діра, в якій навіть світла немає. Тому небо так добре видно.

— Цікава теорія.

— Я іноді замислююсь про які-небудь глобальні речі, удаю кімнатного філософа. Особливо під час довгих нічних чергувань, а потім дивлюся на небо, і все здається настільки незначним.

— Скільки тобі до кінця контракту лишилося?

— Два роки, — якось сердито відповів Буря.

— Будеш продовжувати службу?

— Та пішли вони в дупу. Живеш, як тварина. Виродки ці на ліжках сплять, а ти у бруді. Протягом кількох діб не спиш, працюєш на знос, а тебе зрадником обзивають і під суд, як хлопців із четвертої роти.

— А ти чув, скільки наших майорів, полковників і генералів на бік росії перейшло?

— Так, щотижня в новинах пишуть про нові. Війна закінчиться, звільнюсь і поїду додому. Мене тут тримає тільки бажання відстояти своє. А тобі скільки залишилося?

— Зараз порахую… близько чотирьох місяців.

— О, то ти скоро додому.

— За двох умов: якщо доживу, і якщо закінчиться війна.

— Яка твоя мотивація?

— Не знаю. У мене відчуття, що я повинен тут бути.

— Це як?

— Ну, знаєш… я зараз не можу уявити себе де-небудь ще, крім, як тут.

Буря сьорбнув із кружки і подивився на ящик.

— Ти знаєш, що колись у цьому ящику було багато їжі? — він посміхнувся.

— Якої?

— Снікерси, печиво, каші та таке інше.

— Де ж воно тепер?

— Знаєш Старшину з моєї роти?

— Ну, ти запитав, я перший рік служив там… тож формально це ти в моїй роті служиш.

Буря оцінив жарт, піднявши урочисто свій «кубок».

— Так ось, коли тебе ще тут не було, а батальйон не був розкиданий по блокпостах, волонтери та місцеві навезли нам провізії. А Старшина наш, жирний кнур, все забрав собі і зжер разом із командиром взводу.

— Яким? Рудий був у батальйоні, значить Пузатий?

— Ага.

— Фу, ну і мерзота.

— Так, прямо при хлопцях усе забрав і сказав, що ми не заслужили.

— А ви що?

— Нічого.

— Чому? Потрібно було натовпом його забити в цей ящик разом зі снікерсами.

— Та хай іде на чужі руки.

— Не впевнений, що я б стримався.

— Ти ж знаєш мене. Я миролюбний.

— Миролюбний, ось скажи мені. Ти навідник, правильно?

— Так.

— Башта на машині цілком робоча і боєздатна. Тому ти тут і перебуваєш. А я механ. Моя справа водити машину й іноді, може, з курсового кулемета пострілювати. Машина не на ходу — це раз. Через те, що ми в ямі, від кулемета толку немає — це два. Навіщо мене відправили до тебе?

— Може, Сущ думає, що ти машину відремонтуєш?

— Двигун потрібно міняти, що я тут можу зробити?

— А він у чудеса вірить. Ти знаєш, цей красень недавно прийшов і запитує мене, чи може наша тридцятиміліметрова гармата стріляти мортирною стрільбою?

— Як гаубиця?

— Ага.

— Він був нетверезий?

— На жаль, абсолютно тверезий. Знаєш, коли замкомбат із бойової підготовки задає такі запитання, стає сумно. А ти дивуєшся, чому тебе сюди посадили. А чого ти взагалі скаржишся?! Хіба погано сидимо?!

— Та я не про це. Дуже сподівався, що з початком війни вся ця показуха і армійський ідіотизм почне відходити, але щось не схоже…

— Шакальйо як крало, так і краде. Командування як вважало тебе шматком м’яса, здатного тримати лопату і сокиру, так і вважає. Нещодавно привіз якийсь дядько хлопцям із сусіднього підрозділу форми британські, так їх старшина всі забрав і почав продавати.

— Знаєш, я радий, що опинився тут з тобою, — на моєму обличчі розтягнулася посмішка. — Я буду сумувати за тобою, якщо тебе вб’ють. А ти будеш сумувати за мною?

— Ні.

— Чому?

— Я зможу забрати свій матрац. І знову буду спати на двох.

— Ось так, значить?

— А ти знаєш, як мені тисне шматок металу від сидіння в ребра?

— Гадки не маю.

— Ось тому ти будеш сумувати, а я ні.

Ми засміялися.

— Давай вип’ємо за те, щоб у Старшини від снікерсів дупа склеїлась?

— Амінь.

Ми чокнулися, допили чай і заварили знову.

І ось так ми могли сидіти до пізньої ночі, все одно ночами було неспокійно…

* * *

Кожен наступний день мало відрізнявся від попереднього, з тією лише різницею, що був день, коли згущене молоко було, а були дні, коли його не було. Ніколи не любив згущене молоко, але в таких обставинах я ним ласував як чимось надзвичайно смачним. Хоча були й інші дні, які розривали помірний хід життя, приводили до тями і нагадували про те, де ми перебуваємо і що навколо відбувається: приблизно раз на тиждень у моєму батальйоні хтось отримував поранення чи гинув. Нарешті, я перестав цікавитися, чи є у нас втрати, мені більше не хотілося почути знайомі прізвища.

Вся моя зона комфорту звузилася до найпростіших потреб: попити, поїсти, попрати, помитися, поспати. При цьому я відчував себе чудово. Про дім навіть не думав.

Щовечора ми з навідником розпалювали маленьке багаття в ямі й кип’ятили в казанку воду — це був неначе символ того, що ми прожили ще один день. Символ безсмертя і нескінченного процесу.

Вода закипіла, розлили по чашках, Буря дістав галети і цукор з ящика. Ми сиділи на бетонній плиті, поруч лежали автомати, я дивився на небо. Раніше думав, що побачити падаючу зірку — це велика рідкість, але на війні я зрозумів, що помилявся… через місяць складно було придумати, що б ще побажати: настільки їх було багато. Буря сидів в одних трусах і гумових капцях, я був скромніший — на мені були штани. Бетонна плита нагрілася за день і тепер віддавала тепло нам: незважаючи на одинадцяту годину, нам було спекотно.

І ось сидимо ми, розмовляємо про щось, і раптом я питаю у Бурята:

— Ти боїшся висоти?

— У сенсі?

— Ну, стрибати тобі страшно?

— Звичайно.

— Скільки у тебе стрибків?

— П’ять. А у тебе?

— Дванадцять або тринадцять. Не пам’ятаю вже точно.

— 1 як, страшно?

— Щоразу. Більше того, я тепер по-справжньому став боятися висоти. До армії постійно бігав на кар’єр купатися, стрибав там зі скелі висотою метрів дванадцять, так там ще й вперед потрібно було чимало пролетіти, щоб не впасти на каміння. А останній раз, додому як їздив, сходив на кар’єр, став на виступ у два рази нижчий, а стрибнути так і не зміг. Страшно, капець.

— Я думав, що чим більше стрибаєш, тим менше страху.

— Ні. Страх залишається. Просто він змінюється.

— Це як?

— Ну, спочатку ти просто боїшся самого стрибка. Боїшся стрибнути. А потім страх стає все більш усвідомленим. Страх перестає бути абстрактним. Ти боїшся не просто стрибка, а конкретних моментів. Переживаєш за правильне відокремлення, за вдале розкриття, щоб ніяка мавпа не влетіла тобі в парашут, щоб об землю не дуже вдарило, щоб ноги цілі залишились. Якщо коротко, то спочатку боїшся стрибнути, а з досвідом боїшся приземлятися.

— Ясно. Значить, можна не сподіватися, що страх пропаде? — він хихикнув.

— Надія помирає останньою. Буря, як ти думаєш, ти будеш нудьгувати за всім цим?

— За чим за цим?

— За життям тут, за нашими розмовами, за цим чаєм, за тим, наскільки тут просто і по-своєму затишно. Так, вдома ти собі зможеш заварити нормальний чай, але ж там він не буде таким смачним, там ти не будеш смакувати кожен ковток, як тут. Там ти не будеш так відчувати життя, як тут.

— Не знаю.

— А я впевнений, що буду.

* * *

Ми з Бурятом прийшли в нашу невелику їдальню, поставили магазини від автоматів на стільці біля одного зі столів і стали в чергу біля роздачі. Я взяв тарілку з супом, повернувся і побачив, що мій магазин хтось прибрав на сусідній стілець, а на зайнятому мною стільці розмістилася чиясь кепка. Знизав плечима і прибрав цю кепку туди, куди поставили мій магазин. Я вже почав сьорбати теплий суп, як підійшли два орли з тарілками в руках і в польових сорочках поверх тільників. Обидва були років близько тридцяти, без знаків розрізнення, і один з них каже:

— Ми зайняли цей стіл.

— Де твоя кепка?

— У сенсі?

— Твоя кепка лежить он там, значить, там і сідай або в будь-якому іншому місці, де вільно. А чужі боєприпаси і зброю я раджу тобі наступного разу не чіпати. Можна по руках отримати.

— Ти, блядь, не зрозумів? Цей стіл зайнятий, — він потягнувся однією рукою до сусіднього стола, поклав тарілку і продовжив стояти біля мене.

Я теж піднімаюся з-за столу і встаю перед ним. Щоб дивитися йому в очі, довелося трохи задерти голову.

— Дружочок, сядь, будь ласка, спокійно їсти.

— Я тобі не дружочок, — різко сказав він і відштовхнув мене однією рукою так, що я вперся ногами у свій стілець.

Тут я вже не витримав. Міцно упершись ногами в підлогу, провернув увесь тулуб і зарядив йому кулаком у груди так, що він відскочив назад на півтора метра і вдарився спиною об стіну.

— Друже, — знову звернувся до нього, — будь ласка, сядь за стіл і спокійно обідай. Добре?

Він тримався за груди і нічого не говорив. Його товариш весь цей час стояв осторонь біля сусіднього стола і навіть не думав встрявати. Ось за що поважаю десантний колектив: попри всі його недоліки, я міг бути впевнений, що в наш конфлікт ніхто «третій» не встряне і мене ніхто не вдарить у спину.

Через кілька секунд мовчання я сів за стіл і приступив до споживання їжі. Буря дивився на мене і посміхався. А я відходив від інциденту і намагався заспокоїтися. Мені не хотілось робити того, що довелось. Але у мене не було вибору. В їдальні було багато людей, і я був зобов’язаний публічно покарати того, хто намагався мене принизити. Собачий колектив не пробачає слабкостей. Зараз ти промовчиш, а потім тобі на шию ноги звісять. Перший рік в армії багато чому мене навчив.

Коли ми виходили, біля їдальні стояв припаркований Урал, в кузові якого сиділи бійці третього полку спецназу. Біля нього стояв той хлопець. Я подивився на нього, усміхнувся і пішов далі. Але буквально через кілька кроків мене окликнув грубий чоловічий голос. Я повернувся. В мою сторону йшов високий майор з густою чорною бородою із вкрапленнями сивого волосся.

— Яке у Вас звання?

— Солдат, товаришу майоре.

— Ви знаєте, що особа, з якою Ви зіткнулись, капітан?

— Товаришу майоре, Ви мені вибачте, — мій тон став агресивнішим. — Але мені плювати на звання, коли зі мною так розмовляють. За таке я розіб’ю морду кожному, будь-то капітан чи майор, мені все одно, — коли я говорив «майор», то не мав на увазі його. Просто його погон був перед моїми очима і це перше офіцерське звання після капітана, яке прийшло мені в голову, а ось він, напевно, прийняв це на свій рахунок.

— З якого Ви підрозділу?

— 25-ка.

— Давайте, щоб подібних інцидентів більше не було.

— Та я і слова грубого йому не сказав. Це Вам капітана потрібно виховувати.

— Не мудрувати, товаришу солдате.

— І не думав.

— Гаразд… гарного Вам дня.

— Вам також, товаришу майоре.

Ми з Бурею розвернулись і пішли до своєї позиції.

— Ти чого такий злий? — запитав мій навідник.

— Тому що життя змушує. Був би я таким же здоровим, як ти, може, і конфліктів було б менше. Скільки ти важиш?

— Не знаю вже. Напевно, близько дев’яносто п’яти.

— А я сімдесят три, метр сімдесят зросту і личко гарненьке. Ось люди і думають хибно, що можна нахабно поводитися.

— Може, й так.

— Може, й так…

* * *

За десять метрів від нас в асфальті стирчало оперення міни після вчорашнього обстрілу, а далі по дорозі були розкидані вирвані з грунту шматки землі діаметром від п’яти до тридцяти сантиметрів. Обстріли й осколки, що б’ються об броню, стали частиною нашого побуту, це не викликало вже абсолютно жодних емоцій.

Сєпари перебили нам водопровід, і ми залишилися без води. Сонце припікало нещадно. Сил не було, навіть щоб очі відкрити. Командири виділяли нам літр води на людину на добу, а через пару днів доза зменшилася до півлітра. Сказати, що цього не вистачало — нічого не сказати. Тому ми ходили набирати воду з пожежної ями. Сира вода звідти, напевно, містила всі хвороботворні бактерії світу, тому ми намагались її кип’ятити і, здається, ніхто не захворів.

Одночасно у нас почалися ще більші проблеми з провізією. Каші давали зовсім маленькі порції, сухарі теж закінчилися, замість них були галети. Дороги навколо нас контролювалися колабораціоністами, а гелікоптерів було збито вже близько десятка, тому ввели заборону на польоти.

І раптом свято — нам з літака скинули ящики на парашутних системах. Кілька ящиків вітром понесло в бік міста, і наші оперативно поїхали за ними… Але, очевидно, бойовики теж не особливо жирували, тому з того боку до нас рвонула назустріч «група перехоплення жратви». І ось русофільські герої вступили в нерівний бій з українською десантурою за ящик печива і бочку варення. Але бій був і справді нерівний, десантник — це серйозний противник, а голодний десантник — це просто берсерк і термінатор в одній особі. Наші приїхали на аеродром з перемогою і з ящиками. Але яким же було розчарування, коли замість їжі там виявились боєприпаси. Не біда. Будемо жерти кулі.

* * *

Прокинувшись одного ранку, виліз із машини і побачив на бетонній плиті мертву змію.

— Буря!

— Чого? — почувся голос позаду БМД.

— Це ти змію вбив?

— Так.

— Нащо?

— Виліз вранці в туалет, а вона повзла по плиті, я її і вбив.

— Нащо?

— А нащо вона потрібна?

— Нуууу, ти гониш. Ти можеш зараз створити живу змію?

— Не зрозумів.

— Що ти не зрозумів? Можеш зараз взяти і дати чомусь життя? — Ні?

— Ну так якого дідька ти поспішаєш його забирати? Я б ще зрозумів, якби на плиті була мертва людина, але тварина…

Колись, у дуже ранньому дитинстві, я грався біля джерельця. Там були жаби. Просто з цікавості взяв палицю і вдарив по воді, вони почали стрибати в різні боки, а я знову замахнувся палицею і поцілив по жабі. Вона розпласталась на березі, у неї тремтіли кінцівки, відкривався й закривався рот. Через кілька секунд вона перестала рухатися. Мені стало страшенно боляче на душі й соромно за те, що я вбив живу істоту. Ця картина разом із тими жахливими емоціями, що я відчував у той момент, дуже глибоко врізалась у мою пам’ять. А тут змія… і її вбив мій друг… Ну і правильно зробив, буде чим перекусити!

— Та чого ти закипаєш, зараз я її приберу з плити, і будеш лежати засмагати.

— У мене спина згоріла вчора, тому я поки що зав’язав із сонячними ваннами. Стривай викидати її. Якщо вже вбив, давай з’їмо. Я м’яса бозна скільки не їв.

— Ти вмієш готувати змій?

— З такими командирами, як у п’ятій роті, не тільки змій навчишся готувати… Як ти думаєш, у Старшини вже злиплася дупа?

— Не знаю, — Буря засміявся.

— У тебе в ящику масло є?

— Соняшникове?

— Ні, блін, вершкове масло у тебе часом не збереглося в ящику при сорокаградусній спеці?

— Щось ти якийсь злий прокинувся.

— Тому що прокинувся мокрий. О сьомій тридцять у машині вже неможливо спати… як у мікрохвильовці. А тут ти ще зі своєю змією.

— Соняшникова олія є.

— От і чудесно. Засмажимо в олії, як картоплю фрі.

Я дістав ніж, відрізав змії голову, зняв шкіру, випатрав, порізав на шматочки довжиною по чотири сантиметри і кинув у киплячу олію.

— Смачно? — запитав Бурю, який узяв перший шматочок.

— Таке… З сіллю піде, ужарилось надто.

— Який мисливець, така і здобич. Наступного разу здобувай пітона.

Так, м’яса в змії було зовсім небагато, але після води під назвою «суп» і каші з галетами — навіть нічого.

* * *

Прийшов час, коли наше розмірене життя мені набридло. Захотілося хоч що-небудь змінити. Єдина подія, що робила наше життя різноманітнішим, — обстріли. Зазвичай у такі моменти ми просто сиділи за валом з мішків із землею, який самі ж і змайстрували. Це було безпечно, але нудно. Я знайшов собі розвагу. Під час мінометної активності наших запорєбрикових друзів, залишаючи Бурю, який у цей час займав свій пост, тобто залазив у башту, я приєднувався до наряду, що сидить на блокпості за сімдесят метрів перед нами. Механ без робочої машини все ще може виконувати роль простого стрільця.

На блокпості стояв порожній мобільний ДОТ, в який ніхто чомусь не залазив, я поставив у ньому табуретку, поруч банку згущеного молока, і коли починалися обстріли, сідав всередині, смакував згущене молоко і спостерігав у бійницю, чи не підступає до нас ворожа піхота, доки ми ховаємося від їх мінометів.

А рішення це я прийняв не просто так. У молодих контрактний була біда з дисципліною, та й з логікою теж. Під час одного з обстрілів я переконався, що увесь цей час ми були у великій небезпеці. Наряди у нас змінювалися щодня. В одній групі були дорослі хлопці від двадцяти п’яти і старше, зате у другій — зовсім зелені.

Було близько шостої години вечора. Я лежав у машині і спав. Ба-БАХ! Мені на обличчя посипалася фарба зі стелі машини. «Що таке?» — запитав я сам у себе.

— Буря, по нас стріляють?

— Ага, — він одразу стрибнув на місце навідника і почав крутити башту.

Я не поспішаючи викинув із машини бронежилет, автомат, слідом виліз сам і почав взуватися. Свист… я присів. Ба-БАХ. Встав і почав взувати кеди далі. Я тоді перший раз чомусь вирішив сходити на блокпост. Накинув на себе старий, рваний бронежилет, який при ходьбі бовтався, як оселедець, оскільки липучки давно вже не виконували своїх функцій, взяв автомат і неспішним кроком попрямував до посту. Знову свист. Я опустився на одне коліно. Ба-БАХ. Встав і продовжив іти. Доходжу до поста, але нікого не бачу. Свист. Присів, Ба-БАХ. Куди подівся весь наряд? Перша думка була, що всіх зарізали. Я навіть насторожився. Але потім мені спало на думку перевірити перекриту щілину, яку викопали тиждень тому. Підійшов до неї, нахилився, щоб заглянути всередину, а там, у шанці зі стелею з колод, засипаних землею, і одним входом/виходом, сидить увесь наряд.

— Ось ви де! А що це ви тут робите?

— Так це… нас же обстрілюють.

Свист. Присів навшпиньки. Наряд у ямі теж присів і притулився до стінки шанця. Ба-БАХ.

— Серйозно? Орлики, за вашими спинами сотня хлопців сподівається, що ви тут гідно несете чергування, прикриваєте їх і стежите за обстановкою на передовій. А якщо вони мінометним обстрілом прикривають наступ піхоти? Прийдуть на порожній блокпост, кинуть сюди до вас в ямку гранатку, і будуть потім у похоронному бюро сперечатися, кому чию ногу пришивати.

Сидять, дивляться на мене.

— Хлопці, давайте, щоб ми не сварилися, ви вилазите з цієї нори і займаєте позиції. Добре?

На щастя, вони так і зробили. Ненавиджу тупих упертих баранів, які не розуміють своєї неправоти.

Я зайняв свій ослінчик і, посьорбуючи згущене молоко, спостерігав за соняшниковим полем. Я знав, що в разі, якщо поруч впаде міна, то ДОТ мене не врятує, а відлетить разом зі мною. Він взагалі не був закопаний, а просто стояв на асфальті, але я намагався про це не думати.

* * *

— Пам'ятаєш Малого з моєї роти, який зухвалий такий, до всіх ліз битись будь-що? — запитав мене Буря, доки ми з ним об’їдали нашу здобич — шовковицю, що стояла біля злітної смуги.

— А чому малий? Йому стільки ж, скільки нам.

— Ти габарити його бачив? Коротше, знаєш ти його. Чув, що сталося вночі?

— Нєа, — відповів я, жуючи ягоди.

— Заступив він уночі на чергування…

— А де він чергує?

— У них пост з боку міста. Так ось… заступив на чергування з якимось мобілізованим. Підходить час доповіді, а від них нічого немає. На них виходять по радіостанції, не відповідають. Усі вже подумали, що все, прикінчили Малого з тим мужиком. Зарізали або в полон взяли. Виступає черговий підрозділ до них, а вони лежать там п’яні.

— Ого. Що, прямо взагалі п’яні?

— Так, що двох слів зв’язати не можуть.

— А де ж бухло взяли?

— Та дідько його знає. Напевно, через таксиста замовили.

— А ти п’єш?

— Не п'ю. Так, слухай далі. Загалом, відмудохали їх так, що вони на себе не схожі. Привели в казарму, Малий хапає кулемет і кричить, що зараз усіх перестріляє.

— Боже, оце дурень.

— Не те слово. Коротше, відмудохали його ще раз.

Я так заржав, що з рота аж шовковиця випала. Буря продовжив.

— Сущ наказав кинути його в яму на п’ять діб. Той почав кричати, що подасть до суду. Коротше — цирк. Я коли заходив за телефоном, саме побачив його біля ями, сидів і їв. Голова схожа на надувну кульку. Навіть не впізнав його з першого разу.

— Він ще там?

— Так.

— Буря! Це ж чудово! Я піду подивлюся. Залиш мені шовковиці, не з’їж усю.

Прийшовши до казарми, одразу попрямував до ями, яка була викопана прямо навпроти входу. Це був великий бліндаж, обсяги якого дозволяли сховатися всім, хто знаходиться не на чергуванні.

Заліз у бліндаж, побачив цю людину з головою — надувною кулькою і просто не зміг стримати сміх. Він був невисокого зросту, худий, але «китайське» обличчя було настільки розпухле, що голова виглядала в два рази більшою.

— Друже, ти дивився бойовики? — запитав я у китайської кульки.

— В сенсі?

— Ну, фільми. Пам’ятаєш, як там постійно місять всі один одного по обличчю, а у них лише круті рани залишаються і мужньо кров тече по щоці?

— Так. Фантазери.

— Ось-ось. І я про те ж. Якби їх зображали, як тебе, то всі бойовики перетворювалися б у комедії. У китайські комедії. Ти, як Майкл Джексон, — я знову засміявся.

— Що?

— Ну, він був негром, став білим, а тебе горілка за ніч перетворила з європейця в азіата.

— Все, досить гнати.

— Та ні, друже. Ти ще й мало отримав. Як я розумію, ти ще й злишся на інших, що тебе покарали? На себе гнівайся.

— Якщо чесно, я прийшов поржати. А тепер іду. Давай, не ображайся, — сказав я з усмішкою, — ти заслужив.

* * *

Сьогодні вночі ще один хлопець загинув. Здається, з третього полку спецназу. Причому свій свого застрелив. Один повертався з туалету, а інший у нього вистрілив.

Хєровий день.

— Друже, — звернувся до мене Буря, який щойно прийшов з їдальні. — Там тебе до ротного кличуть.

— Ти набрав мені їжі в їдальні?

— Так, тримай, — він простягнув мені казанок.

— Блін… доки прийду, воно ж все охолоне.

— Таке життя. Воно бентежне.

— Слухай, мені тут в інтернеті постійно трапляється абревіатура «АТО». Знаєш, що це таке?

— Гадки не маю.

— Ясно, — вимовив я і, з досадою залишивши казанок, пішов до командира.

Прийшовши в казарму, привітався з усіма і одразу попрямував до начальства. Знову, блін, будуть мене лаяти за те, що ходжу не в берцях, а в капцях.

— Збирайся, їдеш на інший блокпост. Там машина залишилася без механа.

— Скільки у мене часу?

— Через три години виїжджає машина.

— А як же сєпарські блокпости?

— Ви їх об’їдете.

— Я вас зрозумів. Товаришу капітане, скажіть, будь ласка. В інтернеті я знаходжу статті про те, що відбувається на фронті, і там всюди зустрічається абревіатура «АТО». Що це таке?

— Ти гониш. Ти перебуваєш в АТО. Антитерористична операція. Уже півтора місяці.

— Зрозуміло. Дякую. А то так би і помер дурою, — вимовив я і згадав про активність нашого «політвідділу» під час Майдану. Щось вони якісь пасивні зараз. Напевно вважають, що ми і без інформації про АТО зможемо героїчно загинути.

Після короткої розмови з ротним повернувся до Бурята, повідомив йому хорошу новину — тепер йому знову можна буде зручно спати — і сів обідати.

У призначений час мене, ще п’ятьох хлопців і якісь ящики помістили у вантажівку і повезли на блокпост.

Я вже відчував себе всюди своїм на цій війні. На новому місці було багато хлопців, з якими я вже був знайомий. Насамперед, я познайомився з тими, кого не знав, і пішов дивитися свою нову машину. Вона стояла посеред дороги, загороджуючи одну смугу, а поруч стояла боком інша машина, перегороджуючи іншу смугу, щоб машинам, що проїжджають блокпост, доводилося робити зигзаг.

— Привіт! Ти навідник? — запитав я у хлопця, який сидів на башті.

— Ну, наче так.

— Що значить «наче так»? Так чи ні?

— Зараз так. Я взагалі механ цієї машини, але у мене не стало навідника. Оскільки я ще шарю і в башті, мене перекваліфікували в навідники. Позаяк вільних навідників немає, а механ без машини є. У тебе ж немає машини?

— Тепер є. А що з навідником?

— Хлопець з п’ятої роти, високий такий, років тридцяти, може знаєш?

— З Дніпра?

— Так, — він говорив про мужика, з яким я приїхав з «Десни», про Даїшника.

— Що з ним?

— Живіт прострелили.

Мій настрій різко зіпсувався.

— Він живий?

— Так, його одразу відвезли. Зараз у шпиталі лежить.

— Ну, слава Богу.

— Так. Ось тепер ти замість нього.

Заліз у машину, подивився, що там є, чого немає, запитав механа-навідника цієї машини про позитивні сторони, недоліки, підводні камені. Завів, перевірив. Гарна машина. Хороший двигун. Коли працює, задоволення для вух.

Я облаштував собі в машині місце для сну, мене ввели в курс місцевого побуту. І я приступив до несення служби на блокпості в новому колективі.

Цієї ночі, лежачи в машині та слухаючи музику, я уявляв, як куля влучає в живіт Даїшника і рве всередині кишки. Який це біль… Уявивши на його місці себе, згадав, як жахливо болить кишечник при отруєнні, а це в тисячу разів сильніше.

Спостерігаючи за якимись історіями в кіно, книгах тощо, я ніколи не асоціював себе з тим, хто виграє, а ставив себе на місце того, хто програв, кого вбили, кому боляче. Мені здавалося, це допомагає об’єктивніше сприймати ситуацію.

* * *

Мені пощастило, на цьому блокпості ніс службу Компас. А може, і не пощастило… Одного разу він запропонував піти поміняти сигналки в зеленці, які спрацювали. Я тільки радий був розім’яти кістки, а то вигляд дороги вже на нерви діяв. Мене підмінили на машині і ми пішли групою з чотирьох осіб.

Йшли колоною невеликою протоптаною стежкою. У першого була карта із зазначеними розтяжками, я йшов другим, за мною якийсь молодий контрактник, а замикав нас Компас.

— Де ти стояв на аеродромі? — запитав мене Компас.

— На блокпості, на виїзді, який біля казарми.

— Ти з Бурятом там стояв?

— Ага.

— Цікавий хлопець. Він дійсно з Бурятії?

— Та ні. Він із Дніпропетровської області.

— А за зовнішністю так і не скажеш.

— По тобі теж.

Компас був дуже смаглявий і легко зійшов би за мешканця Близького Сходу.

— У вас там часто розтяжки спрацьовують?

— Тільки від зайців, їжаків та іншої живності. Особливо вночі бісить, коли починає свистіти.

— Учора ввечері тут розтяжки почали спрацьовувати, відправили групу, перевірити. А там хлопчак років п’ятнадцяти з палицею ходить і розтяжки знімає.

— Звідки він взявся?

— Сказав, що дядьки дали йому п’ятсот гривень, щоб він тут з паличкою походив.

— От покидьки. А якби там гранати були… підірвали б дитину.

— Так, було б негарно. Уявляєш заголовки в статтях: «Українські військові підірвали дитину біля Слов’янська»?

Раптом я почув збоку різкий звук, як від петарди. Секунда здивування.

— Назад! — крикнув Компас.

Ми встигли зробити пару кроків, як пролунав вибух, і мене відкинуло метрів на чотири.

Я розплющив очі, але все ще було темно. Страшний гул у вухах, перед очима в темряві мерехтять зірки. Зір починає повертатися, потім слух. Чую стогони. Поруч лежить Компас, у нього вся права рука і нога в крові. Але він у свідомості й лише злегка кривиться. Солдат, який ішов першим, вже встав і підійшов до лежачого хлопця, який у колоні йшов за мною. У його черевика була відірвана підошва, а м'які тканини на п’ятці розмішало в кашу, на його руці не вистачало кількох пальців.

Я поступово почав приходити до тями. Компас все ще лежав і копався однією рукою в своїй аптечці. Хлопець, якому дісталося найбільше, чи то тремтів, чи то від болю смикався — я не міг розібрати. Він не переставав стогнати. Солдат, який сидів над ним, вколов йому буторфанол. По рації почали виходити на нас. Я ледве піднявся, підійшов до Компаса, впав біля нього на коліна, взяв його рацію і доповів:

— Ми підірвалися на міні. У нас два трьохсотих. Потрібна евакуація.

Потім перевів погляд на Компаса, намагаючись зрозуміти, чи потрібна йому допомога.

— Як ти себе почуваєш?

— Бачиш, як руку посікло? Зараз здохну від горя, — він спробував скривитися в посмішці.

— То що, тебе добити, ганчірко? — відповів я жартом у відповідь. — Де буторфанол твій, бійцю? Буду зараз тобі надавати першу допомогу.

— Спасибі, не потрібно. Я ще жити хочу. А буторфанол вже вколов.

— Який ти спритний! У ліжку такий же?

— Давай ще про Мамку мою пожартуй, нігере.

— А що, встанеш і відлупцюєш мене? Давай!

Я подивився на хлопця з відірваними пальцями. А ні… пальці не зовсім відірвані. Вони висять на шкірі. Везучий. Може, ще пришиють.

До нас під’їхав БТР-Д, з нього зістрибнули кілька солдатів, затягнули нас на броню і повезли до табору. Там Компаса та іншого хлопчину поклали на землю, Док їм відразу щось вколов і почав розрізати одяг.

— Як ви себе почуваєте? — запитав Док у мене та іншого уцілілого, не відволікаючись від розрізання одягу.

— Наче пив усю ніч.

— Звідки ти знаєш? Ти ж казав, що не п’єш.

— Ну, тому і наслідки такі важкі, організм не звик. Може, якби пив частіше… Я, мабуть, піду полежу.

— Точно все нормально?

— Так. Коли хлопців заберуть?

— Уже вийшли на штаб. Мають швидко приїхати.

— Добре, — я підійшов до Компаса, — як ти?

— Сука, нову британку зіпсував.

— Дивися, не здохни по дорозі у шпиталь, а то прикро буде.

— Кому?

— Твоїй Мамці.

— Хєровий жарт.

— Згоден. Але краще тупо пожартувати, ніж соплі на кулак намотувати. Самоіронія, друже мій, допомагає вижити більше, ніж бронежилет. Але жарт, правда, хєровий. Піду полежу, може придумаю щось краще, потім СМСкою тобі пришлю.

— Бачиш дірки в чохлі мого бронежилета?

— Ага.

— Моє пузо від осколків врятував саме бронік, а не твоя іронія.

— Раз на рік і палиця стріляє.

Я закрив очі, але довго не міг заснути. Мене страшенно нудило. Через годину заснув, а коли прокинувся, хлопців вже забрали.

— Сука, звідки там гранати, якщо мали бути тільки сигналки? Йобаний хлопчик з паличкою… — прохрипів я собі під ніс.

* * *

За тиждень я повністю освоївся на новому місці і відчував себе, як вдома. Єдиний явно помітний мінус порівняно з аеродромом — це багатолюдність. На нашій з Бурею позиції були тільки ми вдвох, а тут постійно туди-сюди ходило, бігало, сиділо і лежало купа народу. Я віддавав перевагу усамітненню. А тут, окрім наших, ще й до десятка беркутівців.

Зате на новому місці був величезний плюс. Тут постійно стріляли. Практично щоденно. Або ж якісь провокації відбувалися. Кілька разів на блокпост приходив натовп місцевих, чоловік сорок, кричали, щоб ми йшли геть, фашисти прокляті. На них особливо увагу ніхто не звертав, і через якийсь час вони йшли. Але кожен раз після їхніх візитів по нас починали працювати з вісімдесятих мінометів. І з кожним разом бойовики пристрілювалися все краще і краще. Протягом дня по нам працювали «Утьоси» і снайпери. Нудно не було. Було спекотно… у всіх сенсах. Але не нудно.

Сєпарам вдалося вбити мого товариша. Чудову людину. Дівчина вагітна залишилася.

Чомусь я не відчував жодного жалю в подібних ситуаціях. У мене було розуміння, що це жахливо. Але я не відчував абсолютно жодних емоцій.

Я часто задумувався над запитанням: «Чому нічого не відчуваю?». Може, причина в тому, що я ще не розібрався, що мені в таких ситуаціях відчувати? Адже до війни я ніколи не бачив, як вбивають. Я колись читав, що з марихуаною так само. Коли ти її пробуєш вперше, вона може не справити на тебе жодного ефекту, позаяк організм ще не знає, як реагувати на речовини, що потрапили всередину нього.

У наших десантників із загиблих був лише цей хлопець, а ось у беркутівців… перед моїм приїздом загинуло вісім їхніх хлопців. Збили гелікоптер. Весь екіпаж разом з пілотами загинув. Бійці, які вирушили на місце аварії, забирати тіла, описували, який там був жах.

* * *

Я сидів на колоді, пив кока-колу і спостерігав, як хлопець у бронежилеті поверх тільняшки і РПКСом напереваги перевіряє документи у чергового водія, в якого на лобовому склі приклеєний аркуш А4 з написом «Діти». За винятком того часу, коли блокпост обстрілювали, все було досить нудно і одноманітно. За останні півтора тижні я встиг уже прочитати дві книги. Точніше одну, але два рази. «Соляріс».

Бах, Ба-БАХ. Біля однієї з машин, на узбіччі, де був наш шанець, піднявся стовп пилу. Я схопив автомат, стрибнув у найближчу яму і направив дуло у бік посадки.

— Поранений! — почувся крик з місця, де бахнуло.

— Звідки стріляли?! — крикнув хтось збоку.

— Це наша РПГ вибухнула! Док!

Минуло секунд п’ять тиші.

— Док! — повторився крик з окопу.

Я виліз із шанця і побіг до хлопців. Там сиділи двоє бійців, один був увесь у сажі й тримав руки біля обличчя, а другий стояв біля нього.

Підбіг Док і почав оглядати потерпілого.

— Що трапилося? — запитав він.

— Я не бачу! — кричав боєць, притиснувши руки до обличчя.

— РПГ вибухнуло, — відповів інший.

— Усе! Розійшлись! — підійшов командир блокпосту.

Ми відійшли, а Док почав займатися постраждалим.

— Що там трапилося? — запитав я пізніше в одного очевидця.

— РПГ були одразу зведені на випадок бою. Доцент клеїв дурня і натиснув на кнопку, граната вилетіла і здетонувала об брустер. Йому посікло морду і шию. Але там нічого страшного. Може, пару шрамів невеликих залишиться.

— А що там з очима, чому стільки істерики?

— Злякався чоловік.

— Буває…

* * *

Бій почався, коли я повертався з туалету.

Над моєю головою щось свиснуло, прошелестівши між листям. Не добігши до своєї БМД, я впав за бугром. Не думаю, що стріляли навмисно в мене. Дуже високо. Куля-дура. Зі сторони автостради почали лунати звуки стрілянини. Тож через кілька секунд я планував знову підхопитись і побігти до дороги. Висунув голову з-за бугра, щоб озирнутись, і побачив двох людей, які крадуться в зеленці. Запорєбриківські гості намагались обійти нас збоку. Ну що ж, колись це мало статися… Я прицілився, «двадцять два», «двадцять два», чотири ПСи і два трасери полетіли в їхній бік. Вони обидва упали. Потім один підірвався і зник за деревами, а другий продовжував лежати на боці. Я пустив у лежаче тіло ще дві короткі черги й уважно оглянув «територію конфлікту»: може, ще якась зараза лізе. Нікого не побачив, стиснув автомат однією рукою і бетменом побіг до машини. По дорозі забіг до кулеметника і сказав, що з флангу теж лізуть і застрибнув на свою машину з боку двигуна. Сильно вдарив прикладом два рази у башту і крикнув своєму навіднику:

— Не стріляй! Я залажу в машину!

— Давай! — почувся крик з вежі.

Я стрибнув і завів БМД. Ні, я не збирався нікуди їхати. Я просто виконував інструкції.

На дорозі нікого не було. Мабуть, цього разу вони лізли тільки по зеленці, без техніки.

* * *

Вперше я вистрілив і побачив, як випущені мною кулі поклали людину. Чи поцілював я раніше в когось? Не знаю. Я не був із тих, хто шмаляє направо й наліво. Мій палець натискав на спусковий гачок лише тоді, коли на те були серйозні підстави. Коли я бачив якийсь рух, або мені здавалося, що там був рух. Тому порівняно з деякими колегами можна було подумати, що я взагалі не стріляю. Може, я не маю рації, але завжди несерйозно ставився до тих, хто випускав магазин за магазином. Звичайно, іноді було необхідно просто стріляти, щоб подавити вогонь супротивника, але кількість таких випадків можна порахувати на пальцях руки того хлопця, який підірвався разом зі мною на гранаті. Цікаво, йому встигли пришити пальці?

Я все промотував у голові сцену, як ще дві черги поцілюють у лежаче тіло. Я не дуже добре бачив, тому деталі домалював у своїй фантазії. Як я вже згадував, з поганим зором я досить непогано стріляв. Тільки раніше лягали ростові мішені, а тепер там було тіло живої людини, чиї м’які тканини рвало від куль, що врізались у них. Цікаво, він був живий, коли я стріляв у нього повторно, чи помер вже після перших влучень і впав замертво? Хоча за весь час, проведений тут, мені ще жодного разу не доводилося бачити, щоб у людину потрапляла куля, і вона одразу вмирала. Напевно, таке тільки в фільмах буває. Він лежав, його внутрішні органи були розірвані, йому було боляче, може, навіть були пробиті легені й він захлинався кров’ю, і тут у нього влучають ще кілька куль. Що він відчув? Сподіваюсь, я влучив йому в голову або серце, і він не мучився. А другий… чи вдалося мені його поранити?

Кілька днів я думав про це, немов би змушуючи себе відчути хоч щось, але мені було абсолютно байдуже. Чому? Чому на війні я нічого не відчував, крім голоду, бажання спати і спеки. Що зі мною не так? А може, все так? Може, так і має бути? Може, насправді ніхто нічого не відчуває, а всі емоції — це просто удавання, щоб не здатися байдужим? Не знаю… я навіть за домом не сумував.

Ні з ким не обговорював і нікому не розповідав того, що сталося. Та й не цікаво це нікому. На війні — звичайна справа. Знав тільки командир поста.

Я не думав про те, що буде далі, а жив тільки сьогоднішнім, ну, максимум, завтрашнім днем. А думки про те, що я можу померти, навіть не приходили мені в голову. Це неможливо. Я безсмертний. Хоча… чому тоді я ховався за пагорбом?

* * *

«Блін, ну і спека. А завтра, кажуть, буде ще гірше», — подумав я і попрямував у бік дерев у посадці, що росла вздовж дороги. Підійшов до одного з дерев і сів, спершись спиною об стовбур. Свій «ствол» поклав праворуч від себе, від’єднав магазин, подивився, який патрон перший — трасер. Приєднав назад. Що б ще зробити?

Знову нудно. Вже два дні жодного пострілу. Тільки черга з цивільних машин, що проїжджають через наш блокпост, створює якусь динаміку. Ще й сонце це вбивче так смажить, що ноги ледве пересуваєш. Не те що воювати, навіть фільм цікавий подивитися облом. Може, почитати що-небудь? «Слов’янськ» — прочитав я вже в сотий раз вертикальний напис на стелі з боку дороги. Начитався… Я, напевно, єдиний, хто ще не сфотографувався поруч з нею. Чому? А тому що це попса. Бути в тренді круто, Слов’янськ, Краматорськ в усіх новинах, а тут ти такий із крутим автоматом і увесь такий в окулярах та на тлі «Слов’янська»… можна потім дівчині своїй надіслати. Але через місяць буде наступне місто, про яке почнуть триндіти всі телеканали, через два — ще одне, і так кожна тема буде змінюватися наступною, і про Слов’янськ із Краматорськом всі забудуть. Та й дівчини у мене немає. А йти на поводу у трендів, які задають журналюги… краще я по-дитячому буду тихо бунтувати. А ще краще, посплю. Точно! Ось це крута ідея. Що ще робити в таку спеку, коли навіть жерти не хочеться. Моя черга чергувати не скоро, тож можна обід пропустити, піддатися безсиллю і провалитись у сон. Мої очі заплющились у передчутті солодкої дрімоти.

«Ррррррр», — завівся двигун БМД.

— Та вашу ж мать!!! — вилаявся вголос. Тільки я вирішив поспати, цю дуру вирішили оживити.

Хтось завів машину. Хмара диму вирвалась з обох колекторів і попрямувала в мій бік. У мене була думка встати і вийти з радіуса ураження отруйного газу (який і так уже зі свого одягу не виперу ніколи в житті), але через спеку у мене була така слабкість, що я не зміг себе змусити це зробити. Тому вирішив просто затримати подих в надії, що хмара швидко змінить свій напрямок, або ще краще, що машину зараз заглушать. Не вгадав, і мені все-таки довелося підняти свою ледачу дупу і вийти. Згідно із законом функціонування буття, як тільки я встав, машина заглохла. Але сформулювати своє невдоволення в яку-небудь чергову лайку не встиг: мою увагу привернула вібрація у правій кишені. Телефон. Засунув руку в кишеню, нащупав його, дістав, закрив долонею екран від сонця, щоб розглянути, хто телефонує. Дивно, номер прихований. Хто це може бути? Ще кілька секунд подумавши, відповідати чи не відповідати на дзвінок, натиснув на кнопку із зеленою трубочкою і спрямував динамік мобільника до вуха.

— Ульо, — зазвичай так я починав телефонну розмову. Мені здавалося, що це створює дружню атмосферу з самого початку розмови… так мені здавалося.

— Здаров, нігєр, — пролунав знайомий голос, що досить сильно мене спантеличило і навіть відобразилося на моєму виразі обличчя.

— Здоров, — привітався у відповідь рівним тоном.

— Чьо там, как оно?

— Жарко.

— Да, — людина засміялася, — тут не паспоріш. Как вообще твайо здоров’є?

— Та начебто без змін. Ти зателефонував запитати, як моє здоров’я?

— І ето тоже. Чувак, что-то ти напряжонний какой-то.

— Тобі здається. Просто трохи не очікував тебе почути.

— Да уж, — людина знову засміялась, а потім додала, — а я знаю, гдє ви стоїте.

— Всі знають, де ми стоїмо. Тут інфу зливають, напевно, навіть собаки з кішками.

— Ну ето да. Слушай, я вообще звоню, чтоб тебе рассказать кое-что очень важное.

— Що ти мені не будеш борг віддавати?

— Какой долг?

— Ти на початку березня у мене сотню позичив.

— Да. В натуре, — знову сміх. — Я і забил. Так ето ти із-за сотні такой напряжонний?

— Ну так, звісно. Адже більше немає через що.

— Ладно. Завязивай. Я дєйствітєльно по важному дєлу звоню.

— Я сповнений уваги.

— Ти ж мєхан єщьо?

— А до чого це?

— Ти задрал. Ти можеш нормально со мной говорить? Я тебе не враг, — буквально дві секунди і особа знову засміялась, — хотя, да.

— Послухай, як я маю з тобою розмовляти? Я вже кілька хвилин намагаюся зрозуміти, як мені потрібно було відреагувати, коли почув твій голос. Ми говоримо, а це вже щось. Нехай я ще й не зовсім розумію, що… мені здається, тобі гріх скаржитися на мій тон.

— Ладно. Убєділ. Но ти попитайся бить немного доброжелательнее. Я ведь не со злим умислом позвоніл.

— Так. Ще механ.

— В общем, смотрі. Там в течєнії двух суток планируют діверсію у вас на блокпосте. Должен прілєтєть ПТУР в машини. Так что постарайся сільно там не тусоваться возле ніх.

— Звідки ти знаєш?

— Да услишал, как наши командори тут планіровалі.

— Вони що, сидячи на ґанку і покурюючи цигарки, все це обговорювали при всіх?

— Не совсем так, но то і не важно. Главное, что я хотел тебе сказать, сказал.

— Дякую.

— Та не за что.

— Скільки вам там платять?

— Та нічєво тут не платят. Ми за ідею.

— Яку?

— Ну а что ета страна мне дала?

— А що вона мала тобі дати?

Кілька секунд тиші й людина відповіла:

— Ладно. Давай не будем ето обсуждать.

— Як скажеш. Як там Старлей, живий? А то тут за чутками, його вже мінімум разів зо два, зо три вбивали.

— Та живой. Возле Стрелкова тусуєтса пастаянна, ахраняєт ево. Квартіру палучіл в Донецке.

— А ти?

— Что я?

— Квартиру не отримав?

— Тю, так у меня і так квартіра в Донецке. Зато теперь БМВ єсть, с охренітельнимі діскамі.

— Ти ж казав, що нічого не платять.

— Ну… по-всякому, — прозвучало якось ехидно. — Всьо. Мне нужно ідті.

— Окей. Дякую за інформацію.

— Та всьо нормально. Давай. Берегі себя.

— Давай.

Не встиг я відвести телефон від вуха, як дзвінок обірвався. Да уж… Чого-чого, а такого я сьогодні точно не чекав. Навіть спека вже не так турбувала мою голову, як ця розмова. Ну і якого біса я стою? Кинув автомат за спину і пішов на протилежний бік посадки, де стояв наш невеличкий табір і намет командира блокпосту.

Дійшовши до місця призначення, я ще раз дістав телефон, подивитися на номер. «А, так. Він же прихований», — згадав і поклав назад у кишеню.

— Дозвольте, — сказав я, заходячи в намет.

Намет був відкритий навстіж, а низ по всьому периметру задертий сантиметрів на сорок. Коли б це не зробили, то в наметі можна було б відчути себе, як курка в духовці.

— Так. Що там? — відволікся командир від блокнота, в якому щось записував, сидячи на розкладачці.

— У мене для Вас є цікава інформація.

— Говори.

— Мені тут люди зателефонували, розповіли, що з того боку планують диверсійну операцію на нашому блокпості із застосуванням ПТРК протягом двох діб.

— Хто зателефонував?

— З того боку люди.

— Прізвища є у цих людей?

— Є. Але ви їх все одно не знаєте.

— Ясно. Іди займайся справами.

— І що, нічого робити не будемо?

— Мені що, на кожен дзвінок увагу звертати?

— Можна, щоб ми хоча б машини розвернули у напрямку дороги, а то вони там боком, як мішені стоять. А так хоч площа машини, по якій можна потрапити, буде меншою.

— Ні.

Я помовчав кілька секунд і відповів:

— Окей.

І попрямував до виходу. Ось як на таке реагувати? В голові одні матюки і розділ Статуту про субординацію. Значить, будемо вирішувати проблему без допомоги начальника…

Зупинився і почав оглядатися. На дорозі у шаховому порядку стояли шість БМД, повернені боком у напрямку руху. Оцінив, звідки може прилетіти ПТРК. Ракеті потрібен відносно чистий обрій, щоб можна було її вести до мети. Але ж там найвірогідніше буде не тільки один ПТРК, а ось стрілянина може вестися вже звідки завгодно. Мдаааа, завдання…

Вийшов на дорогу. З машин, які чекають, поки їх перевірять і пропустять, вже утворилася черга. Підняв голову вище і побачив Карачун. Задивився, навіть забув, навіщо прийшов. Раптом побачив Максона, що саме вилазив з БМД.

— Максоне!

Він, зістрибнувши з машини, попрямував було в інший бік, але почувши, що я його позвав, обернувся.

— Чого?

— Де інші механи?

— А що, вирішив проф-вечірку влаштувати? — посміхнувся він.

— Так, блін, дискотека намічається, з дисками кулеметника Ганса… І це ніхєра не жарт.

Попросив зібрати всіх через п’ятнадцять хвилин біля 740-ї машини, тому що є просто звіздєц, яка важлива інформація. Максон недовірливо примружився. Його вираз обличчя говорив: «А чи не охрєнів ти, намагаючись мною командувати?». Але послухавсь і пішов збирати механів. А я продовжив оцінювати місцевість, ходити навколо і думати, що можна зробити. Заспокоював себе думкою, що ми ж тут начебто і так до всього готові. Але якщо чесно, ця думка була якоюсь маленькою і все норовила кудись втекти і сховатись від страху.

Через п’ятнадцять-двадцять хвилин усі зібрались, і я почав розповідати:

— Хлопці, коротше, упродовж двох днів на блокпост має бути здійснена атака. І головною мішенню будуть БМДешки. Тому я настійно рекомендую всім знайти собі й обладнати якесь інше місце для ночівлі, бо є шанс бути підсмаженим.

— З чого ти взяв?

— Газа телефонував.

— Ого! Він ще живий. А говорили, що завалили.

— Нашого Старлєя теж ховали кілька разів. Але я запитав у Гази, каже, що живий, бігає наш Старлєй всюди за Стрєлковим, як собака, охороняє його.

— Що ж. Такі дохнуть в останню чергу.

— Або взагалі не дохнуть. Гаразд, хлопці, давайте переїздом займемося.

Протягом півгодини всі речі з машин були витягнуті, а ті, у кого був намет, швидко почали копати собі невелику ямку за посадкою. Ну, а я просто переїхав до свого товариша, який жив один у двомісному «палаці». Попередив усіх, хто був на блокпості, й все-таки спробував себе заспокоїти, що все буде пучком. На годиннику була лише дванадцята година дня, а вже стільки всього цікавого сталося. Так і не поспав. А день монотонно стікав олійними потьоками до самого вечора.

Ранок почався, як завжди — черга машин і спека, що сягнула апогею. На блокпості стояли беркути з Івано-Франківська і неспішно перевіряли автомобілі. Я поснідав, повернувся до дороги і знову сів біля дерева в лісопосадці, навпроти своєї машини. Засунув у рот соломинку, яку зірвав, поки йшов, і закрив очі.

Минуло більше доби з тих пір, як мені розповіли про можливий напад, і вже встиг заспокоїтися, вірячи, що нічого не станеться. Жарко… потрібно піти набрати води у хлопців.

Піднявся, обтрусив штани від травинок і зробив крок у напрямку бочки з водою. Раптом почувся якийсь вибух у далині… сссссссс-с-с-с-с-с-іііііі ба-бах! Рвонуло так, що я секунд десять нічого не чув. Рефлекси — хороша справа. Я вже лежав на землі й побачив, що збоку від мене двоє хлопців сидять у шанці. Недовго думаючи, за секунду доповз до ями і стрибнув до них вниз головою разом з автоматом. Саме перед вибухом на блокпості перевіряли якийсь військовий Урал. Коли лупонуло, водій цього Уралу немов би на місці розвернувся і помчав у зворотний бік за кілька секунд, а в цивільних машин, що чекали в черзі на перевірку за ним, вилетіли всі вікна. Я озирнувся — усі наші машини цілі. Дорога була трохи на підвищенні, а з протилежного боку узбіччя йшла вниз, ось вони і потрапили на метр нижче, в землю.

Пройшло буквально секунд двадцять, і по нас почали стріляти з крупнокаліберних кулеметів. Щільність вогню була велика. Але, на щастя, недовго, близько хвилини. Хоча здавалося, що тривало це набагато довше. Усю цю хвилину ми намагалися якось розгледіти, звідки ведуть вогонь. Як тільки інтенсивність бою знизилась, колишній студент, який два роки тому їхав зі мною з «Десни», стрибнув у башту БМД-2 і розрядив у цих упирів практично увесь БК тридцятки. Тут з’явився Максон і стрибнув у копійку (БМД-1), біля якої і вибухнув ПТРК. Відразу запустив у них близько шести гранат із сімдесятитрьохміліметрової гармати. Ну що, в сміливості йому не відмовиш: в цю БМДеху легко міг прилетіти другий ПТРК. Щільність вогню сєпарів знизилася до коротких черг, і всі вже підняли голови й почали відстрілюватись. Я, якщо чесно, не бачив сенсу витрачати патрони, стріляючи з автомата. По-перше, ворог знаходився на відстані декількох сотень метрів від мене, по-друге, я його не бачу, по-третє, по ньому вже працювали як мінімум дві гармати, які бачать набагато далі, ніж я, за рахунок висоти і оптики. Загалом я просто вдивлявся в зеленку і намагався хоч щось розгледіти. Пролунав останній постріл з автомата і… тиша. Почекав секунд десять і виліз із шанця, сівши на мішок із землею. Командир гукнув, щоб усі сержанти через три хвилини були у нього в наметі. А я пішов по воду.

Напившись і вмивши забруднене обличчя, я сів біля свого дерева, спостерігаючи, як метушаться цивільні навколо своїх машин. «Нехай радіють, що живі залишились, а то через вікна переймаються. Нерви потрібно берегти: рак можна заробити», — подумав я, почувши кілька злих матів від одного із постраждалих гостей нашого блокпосту, і засунув у рот соломинку, яку зірвав по дорозі до деревця. Та пофіг, самі винні. Потрібно було не нас блокувати у квітні, а сєпарню.

Після закінчення цього перфомансу, який і боєм назвати складно, пройшло буквально хвилин двадцять. У кишені завібрував телефон. Дістав, дивлюся на екран, номер прихований. Натискаю на зелену кнопочку.

— Ульо.

— Прівєт, нігєр.

— Привіт.

— Ну что, братан? Жив-здоров?

— Так. Дякую. Всі цілі. Навіть машини.

— Ну, немного промахнулісь.

— А ти звідки знаєш?

— Так я бил в той групє.

— Ахуєнно…

— Слушай, давай к нам. Пойдьош ко мнє в групу. Будем, как раньше, бегать вдвоем.

— Ти смієшся?

— Кстаті, ти ж мєхан. Давай к нам с машиной?

— Якою машиною, ти в своєму розумі?

— А чєво? Залєзєш по-тіхому, завєдьош і рваньош к нам. Там пока всє раздуплятса, ти уже і в город заєдєш, а тут ми. Всєво 1200 м.

— Навіщо ти змушуєш мене повторюватися?

— Давай. Тут і платят нормально, і одєвают… да і єщьо бонусов много крутих. Но то уже неофициально.

— Ти ж казав, що вам не платять і ви всі за ідею?

У трубці забулькав сміх.

— Ну да, — прозвучало дуже єхидно.

— Чувак, дякую, що попередив, але не треба мені нічого пропонувати і вже тим більше намагатись мене вербувати.

— Ладно, ладно. Нє горячісь.

— Ти тільки що намагався мене вбити. Якого хєра я не повинен гарячкувати?

— Но нє убіл ведь.

— Ну так. З цим не посперечаєшся.

— Ладно. Мне нужно ідті. Єслі что, я буду тєбє звоніть на етот номер. І смотрі там, аккуратно. Ето я сейчас смог прєдупрєдіть, потому что ето била моя група. А там єщьо чувакі с міномьотамі прієхалі, я, скореє всего, с німі уже нє буду. Так что, будет продолженіє.

— Добре.

— Давай. Пока.

— Будь здоров.

Цього разу трубку першим поклав я. Посидів буквально пару хвилин, обдумуючи розмову, почув, як кричать моє прізвище.

— Я! — голосно крикнув у відповідь.

— До командира в намет.

Що він ще хоче… Як говорила моя бабуся: «Пізно всрався». Я прийшов до намету, трохи зігнувся, щоб увійти, по дорозі кинув формальне «Дозвольте», і начальник одразу почав говорити.

— Якщо буде ще інформація, то одразу кажи мені.

— Ясен хєр. Немов би ж так і зробив минулого разу, ось тільки подивились ви на мене, як на дурня.

— Не перебільшуй.

— Та куди тут перебільшувати. Ви помітили, що всі механи з машин переїхали?

— Не мудруй. Якщо буде інформація, доповідай мені. Можеш іти.

— Слухаюсь.

Я розвернувся і вийшов з намету. «Так. Командир може помилятися. Командир не має права бути самодуром», — потрібно буде записати цю думку…

* * *

Сьогодні я прочитав у новинах, що збили наш ІЛ, який заходив на посадку в Луганському аеропорту. На борту було сорок наших десантників. Деяких я знав. Занадто добре знав… У нього залишилася маленька донечка. Їй ще навіть року немає. Що ж за блядство твориться! Я нічого не відчував вбиваючи, але смерть добре знайомих людей робила боляче.

Цей день мені добре запам’ятався. Я плакав.

* * *

— Йдемо на інструктаж, начальник збирає, — покликав мене Максон.

Блін… тільки звільнилася годинка, хотів подрімати.

— Так. Так. Іду.

У наметі вже чекали кілька сержантів. Дочекались останнього, хтось зайшов у намет до командира доповісти, що всі на місці. Через хвилину вийшов командир. Шикування, стоїмо шеренгою. Я за своїм звичаєм, вишкірив зуби і стояв, посміхався. На фронті щоразу при шикуванні мені пригадувалися радянські фільми про війну.

Я все чекав, коли командир зафігачить полум’яну промову про німецько-фашистських загарбників, щоб аж мурашки по шкірі… Але він провів по нас втомленим поглядом і почав нудити. Розповів про порядок руху вночі, про доклади, новий пароль і про використання приладів нічного бачення. Якщо ту радянську, важку, непотрібну хєрню можна назвати приладом нічного бачення… Потім нас відпустили, і всі пішли на свої позиції. Нудьга.

Мені з Максоном було по дорозі, і ми пішли разом. Він дістав цигарки, взяв одну в рот і почав було прикурювати, але раптом зосереджено прислухався.

— Ти чуєш?

Я прислухався. Звук мотору.

— Щось істеричний звук якийсь.

— Йдемо до дороги швидше.

Біжимо до траси.

Якась хрєнь темного кольору ревіла, як стадо буйволів, і дуже швидко наближалася до нашого блокпосту. У сусідньому селі йшла зачистка, і по цій дорозі ніхто не їздив, крім військових, вже кілька днів. Але щось мені підказувало, що це не військові, а ця машина не дуже схожа на УАЗ, УРАЛ, Шишигу чи якусь іншу нашу машину з нескінченним ресурсом.

Чергові встигли доповісти командиру, лише коли машина була вже метрів за двісті від нас. Усі вже були на позиціях і сиділи хто в окопі, хто за мішками. Я теж сидів за мішком на узбіччі, з автоматом із перемикачем вогню на ОД і спрямованим у бік машини. От що робити в такій ситуації? А раптом у машині мати з трьома маленькими симпатичними дітьми, просто любить швидку їзду. Але у нас немає ні хвилювання, ні сумнівів, позаяк на подібний випадок є чіткий наказ: «У жодному разі не відкривати вогонь першими». Тому ми не стрілятимемо в матір із трьома дітьми доти, доки вона не почне стріляти у нас. Коли є наказ, тоді й живеться легше. Сидимо, чекаємо, доки нас пристрелять.

Зовсім трохи. Вже сто метрів від нас. На тій відстані на дорозі стояли наші «їжаки» місцевого виробництва. Хєрові з нас інженери: їжаки розлетілися в різні боки під натиском дива корейського автопрому, немов би вони були з пінопласту. Наміри матері з трьома милими дошкільнятами, що їхали в машині, вже були зрозумілі, але вогонь відкривати все ще не можна.

Усе. Контакт. На повному ходу машина врізається в нашу БМД, якою була перегороджена дорога. Який гарний червневий теплий вечір, у такі вечори трапляються чудеса. І ось темно-синя КІЛ перетворюється у броньований танк, що таранить БМД. Пара секунд і з машини починає клацати замок зброї, а в нас хаотично летять пульки. Формально команда «Вогонь!» була віддана «турботливою матір’ю», що стріляє по нас. Близько десяти стволів почали шмаляти у відповідь по салону машини.

— Припинити вогонь! — спробував перекричати шум взводний через якийсь час. Потім ще пару разів крикнув, доки не замовк останній ствол.

Тиша. Усі завмерли в очікуванні ще якогось дива. Ну або хоча б чиєїсь дії.

Через хвилину взводний, тактовно попередивши, що, якщо хто стрельне, тому він відірве яйця, попрямував до машини. Усі були трішки напружені й стежили за кожним його кроком. Взводний теж був напружений, палець на спусковому гачку, ноги напівзігнуті, в будь-який момент готовий стрибнути. Підійшовши до машини на відстань, щоб можна було розгледіти, що там всередині, він розслабився: ноги випростались, автомат опустився дулом донизу. Ліміт чудес на сьогодні вичерпано.

О, командир, як з-під землі! Швидко бігає наш начальник. Десантура, це не хрєн собачий. Підійшов до взводного, і вони почали щось обговорювати. Потім підніс транк до рота, щось гаркнув туди. Нарешті, покликав нас, ми теж підійшли до машини.

Мда… картина олією. У водія відірвана щелепа, той, що праворуч від водія, найціліший… ну, в сенсі ніяких пошкоджень, щоб ніяковів мій погляд, на ньому не було, тільки купа дірок у тулубі. І третій… живий. От кажуть же, що найбезпечніше місце за водієм, ось вам живий доказ. П’ять куль у нього влучило, і все якось по дотичній, тільки одна здерла шкіру з голови так, що було видно білий череп, і одна трицепс відірвала на правій руці. А в іншому — цілком собі цілий юнак. А що за запах, не зрозумів?

— Викликайте даїшників, тут водіння в нетверезому стані, — вимовив я з посмішкою, продовжуючи розглядати вміст салону темно-синьої КІА.

Хтось істерично хихикнув збоку. Адреналіновий відходняк: хочеться над чимось поржати, хоча смішного замало. Проте в машині направду сильно смерділо перегаром.

— У багажнику п’ять автоматів і декілька цинків із патронами, — почулося ззаду.

— Так, хлопці. Витягуємо все і складаємо на узбіччі…

— А що з тілами? — запитав один із солдатиків.

— Все кладемо на узбіччя, що неясно?

— З живим що? — ще хтось запитав.

— Док! — командир покликав медика. — Зроби так, щоб це лайно вижило. І доки у свідомості, нехай розповість, хто, звідки і куди. Максоне, перевір кишені та машину на наявність документів.

Приступили до вилучення сміття з чудової південнокорейської машини. Документи були. Вижив із Ростовської області, водій з ампутованою нижньою щелепою був із Брянська, а симпатяга — місцевий. У машині виявилося близько десяти автоматів, ПМи, кілька тисяч патронів розсипом у радянському речовому мішку, гранати. Той, який живий, незважаючи на зовнішні некрасивості, спричинені парою влучень по ньому, досить непогано себе почував. Воно й не дивно… як він сказав, перед здійсненням своєї мегакрутої операції, вони бахнули дві пляшки коньяку на трьох і прийняли якісь медикаменти. Під час нашої теплої бесіди він повідав нам, що життя в Ростовській області нині непросте, тому йому довелося відсидіти у в’язниці дев’ять років. Ну що ж, буває, життя воно таке, сука, складне. Ніч провів у шанці зв’язаний.

Трупи пролежали у нас аж до наступного дня. Забирати їх приїхала ціла делегація з якимось майором, до яких пізніше приєднались і журналісти.

— Товаришу, майоре, розкажіть, будь ласка, що тут трапилось? — запитала журналістка, тикаючи мікрофоном в обличчя невисокому солідному чоловікові з однією зіркою на погоні.

— Ми провели спецоперацію зі знешкодження трьох терористів, громадян російської федерації, які намагалися перевезти велику кількість зброї та боєприпасів до Слов’янська.

— А звідки надійшла інформація про них?

— Ми не маємо права розкривати наші джерела, тому я не можу про це говорити. Скажу лише, що це все стало можливим завдяки швидкій та якісній роботі Генерального штабу і співробітників ССО…

А наступного дня ми дивилися репортаж про спецоперацію. Солідний майор розповідав про крутих спецназівців на тлі зрешеченої синьої КІА. Ми зітхали і потай заздрили ССОшнікам. От же ж у людей робота цікава, а тут сидиш, блін, і ніхто тобі навіть полум'яну промову про фашистів не зарядить… Безпросвітна нудьга.

* * *

У гостях добре, але вдома краще. На машину, до якої мене відрядили, поставили нового штатного навідника з того ж підрозділу, якому належала і ця БМД. Я був більше не потрібний і мене відправили назад на аеродром.

Моє місце в поламаній машині все ще було вакантне, тому я знову його зайняв. Буря був радий мене бачити І дістав другий матрац ще до того, як я встиг згадати про нього. Коли не було обстрілів, ми знову кип’ятили в ямці воду, пили чай, сьорбали згущене молоко і розмовляли про все.

Мені було добре. Я відчував себе на своєму місці й отримував задоволення від того, що переживав. Кайфував від атмосфери, що панувала навколо мене, але ніяк не міг розібратися, чому?

День добігав кінця, небо на горизонті було багряного кольору. Я включив у навушниках Moby — A Case For Shame, виліз босий в одних трусах на башту машини, став на повний зріст, заплющив очі, розставив руки, розвів пальці, щоб між ними проходив теплий вітерець, і робив руками рухи, немов би я пілотую. Ніколи не відчував себе настільки живим. Тут, де навколо стільки болю, горя, смертей, я відчував себе ментально вільним, як ніколи.

Це ми тут дурницями страждаємо… вбиваємо один одного, калічимо, а природі плювати. Через певний час ніхто і не скаже, що тут могла йти війна, кров змиє дощем, а сліди нашого перебування тут, гільзи, вирви від розривів снарядів покриються землею і заростуть густою травою. І, може, на цих місцях житимуть нові люди. Все пройде… і ми пройдемо, а життя триватиме. З нами або без нас, а життя завжди триває… і це прекрасно.

* * *

До початку війни я дивився на те, що відбувається навколо мене, з відчуттям, що я тут ні при чому. Мене засмучувала моя непричетність. Це як дивишся з вікна свого будинку-в’язниці, який сам збудував навколо себе, а там, через дорогу, життя вирує. Кожну хвилину проїжджають сотні машин, усі кудись поспішають, будуються будинки, витрачаються величезні суми, робляться великі відкриття, а що я… я ні при чому. Моє вікно знаходиться на іншому боці дороги, де нічого не відбувається. Я бачив себе настільки некорисним на тлі того, що рухає планету, що перестав відчувати власну значимість у своєму ж житті. Але я не розумів, що не можна дивитися на одні явища через призму інших. Прирівнювати неправильно. Усі відчуття, події, дії потрібно розглядати в масштабах кожної окремої людини, її часу та місця. Я не можу сам побудувати хмарочос, але можу брати участь у його будівництві. Можу стати будівельником, юристом, письменником, бізнесменом і навіть президентом… Я можу все. Я тепер не страждаю, дивлячись у вікно, а коли захочу, виходжу, переходжу дорогу і беру участь у тих глобальних подіях, які вражають уяву. І я зараз говорю не тільки про війну. Це стосується всього на світі.

Війна дала мені можливість відчути себе і краще зрозуміти. Я нарешті перестав прикидатись і брехати собі, став чесним із самим собою, і мої слабкості більше не засмучували мене. Слабкості можна побороти або отримувати від них задоволення. Я відчув себе частиною всього.

А смерть… смерть не лякає. Думки про неї заспокоюють. Звичайно, мені б не хотілося втрачати його, але… це просто життя. Не більше і не менше. Напевно, вперше в житті мені дійсно подобається жити.

* * *

Практично щодня нас обстрілювали з мінометів і АГСів. Єдиним снайпером, що нам докучав, виявилася жінка. Звідки я знаю? А ми виявили її в зеленці в уже досить зіпсованому і підгнилому вигляді. Напевно, ми вцілили в неї з АГСа… випадково.

На аеродромі було відносно безпечно. Не в останню чергу це була заслуга полковника, який там командував. Не знаю його прізвища, але хлопці говорили, що він служив у третьому полку спецназу. За весь час, проведений там мною, не відбувалося жодних ексцесів.

* * *

Я зайшов до казарми, щоб зняти телефон із зарядки, взяти банку згущеного молока і набрати води. До мене підійшов сержант із моєї роти і простягнув конверт.

— Друже, тобі лист.

Такого здивування у мене не було дуже давно.

— Від кого?

— Волонтери приїжджали з Києва і залишили тобі лист.

— Вони ще тут?

— Ні. Вони буквально на півгодини заїхали, вивантажились і поїхали.

— Ще щось корисне привезли?

— Щось для командування… не знаю.

— Ясно.

— Ой, постривай. Тобі ще ось банку персиків передали.

Взявши лист, персики, згущене молоко, воду, відправився до своєї БМД.

— Що це? — запитав Буря.

— Гадки не маю. Волонтери передали мені лист. На ньому моє ім’я.

— Від кого?

— Я ж сказав, що поняття не маю.

— А персики звідки?

— На. Увечері з’їмо, — простягнув йому банку, відійшов убік і сів на бетонну плиту.

Розкрив конверт, дістав лист і фотографію. Я ще більше здивувався. На фото була симпатична темноволоса дівчина в сарафані, що сиділа на лавочці на березі моря, повернена боком до фотографа. Я почав читати листа:

«Привіт, любителю ананасів :-) . Сподіваюся, персики тобі теж сподобаються».

Було якось, коли я був ще на блокпості, до нас приїжджали волонтери. Я познайомився з одним із них і випросив банку ананасів. Ми обмінялися телефонами і додали один одного в соцмережах.

«Насправді, найбільше я сподіваюсь, що ти живий і неушкоджений, і таким же повернешся з війни. Я за всіх хлопців там переживаю дуже сильно, хоча немов би нікого з особистих знайомих там немає… Але ось чомусь за тебе переживаю якось особливо, ти мені здаєшся якось ближчим і ріднішим, навіть не знаю, чому.

Може, вся справа в ананасах :-)

Сьогодні сказала мамі, що хочу поїхати з нашим спільним знайомим відвозити передачу, тільки не знаю сама, куди саме. Ага, звичайно… Увесь день потім мама просила не їхати туди, а продовжувати допомагати звідси… Ну, крім того, що я можу туди просто не доїхати, є ще один фактор, кілька сотень хлопців, тривалий час без інтиму, і я не найстрашніша дівчина все-таки… Але все одно я не облишила обмірковувати це.

А виїхати і не сказати не вийшло б, саме в ті дні вона телефонувала би привітати з Д.Н. А взагалі вся справа в тому, що я не знаю, чим можу реально там допомогти, пофіг все інше.

Але що поробиш, я просто не можу сидіти тут, у Києві. Просто бігати збирати передачі — це так мізерно мало! Збираю, купую — так, але…

Не знаю, як вам особисто я можу зараз допомогти.

Те, що ти й інші хлопці робите там, взагалі те, чому ви там, — просто безцінне! І мого „спасибі“ мало — але все одно — спасибі!!! І від мене, і від багатьох-багатьох інших.

Є з колегою ідея, як допомогти/спробувати допомогти хлопцям, які повернулись уже з каліцтвами. За принципом „дати вудку і навчити рибалити, а не просто дати рибу“.

Самі працюємо в IT, ось є ідея та бажання навчити хлопців того, що самі вміємо, і, може, вийде допомогти влаштувати їх на роботу. Все-таки робота головою, отже, ймовірність є. Це поки ідея, подивимося, що вийде. Тому що гроші на ліки/лікування — це так, але життя все одно продовжується, і треба „ставати на ноги“.

Ходили у шпиталь тут, у Києві, хотіли просто підтримати хлопців, не пустили…

Не знаю… Не можу зрозуміти, як деякі люди можуть сидіти тут і не дуже заморочуватися.

Напевно, якось нерозумно писати тобі за свої переживання і потуги хоч щось зробити, коли я все-таки тут, а ти там у пеклі.

— так, дійсно, спекотно, як у пеклі. Я пересів туди, де була тінь.

— Та… листів на війну я раніше не писала, тому, може, і дурниці пишу, вже вибач…

Наш спільний друг, який ананаси тобі передав, сказав, що тебе там кудись перекидають… Сподіваюся, потім скажеш, куди.

Будь ласка, передай йому весь список потрібних вам речей, а я буду намагатися допомогти з цим. Тільки не соромся, говори все, як є. Він говорив, що телефонує іноді тобі, хоча пару днів вже нічого не говорить. Мені прямо якось незручно щоразу його про тебе запитувати… Ой, за всіх вас, звісно :-)

Ах, а чи зробив шнурівки з гадюки? :-)  Я бачила на твоїй сторінці у facebook фотографії. Наш друг показав мені тебе там, коли розповідав про ананаси. Там я і читаю твої новини, якими ділишся.

Що ще сказати… Я тобі від щирого серця бажаю повернутися живим, неушкодженим, не втратити віру в людей та бажання жити і рухатись далі. І повернутися скоро!

* * *

Ось, написала все це ще вчора, а сьогодні прочитала на твоїй сторінці, де ти вже. Вибач, питала про тебе у інших людей на facebook (які до вас також їздять), сказали, що за останні три дні у вас втрат немає. Ти навіть не уявляєш, як я рада!!! Я не маніячка, зазвичай так за людьми не стежу :-)

По правді кажучи… Мене дуже „ковбасить“ тут за тебе, І я уявити не можу, як важко твоїм рідним та друзям увесь цей час. Коли не знаєш, яка новина до тебе може прийти наступною. Хоча кому я це кажу… у вас же там не ясніше.

Сподіваюсь, у вас хоч іноді зв’язок буває, щоб зателефонувати рідним, дружинам, дівчатам. Хм, і це незрозуміле кільце у тебе на ланцюжку, хммм… :-)

З приводу телефону… наш друг може передати мені номери телефонів, кому потрібно поповнити рахунок — я без проблем можу поповнювати, щоб завжди був залишок на рахунку у вас. А то ті картки передавати — довго і мало. А може, вам всім і поповнюють, і це взагалі не проблема — я ж не знаю…

Повертайся, будь ласка.

P.S. А фотка — для підтримки бойового духу :-)  Це я, ага :-)»

Далі дата й ім’я.

* * *

Оце так справи… Я інколи викладаю в соцмережі фотографії з гарним змістом, щоб Мама не хвилювалась. І фотографії процесу приготування змії теж виклав. Мені це було потрібно для заспокоєння моїх рідних, але те, що хтось сторонній може зацікавитися моєю сторінкою, читати мої «новини» — я і подумати не міг.

Так, якщо я правильно зрозумів, волонтер передав мені банку ананасів, взяв мій номер телефону і розповів про мене дівчині, яка цю банку йому вручила раніше. І весь цей час вона стежила за тим, що я публікував на своїй сторінці, й, схоже, встигла закохатися. «Кільце» на шиї… моє золоте кільце. Або не моє?.. Одягнути — на душі боляче, а залишити десь — совість не дозволяє. Ніхто не знає, що це за кільце. Нехай так і залишається. Це нікого не стосується, крім мене.

— Алло, друже, привіт, — привітався я, не чекаючи стандартного «алло», як тільки взяли трубку.

— Привіт. Як там справи у Вас? — відповів волонтер.

— Усе тихо. Це ти приїжджав і передав мені лист?

— У мене не вийшло. Там інші хлопці приїхали.

— Слухай, а що це за дівчина?

— Хороша дівчина, гарна, розумна, добра, — він засміявся.

— Друже, ти знаєш, що сватання — справа невдячна?

— А хто ж вас сватає? Я просто розповів їй, кому віддав фрукти, і показав твою сторінку в ФБ.

— Ясно. А дай мені її номер, будь ласка.

— Так, зараз СМСкою пришлю.

— Дякую. Чекатиму.

* * *

— Алло, — відповів приємний жіночий голос.

— Алло. Здрастуй. Розповідай.

— А хто це?

— Любитель ананасів, — жартівливо відповів я.

— Ой. Вибач, — почув збентеження в жіночому голосі. — А де ти взяв мій номер?

— Ну, тут варіантів небагато.

— Так, дійсно.

— Значить, ти боїшся сюди їхати, бо тут купа стурбованих хлопців, але водночас надсилаєш такому ж стурбованому своє фото?

— Я не так написала, — вона засміялася.

— Ну, від перестановки доданків сума не змінюється. Ну, то таке… Я тебе не відриваю?

— Ні, я сьогодні працюю вдома.

— Працюєш в ІТ-сфері?

— Так.

— Сказати по правді, ти моя перша знайома, яка працює в цьому напрямку. Хоча, у мене взагалі мало знайомих не з армії.

Ба-БАХ!! Метрів за сто від мене пролунав вибух. «Як же невчасно», — подумав я.

— Що це? — стурбовано запитала вона.

— Зараз, хвилинку. Тільки не клади слухавку.

Я взяв автомат і побіг до свого доту. Ба-БАХ знову. Заліз, сів на свій стільчик, приклав телефон до вуха:

— Слухаю тебе.

— Що це було?

— Опади. Не бери в голову. У цьому регіоні зараз сезон… опадів.

— Тобі не небезпечно розмовляти по телефону?

— Ну, я не знаю… хіба що, якщо ти маніячка, і при зустрічі ти мене вб’єш… тоді так, небезпечно.

— Не смішно.

— Не погоджусь.

— Я не маніячка, — в динаміку почулось хіхікання.

— Навіть не сумніваюся.

Ба-БАХ.

— Блін, це по вас стріляють?

— Та ні. Це ми, — нешкідлива брехня на благо.

— A-а. Ну тоді добре. Якщо це так…

— А що, як це не так? Ти приїдеш мене рятувати?

— А ти цього хочеш?

— Ну, можна спробувати. Мене ще ніколи не рятували.

— І я ніколи не рятувала.

— Як багато у нас спільного, — я сьорбнув згущене молоко. — Велике спасибі за персики.

— Уже з’їли?

— Ще ні. Ми з товаришем повечеряємо. Тут нечасто вдається щось солодке роздобути. Волонтери до нас рідко заїжджають. А з тим хлопцем я познайомився, коли стояв на блокпості на в'їзді у місто. Там я, до речі, вперше взагалі дізнався про те, що є волонтери, люди, які їздять регулярно на фронт і роздають одяг, екіпіровку, техніку. Для мене це був великий сюрприз.

— Так це вже давно відбувається.

— Не сумніваюся. Просто я постійно стояв у таких місцях, що до нас з об’єктивних причин незручно було їздити. А ти теж волонтер?

— Намагаюся щось купувати, передавати, допомагати, чим можу. Збираємо на роботі гроші й щось організовуємо. Дуже складно морально сидіти без діла. І навіть, коли і роблю щось, все одно здається, що це мізерно мало. Іноді ці думки так мучать, що місця собі не знаходжу. Як вам можна ще допомогти?

— Ну, мені, наприклад, ти вже допомагаєш.

— Як?

— Розмовляєш зі мною, відволікаєш, розвантажуєш мою нервову систему, так би мовити.

— Теж мені допомога.

— Ти хочеш допомогти більше?

— Ну звісно!

— Давай тоді зробимо так, коли у мене буде можливість, я приїду до Києва, і в знак подяки за ананаси й персики пригощу тебе чаєм. Хоча… чай коштує набагато дешевше. Значить, покажеш мені, де у вас найдорожчий чай, і я тебе пригощу.

— Ти зараз серйозно?

— Про чай?

— Про те, що ти приїдеш.

— Чому ні? Я в Києві був крайній раз років п’ятнадцять тому.

— Ну, я буду дуже рада тебе бачити.

— Це взаємно.

Ба-БАХ.

— Чому зараз сильніше вибухнуло?

— Зараз вистрілила гармата, яка ближче до мене.

— Ясно. А що за кільце у тебе на шиї, ти одружений?

— Я схожий на того, хто будучи одруженим, дзвонить дівчатам і запрошує їх на чай?

— Не знаю, на кого схожі ті, хто так роблять? Але все ж думаю, що ти не такий…

— А який?

— За чашкою чаю розберемося.

— Домовились.

Ми проговорили ще близько двох годин. І всі наступні дні і ночі безперервно ми розмовляли багато годин…

* * *

— Алло, синку, привіт.

— Привіт, Мам.

— Як ти там?

— Все чудово.

— У тебе там є що їсти?

— Так, звісно. Вже скоро буду йти на обід.

— Це добре. Бабуся там тобі привіт передавала.

— 1 ти їй передавай. Як там у вас взагалі справи?

Мама розповіла мені, як справи у неї, як Брат вчиться в школі, як Дід постійно бухає, лається з Бабулею, а та телефонує Мамі й постійно скаржиться на Діда. Приблизно так всі наші розмови і виглядали. Я коротко доповідав про обстановку, часто не договорюючи, що відбувається насправді, й просто слухав, як Мама ділилася зі мною своїми побутовими справами.

Сказати по правді, мені чомусь було складно розмовляти з рідними. Було присутнє якесь напруження з мого боку, але я не міг зрозуміти, в чому саме справа. І з початку бойових дій, з кожним місяцем це напруження у мене зростало все більше і більше.

* * *

5 липня громадянин Росії, житель Москви, лідер терористів Стрелков разом із членами свого бандформування вийшов зі Слов’янська і Краматорська та втік у Донецьк. Для всіх нас це була знакова подія. Ми повірили, що кінець війни дійсно близький. Настільки близький, що я думав, ніби до кінця мого контракту, в жовтні, буду вже цивільною людиною, яка пройшла війну і перемогла в ній.

Одразу після цієї події штаб АТО перемістився на Краматорський аеродром. Приїхала велика кількість інженерної техніки, всюди викопали шанці, бліндажі, поставили десятки наметів і навіть здоровенний телевізор. Щодня наші «Смерчі» вели вогонь у невідомому для мене напрямку. Аеродром із тихого затишного місця перетворився в гучне і вкрай жваве. Але мені в принципі було все одно. Я розумів, що скоро нас відправлять далі, туди, де тепер передова. Тому я просто відпочивав.

У наступні кілька днів всю нашу бригаду зібрали в одному місці. Більшість були зняті з різних блокпостів, але був і підрозділ, який воював під Ямполем. Вони знехотя розповідали про жах, який там творився.

Вся наша техніка була вишикувана на великій порожній ділянці, порослій травою. БМД і БТР-Д було багато, але враховуючи, що це вся 25-а бригада, було сумно. Набір техніки тягнув максимум на півтора повноцінних батальйони при тому, що там були машини окремих рот і дивізіонів. За ці кілька місяців війни ми втратили дуже багато техніки. Тому спішили відремонтувати, що могли.

Зустрілися люди, які не бачили один одного кілька місяців… дуже важких місяців, які для багатьох наших друзів виявились останніми у житті. Ми обнімалися, плакали, пили (крім мене) і не думали ні про що, крім сьогоднішнього дня. Ми знали, що це не кінець, а короткий перепочинок перед наступним забігом, який буде а житті багатьох найжахливішим, істеричним, кривавим і чесним.

БМД, яка весь цей час служила мені будинком, була віддана в підрозділ, якому належала по штату, а я переїхав у намет своєї роти. Днями нас обіцяли відправити у відпустку на тиждень, і я всерйоз задумався: «А чи хочу я у відпустку?». Мене не тягнуло додому, я ні за чим не нудьгував. Все, що мені було потрібне для того, щоб добре почуватися, можна знайти і тут. Хіба що… я міг би з’їздити до Києва. Здається, я починав закохуватися.

Мені вручили нову машину — БТР-Д, яку терористи у квітні забрали у нас, а тепер ми повернули її. Зверху на ній була встановлена зенітна установка ЗУ-23-2, на якій замість стандартних сидінь були прикручені зручні автомобільні. Виглядала машина досить переконливо. Двигун був дуже потужним, і коробка працювала чудово. Я почувався щасливим. Мені дали день на те, щоби привести її до ладу і бути готовим до виїзду на якийсь блокпост із підрозділом з першого батальйону. Ця новина мене втішила. Я відчував, що вже навідпочивався. Але в призначений день ми не виїхали. А мені сказали чекати.

Знову переїхав у машину, щоб бути постійно поруч з нею. У бойових машинах завжди є що ремонтувати і вдосконалювати. Зручно було жити в машині, прокидатися зранку й одразу приступати до ремонту. Командир підрозділу, до якого мене відрядили, не заважав мені працювати, і я мав повну свободу дій. Більше того, він радився зі мною щодо техніки, пропонував мені людей на допомогу і навіть сам збирався допомагати. Таке я побачив вперше. На моїй пам’яті ніколи командир роти не бруднив руки в мастилі, працюючи поруч із солдатом. Ця людина мені дуже сподобалася. Єдине завдання, яке переді мною стояло: машина має бути у строю. А щодо іншого мене не турбували. Я привів до ладу бортові фрикціони, усунув всі протікання, відрегулював тяги… Тепер вона була не лише потужною, але й слухняною. Я спав у машині і щоранку чекав виїзду.

Чотирнадцятого липня мені виповнився двадцять один рік. Я попросив хлопців, які їхали в місто, купити пару рулетів і колу. І ввечері, коли спала спека, ми, компанією в п’ять чоловік, відійшли від табору на пустельну галявину. Посиділи, з’їли солодке і розійшлись. Якщо абстрагуватися від навколишнього нас антуражу, це був найправильніший день народження в моєму житті. Навіть з подарунками. Мені подарували гранату Ф-1.

І ось чергова несправедливість. Відправки я так і не дочекався. Мене знову перекинули у мій підрозділ, а машина, яка вже встигла стати мені рідною, дісталась іншому механу. Життя — біль. Я знову механік без машини, сплю в наметі своєї роти в обід, бо мені немає чого робити. Точно! Обід. Я встав, виліз із намету і попрямував до польової кухні. Набрав собі в тарілку кашу зі шматком м’яса і попрямував назад у намет. Благо, разом з полковниками і генералами на аеродром завезли нормальну їжу.

Не встигнувши дійти метрів десять до свого намету, я побачив, як до медиків притягли хлопця, всього у крові. Абсолютно всього. Від голови до ніг. Все дійство було метрів за сім від мене. Його намагалися підняти із землі, щоб покласти на покривало, але не виходило. Руки медиків зісковзували по крові. Напевно, коли я з’явився на світло, теж був такий слизький. Хлопець голосно безсило стогнав, наче вже втомився і не може цього робити, але біль не дозволяє йому перестати. Відчув запах, який йшов від нього, і спіймав себе на думці, що більше цей запах не викликає у мене блювотного рефлексу… взагалі нічого не викликає. Я наколов на виделку м’ясо, відкусив шматок і почав жувати, дивлячись на роботу медиків. Їх там було осіб п’ять, вони дуже старалися допомогти. Розвернувся і пішов до своїх. У наметі, сівши за стіл, я забув про хлопця вже через хвилину, і з апетитом проковтнув свій обід. Ми всі знали, що це може статися з кожним. Якщо на цьому зациклюватися — можна збожеволіти.

До мене дійшли чутки, що бійців 79-ї і 24-ї бригади обстріляли в Зеленопіллі. Подейкували, що бригади були мало не знищені. Розуміючи, як в армії працює «слон ФМ», припустив, що, найвірогідніше, все не настільки сумно. До 79-ї бригади я відчував особливі почуття, оскільки у військкоматі у мене був вибір, 25-ка або 79-ка, плюс у мене там було дуже багато знайомих, та й мій колишній замкомбриг був там командиром бригади. Я сподіваюся, що насправді у них все добре. Ну, або не так погано, як кажуть…

Через тиждень увечері вишикували наш батальйон, і Суш почав говорити:

— Хлопці, завтра-післязавтра вас відправлять у відпустку, але є одне «але». Командування наказало виділити п’ять чоловік, які залишаться і поїдуть виконувати бойове завдання. У відпустку вони теж потраплять, але пізніше. Я не хочу призначати, враховуючи, що всім вам довелося пережити, і деякі з вас вже п’ять місяців не були вдома. Тому пропоную зробити вибір вам. Хто бажає — вийти зі строю.

— Товаришу майоре, — заговорив сержант зі строю. — Ми нікуди не поїдемо, доки нам не дадуть обіцяну відпустку.

«Друже, говори за себе», — прозвучало у мене в голові. — «Самі копайте ями за гроші, а я займуся війною».

Я зробив два кроки зі строю, розвернувся до всіх обличчям. Кілька секунд панувала тиша.

— Хто ще? — продовжив командир. — Потрібні ще чотири людини.

Слідом за мною з’явилося ще чотири добровольці.

— От і славно. Командири, підрозділи у вашому розпорядженні.

На жодне бойове завдання ми не поїхали. Але в той момент я зробив вибір. Мої думки і побоювання знайшли підтвердження в моїх діях. Мені подобалось те, у що я перетворився за останні три роки. Мені подобалось, як моя наївність перетворюється в цинічність. Кожен день тут робив мене сильнішим, і мене абсолютно не цікавило, що відбувається там, де немає шансу бути розірваним снарядом. Хтось працює, гуляє з дівчатами, чудово проводить час із сім’єю або просто байдикує, мені не було до цього діла. Я не відчував жодної образи через те, що вони там, а я тут. Мій вибір був зроблений на користь подальших випробувань і мого перетворення у цьому напрямку. Я був впевнений, що я все витримаю. А на випадок, якщо не витримаю, в моїй кишені завжди була припасена граната для себе улюбленого, з одним відрізаним вусиком, щоб навіть однією пораненою рукою я міг висмикнути кільце.

* * *

У відпустку я все ж-таки потрапив.

Із Краматорська нас відвезли на автобусах у частину, де ми здали зброю, боєприпаси, написали рапорти на п’ять діб відпустки, і одразу були відпущені.

— Товаришу старший лейтенанте, вибачте. Через проблеми, пов’язані з громадським транспортом, у мене тільки дорога займе близько доби. Можна врахувати це і не зараховувати у відпустку дні, витрачені на дорогу?

— Скільки тобі потрібно?

— Ще два дні.

— Сто гривень.

Постань я ще півроку тому перед таким вибором, заплатив би, не думаючи. Але зараз… Я своєю шкірою відчув, що через таких хабародавців, як я, і таких мудаків, як цей лейтенант, ми й опинилися в такій дупі.

— Ні, дякую.

* * *

Провівши два дні вдома, я зібрав речі й поїхав до Києва.

На вокзалі я був близько одинадцятої вечора. Взяв таксі й поїхав за адресою. Будинок був з якимось цікавим заїздом, і водій не зміг його знайти.

— Алло. Сонце, я приїхав, але водій не знає, як заїхати у двір.

— А з якою ти боку?

— На перехресті. Бачу АТБ.

— Виходь там. Зараз я підійду.

Було вже пізно, і вулиці, освітлені помаранчевим світлом ліхтарів, були абсолютно порожніми. Через хвилин п’ять із-за рогу будинку з'явився акуратний жіночий силует і попрямував у мій бік. Я вийшов із машини і з наростаючим хвилюванням йшов на зустріч. Ми зчепилися в обіймах і стояли так мовчки, напевно, хвилин п'ять. Час у такі моменти тече інакше… Іноді вона цілувала мене в щоку і знову клала голову на моє плече. Я відчув, що моя футболка стала мокрою від сліз. Вона шмигнула носом. Я посміхнувся та обняв її міцніше.

— Ну що, будемо йти? А то зараз промокну, подує вітерець, захворію і доведеться залишитись у тебе набагато довше, ніж планував.

Вона засміялась.

Я притиснув її до себе міцніше, підняв над землею і зробив пару кроків вперед.

— Що ти робиш?

— Іду до тебе додому. Ти ж з того боку прийшла…

— Ми впадемо, — її сміх знову солодко пролунав біля мого вуха.

— А що робити… життя взагалі не проста штука, — поставив її на землю. — Давай на рахунок три, ліву ногу назад, а потім праву. Один, два, три.

Ось так, обнявшись, ми пішли до неї додому.

— Ти ж не знаєш, куди йти.

— А ти мені кажи.

Не забираючи рук з моєї шиї, вона розвернула голову назад.

— Он там, де сходинки, праворуч.

— Тобто ліворуч?

— В сенсі?

— Ну, це для тебе праворуч, тому що ти йдеш спиною вперед.

— Ну так, — знову засміялася, поклала голову мені на плече, роблячи акуратні кроки назад, міцно притулившись до мене.

Зайшовши у квартиру, я роздягнувся, помився, мене нагодували, і ми лягли в ліжко. Цю ніч ми не спали, точно так само, як і наступну та всі інші. Ми взагалі з ліжка не вилазили.

Я зателефонував знайомому офіцерові зі свого батальйону, запитав, коли відправка в АТО, той мені сказав, що через три дні. Зважив усі «за» і «проти», можливі наслідки і вирішив, що не приїду в частину вчасно, спізнюся на кілька днів. Стирчати два дні в казармі, вдаючи дурня, у мене не було бажання. Приїду в частину так, щоб одразу отримати зброю і поїхати на фронт. Зателефонував взводному, пояснив ситуацію, сказав, що готовий прийняти будь-яке покарання і що перед відправкою я буду в батальйоні.

Так, я точно закохався. Раніше таких дурниць не робив. За три роки навіть на службу жодного разу не запізнився. А тут…

* * *

А що тут? Мені навіть слова ніхто не сказав у батальйоні, хоч я і запізнився на два дні. Усі були страшенно зайняті: бійці — дурневалянням, а офіцери — паперовою роботою. Тому до мене нікому не було діла.

* * *

— Алло, привіт!

— Привіт! — відповів у трубці вже настільки рідний жіночий голос.

— Я приїхав, але тут, окрім взводною, ніхто й не помітив моєї відсутності.

— Значить, ти міг ще побути зі мною?

— Ну, по-перше, сильно нахабніти теж не можна, я все ж-таки солдат, і у мене є обов’язки. А по-друге, завтра відправка. Тому я був зобов’язаний бути сьогодні, щоб підготуватися.

— Ти тільки не гнівайся… знаю, що тобі ця тема не подобається, але, може, все-таки подумаєш над тим, щоб зав'язати зі службою? Ти ж сам казав, що тепер, після всього, що ти пережив, і з моєю підтримкою ти зможеш досягти всього.

— Зможу, але зараз у мене немає вибору.

— Чому? Ти ж казав, що хто не хоче їхати на фронт, сидять у казармі або звільняються. Ти говорив, що ніхто не змушує.

— Я не про заборони зараз говорю. Я відчуваю, що зобов’язаний бути там.

— А ти не відчуваєш, що зобов’язаний бути зі мною?

— Будь ласка, не став так запитання.

— Я кохаю тебе.

— І я тебе. Ти знаєш, що ти пахнеш шоколадом?

— Шоколадом? — у трубці почувся милий сміх. — Ти ж не любиш шоколад.

— Раніше не любив.

Кілька секунд мовчання.

— Будь обережний. Будь ласка.

— Буду.

* * *

Повертаючись до Краматорська в автобусі, дивився у вікно і слухав у навушниках «Тартак» — «Ти подумай». Я любив такі моменти. Дуже романтично. За вікном змінювався будинок за будинком, пролітали дерева, а люди зупинялись і дивились на нашу колону. Цікаво, що в них у голові? Як вони сприймають нас? Хто ми для них?

Одразу по поверненню нам наказали готуватися до завтрашнього маршу. Я був без машини, тому довелося виконувати роль простого піхотинця.

На броні ми доїхали до Красноармійська. Там об’єдналися з першим батальйоном, переночували і знову — марш.

Ми ще не встигли під’їхати, а наша артилерія вже почала працювати по позиціях терористів навколо міста.

Ми їхали двома колонами шаховим порядком позаду танка по околиці міста. На покажчику був напис «Дебальцеве». Десь була чутна стрілянина, але я нічого не бачив. Моя рота зайняла вже порожній блок пост на великому перехресті з купою кафешок і заправкою.

Через хвилин десять по нас випустила близько шести снарядів наша ж артилерія. Поранило хлопця на прізвисько Спецназ. Ми сховалися, але, на щастя, продовження не було.

Нам сказали, що залишаємось на цьому блокпості. Використовувати обладнані позиції борців за русскій мір було огидно, тому розмістились у порожній кафешці. Через чотири дні нас змінила 128-ма бригада, а ми знову вирушили в марш.

Їхали близько чотирьох годин. Колона стала біля двох териконів. Ми поставили машини, як наказав командир, і приступили до обладнання укриттів. Але виявилося, що закопатись неможливо. Увесь ґрунт був зі сланцю, каменю і вугілля. Тому вирішили використовувати ландшафт і розмістилися поміж тих самих териконів.

З моменту нашого приїзду минуло буквально години дві, як нас почали обстрілювати з мінометів. Посипали довго й дуже рясно. У перший же день ми втратили п’ятьох і, напевно, чоловік п’ятнадцять були поранені. Одним із загиблих був високий широкоплечий Семен, який три роки тому з Каратистом вночі займалися моїм вихованням.

Якось переживши перший день, на наступний ми знову почали пробувати робити укриття. Приїхав трактор і з труднощами, але викопав неглибокі ями для БМД. А нам… ми знайшли собі кращий прихисток. Поруч із териконами в землю було вкопано якусь будівлю з бетонною стелею на рівні землі. З боку, де земля була розкопана і стирчала частина стіни, ми пробили в ній дірку тридцятиміліметровою гарматою БМД-2. Всередині було абсолютно порожнє, велике приміщення, близько шістдесяти квадратів із високою стелею. Там і розмістились. Коли метушня закінчилась, я раптом згадав, що сьогодні наше свято — друге серпня. Святкувати нікому не хотілося.

Близько обіду нас знову почали обстрілювати. Але тепер до мінометів приєдналися гаубиці і танки, що стріляли по нам прямою наводкою з іншого боку посадки. Ми були на височині, тому їм було дуже зручно. Знову загиблі, у три рази більше поранених, і кілька згорілих БМД. Серед поранених був Буря. Він возився з баштою, коли почався обстріл. Поруч із ним розірвався снаряд, і його посікло, до укриття добігти не встиг. Йому здорово порвало шкіру на правому боці та стегні, але, на щастя, крім кількох застряглих у ребрах осколків, нічого серйозного, інше нам вдалося витягнути на місці.

Загальна атмосфера була гнітюча. Ми просто стояли на місці й нічого не робили, а нас вбивали… одного за одним. Старшина роти знайшов чудовий варіант перечекати важкі часи, і весь цей час безпробудно бухав, вилазячи з нашого «бункера» тільки щоб справити природні потреби.

Ротний покликав мене до себе:

— Ти ж без машини?

— Так точно.

— Завтра їдеш у Краматорськ.

— Чому?

— Командування бригади наказало.

— Ясно.

— Будь готовий відправитися.

З моменту виїзду з Краматорська я не вистрілив жодного патрона. Бути піхотинцем жахливо нудно. Сьогодні воює техніка, а не автомати.

* * *

Повернувшись на аеродром з іще декількома бійцями, я одразу зайшов у намет, закріплений за моєї ротою, впав на найближчий каремат і заснув.

Спав дуже довго і прокинувся пізно. Навіть коли відкрив очі, у мене не було бажання вставати. Тут дуже тихо. У мене знову немає машини. Що мені тут робити? Кілька днів я валявся на ліжку, перериваючись лише, щоб поїсти.

Нарешті мене з іще декількома солдатами кличуть до зампотеха батальйону. Враховуючи отриману інформацію, завтра в обід ми повинні завантажити решту БМД на Урали і знову висунутись у бік Шахтарська.

— Я без машини, товаришу майоре.

— Коли приїдете, там тобі дадуть машину.

Я збираю рюкзак і чекаю.

* * *

Машини завантажені на Урали, колона вишикувала перед штабом аеродрому. Останні хвилини тут ми витрачаємо на розмови ні про що, а також спільну фотографію.

Проїжджаємо перший блокпост, потім наступний, нескінченну кількість блокпостів з довгими чергами цивільних машин з наклеєними листками на лобовому склі з написом «Діти». Бійці на блокпостах, пропускаючи нас через свої позиції, стають струнко і віддають нам військове вітання. Подібний прояв поваги захоплював мене. Все-таки на війні люди стають іншими. Добрими чи поганими… це вже інше питання. Головне, чесними. На війні вся внутрішня гидота дуже швидко проявляється в людині й вилазить назовні, те ж стосується і хороших якостей. Та й взагалі, навіщо займатися дурницями і вішати комусь ярлики «хороший» чи «поганий». Інфантильні люди на війні довго не живуть. Тут має значення лише істина, а вона невловима, як мило в лазні. Що це означає? Що думати потрібно дуже обережно, а то можна самовбитися раніше, ніж тебе дістане ворожий снаряд чи куля. Тут є абсолютно мерзотні люди, яким можна доручити складне бойове завдання, і є добряки, яким ти ніколи не довіриш прикривати свою спину.

Поки ми їхали, вже встигло стемніти. Ми заїхали на якесь поле. Здається, соняшники. Фари включати не можна було, а дорога була просто жахлива. У деякі моменти мені здавалося, що ми ось-ось перевернемось, або, як мінімум, БМД звалиться з Уралу. Колона зупинилася, і голос у радіостанції наказав заглушити двигуни. Навколо непроглядна темрява, з нашого боку не було жодного джерела світла, навіть телефони ніхто не включав, а здалека чулися звуки пострілів і вибухи. Усі уважно вслухались у чорну порожнечу, де на відстані витягнутої руки не було видно власної долоні.

Раптом десь із-за обрію під гучний звук черг у небо полетіли вогники. Піднявшись вгору, вони почали вибухати. Кожен наступний розрив освітлював тисячі осколків від попередніх розривів. Це були якісь осколкові боєприпаси, які розривалися над противником і посипали його шрапнеллю. Виглядало фантастично красиво. Хто і в кого їх випускав, мені було не відомо. Я міцно стискав у руках автомат і сподівався, що ми не потрапимо в засідку. Коли не ідентифікований мною бій закінчився, двигуни знову завелися, і ми продовжили маршрут із вимкненими фарами.

Зупинилися в якомусь селі, на великій площі, де нас вже чекав кран для розвантаження Уралів. З мого підрозділу разом зі мною приїхала лише пара бійців, але в цілому людей було досить багато, десятка три-чотири. Між двома десятками БМД ходили офіцери з ліхтариками і називали невідомі мені прізвища. Я почув і своє прізвище:

— Я!

— Ти де?

— Іду.

Я підійшов до капітана, якого ніколи раніше не бачив.

— Тепер це твоя машина, — показав він ліхтариком на БМД-1 з навареними по периметру сітками.

— Зрозумів. А екіпаж?

— Я і ще один хлопчина.

— Добре. Коли виїжджаємо?

— Зараз.

— Є хтось, хто знає цю машину?

— В сенсі?

— Її особливості.

— Там проблеми з коробкою передач, особливо з другою при старті.

— Що саме?

— Вибиває.

— А як двигун? Витягне старт із третьої?

— Не знаю. Залежить від тебе. Ще тече олива і соляра.

— Сильно?

— Олива дуже сильно. Там у десантному відділенні лежать баклаги з оливою. Тому будемо підливати, раптом що.

— Окей. Тоді я заводжу?

— Давай.

Я одразу поліз у машину, завів її, видавив зчеплення і почав перевіряти передачі. «Оце вони називають проблемою?» — я подумки хмикнув. Все вирішилося за п’ять хвилин за допомогою довгого дроту, яким я перемотав один із фіксаторів біля ручки перемикання коробки передач. Більше передачі не мало вибивати. Правда, щоб рушити із другої передачі, мені тепер потрібна була третя рука, але це не біда. Тааак, олива тече з фільтра, а паливо з-під ПНВТ. А я непоганий механ, виявляється. Гаразд… потім розберемось.

БМД почали шикувати в колону. Я став на вказане мені місце і чекав, доки дадуть команду рушати.

Їхали недовго. Близько години або двох. Поки доїхали, вже почало сходити сонце.

Ми зайняли позиції по лінії лісопосадки, що росла вздовж поля соняшників. Мені здається, що ми там були для прикриття артилерії, яка стояла поруч з нами і випускала снаряд за снарядом без перерви.

Я страшенно хотів спати і їсти.

— Командире, у нас є щось поїсти? — запитав я у свого нового начальника, що їв, сидячи на траві разом із ще двома військовослужбовцями.

— Тримай, — простягнув мені банку консерви інший офіцер, що сидів поруч.

— Дякую.

Я впізнав його. У цього старшого лейтенанта я старив із боксів поламану викрутку. Всі його називали Чіга, він був зампотехом у третьому баті.

Сів поруч із ними, дістав ніж, відкрив банку і приступив до трапези. Доки сидів, розговорився і роззнайомився з новим колективом. Дізнався, що тепер воюю в сьомий роті.

— Друже, може, підеш, поспиш? А то раптом доведеться їхати, а ти втомлений, — звернувся до мене Чита.

— Командире, сказати по правді, за три роки моєї служби, мені вперше офіцер пропонує піти поспати.

— А хто у тебе до цього були командирами?

Я розповів йому про Пузатого, Старшину, Руде Опудало і інших.

— Так… на жаль, знайомий.

— Добренько. Тоді пішов я спати, а то дійсно аж нудить від недосипу. Це я вже скільки без сну? — поставив я запитання сам собі й почав швидко підраховувати в голові. — Уже тридцять годин. Все, товариші. Дякую за консерву! Я пішов.

Перед тим як зануритись у сон, я ще раз подивився на місця, де тече олива і соляра, остаточно переконався, що зараз не можна вирішити проблему, бо якщо я почну працювати, машина як мінімум на півгодини буде не на ходу. А в наших умовах такого не можна було допустити, ми могли зірватись і відправитись далі у будь-яку хвилину. Тому я з чистою совістю заснув на травичці під деревами.

Постійні звуки пострілів з гаубиць не заважали мені спати, але почувши метушню і людські голоси, я одразу прокинувся.

— Що трапилось? — запитав я у бійця, який проходив повз мене.

— Збираємося.

Я піднявся, знайшов свого начальника.

— Командире, що ми, виїжджаємо?

— Так. Машина готова?

— Само собою.

Блін, краще б я взагалі не спав. Цією парою годин тільки гірше зробив… у голову неначе бетону налили.

Ми вишикувались у напрямку, звідки приїхали.

Уздовж колони проїхав Комбриг. Він був у доброму гуморі, щось сказав екіпажу першої машини і поїхав назад.

Проїхали одне село, друге, ще одне… прямо якась Східноукраїнська агломерація. Колона зупинилася, щоб зосередитись, а то, як завжди, дуже сильно розтягнися. Скориставшись моментом, заповнив у системі оливу замість тієї, що витекла.

Ми їдемо по околиці якогось міста, проїжджаємо його, з’їжджаємо з дороги і потрапляємо в якийсь парк з великим ставком. Тепер цей парк — наш базовий табір на наступні кілька місяців.

Моя рота, що складається лише з десятка солдатів, розташувалася прямо біля ставка. Вся бригада після розбивки табору одразу вирушила митись і пратись. Подібної картини я ще ніколи не бачив. Дві сотні абсолютно голих бійців купаються, перуть речі, а по стежині уздовж водойми гуляють якісь місцеві парочки. Але це нікого не бентежило. Після важкого маршу за сорокаградусної спеки ми хотіли тільки одного — поринути з головою в холодну воду.

Після прийняття ванни я повернувся до машини, що стояла за тридцять метрів від води, розвішав мокрий одяг на протикумулятивній решітці й пішов до командира роти.

— Командире, ми тут надовго?

— Думаю, що так. Де ти будеш спати?

— У машині розміщуся.

— Всередині спатимеш?

— Ну так.

— Тобі там вистачає місця?

— Уже три місяці сплю в машині.

— Нам волонтери передали намети туристичні. Візьми собі один.

— Дякую. Поставлю біля машини.

— Чому не поруч з нами?

Машина стояла за сто метрів від місця, де розташувалася сьома рота.

— Вибачте, мені спокійніше поруч із БМД. Прокинусь, одразу почну працювати, відпочину трохи і знову приступлю до роботи.

— Ну, дивись сам. Їсти будеш з нами?

— Само собою.

— Дивись, ні в наряди, ні на чергування ти не заступаєш. Займаєшся тільки машиною.

— Зрозумів, — по моєму обличчі розплилася посмішка.

Я взяв намет, розклав його поруч із БМД, приготував місце для сну і приступив до більш детального огляду машини. Патрубок на трубці, що виходить із паливного бака, просто одягнений, але нічим не закріплений. Таааак, проблема витоку зрозуміла: з центрифуги просочувалась олива; у місцях кріплення форсунок до двигуна просочувалася соляра; з-під ПНВТ соляра витікала просто струмком; погано відрегульовані бортові фрикціони. Але це все дрібниці, які я запросто усуну. Ця машина мала величезний плюс — прекрасний двигун, що працює, як годинник. Його звук для мого слуху був, як музика. Плюс хороша коробка передач. Порівняння з моєю попередньою машиною не витримувало жодної критики: це все одно, що протиставити бігуна інваліду на поламаному візку. З нею я був переконаний, що коли закінчу роботу, машина буде мене слухатись і чітко реагувати на мої команди.

Проблема була лише в тому, що у мене не було потрібних деталей. Але тут я зіткнувся зі ще одним приємним сюрпризом. Мій командир роти постійно приходив перевіряти, як ідуть справи, хвалив мене, запитував, чим може допомогти, і діставав для мене всі потрібні деталі. Навіть ті, які на місцевому імпровізованому «складі» ремроти значились під грифом «ніхрєна немає». А за інструментами я ходив до Чіги. Він без запитань ділився зі мною всім, що у нього було. Звичайно, я розповів йому про вкрадену викрутку. Ми просто посміялися з цієї історії, а він подарував мені свою сумку з інструментами, яка одягалася через плече. Абсолютно безпрецедентний випадок у моєму житті.

Протягом тижня я відремонтував машину і зібрав у себе в сумці всі потрібні інструменти. Я був найщасливішим механіком-водієм БМД-1 у світі.

Увечері ми сіли навколо багаття і зібрались вечеряти.

— А звідки продукти? — поцікавивсь я.

— Це ще ті, що волонтери передали.

— Я не бачив, коли вони приїжджали.

— Ти просто не звернув увагу. Ти ж постійно біля машини вовтузишся або купаєшся. А про нас згадуєш тільки, коли їсти хочеться. — Усі засміялись.

— Прийму це як комплімент.

— Ну, а чому б не похвалити такого механа. Свою машину відремонтував, розвідвзводу допоміг. У тебе золоті руки, друже.

— Командире, припини, а то зараз почервонію, а всі подумають, що я закохався в тебе.

— Ти молодець. Там, позаду тебе, ще кола лежить, бери пий.

— До речі, щодо волонтерів. Ви коли вперше дізналися, що є люди, які їздять на фронт і речі привозять?

— Не знаю… місяців два тому, — відповів один з бійців.

— Я, якщо чесно, довго не міг зрозуміти, що відбувається: якісь цивільні, купа одягу, їжі, апаратура.

— Так. Війна дуже багато розкрила виразок нашого суспільства, але також і дала проявити себе хорошим людям. Немає лиха без добра, — командир задумався.

— Це дуже приємно. Часто, коли руки опускались від утоми, особливо на тлі блядського ставлення командування до нас, думки про те, що люди нас підтримують і все це не дарма, давали силу вставати і працювати далі, —  поділився я своїми думками.

— Волонтери… Спільну справу робимо. Вип’ємо за волонтерів.

Усі взяли по літровій пляшці коли, чокнулись і випили.

Як казав кіт Матроскін: «Спільна праця об’єднує». Іноді я приходив до старшого лейтенанта Чіги, допомагав йому крутити гайки на машинах його підрозділу, і в процесі спільної роботи ми дуже здружились.

Якось, коли я прогулювався по табору, мене зустрів Сущ.

— А що це ти тут вештаєшся? Куди ти пропав?

— Що значить вештаюсь? Я відряджений до третього батальйону, — відповів я якось надто зухвало.

— Давай, щоб сьогодні увечері був у наметі своєї роти.

— Я відряджений до третього батальйону.

— Ти мене погано почув?

У мене одразу з'явилася тривога на душі. Мені зовсім не хотілося повертатися до свого підрозділу, де до мене ставляться, як до порожнього місця. Тому я одразу пішов до Чіги і розповів про ситуацію. Він взяв мене і відвів до комбата третього бату.

— Товаришу майоре, дозвольте? — звернувся Чіга до комбата.

Комбат сидів на мішку з землею.

— Говори.

— У нас механа хочуть забрати. Класний хлопець, старанний. А піде, не буде кого за важелі садити.

— Кажеш, хороший хлопець?

— Відмінний!

Він взяв радіостанцію:

— Товаришу полковнику, дозвольте?

— На прийомі.

— Тут другий бат хоче у мене бійця забрати, який сидить на нашій машині, замінити ніким. Не дайте в образу, з мене подяка, — Комбат засміявся.

— Значить, жодних проблем. Боєць залишається у тебе, а командування другого бату може написати мені письмову скаргу.

— Спасибі, товаришу полковнику! — попрощався з комбригом і вимкнув рацію. — Ще питання?

— Дякую, товаришу майоре! — сказав я, зворушений.

По дорозі назад я ще довго дякував Чізі. Це було просто якесь… чудо, навіть не так — Чудо! Ось так, не залишаючи армії, я став відчувати себе людиною.

Повноцінно добре себе почувати мені заважав жахливий біль у животі, який не припинявся вже тиждень. А зараз живіт розболівся прямо не на жарт. Тому від Комбата я одразу завернув до лікарів.

* * *

Так зійшлися зорі, що не прослуживши і двох тижнів у новому підрозділі, я був знову перекинутий у черговий колектив, де не вистачало машини. Це був окремий розвідвзвод третього бата. Загалом, тепер я став розвідником. Чітко вирішив особливо ні з ким не знайомитися. Військовий досвід навчив мене: чим краще знаєш людину, тим важче її потім втрачати. Я не хотів пройти через це ще раз. Хоча хлопці, звичайно, були розумні, і в мирний час цілком могли би стати друзями. З навідником я, само собою, роззнайомився. На найближчий час ближчої людини і у фізичному, і в моральному сенсі у мене бути не могло, бо сидів він прямо у мене за спиною, а наші життя в бою залежали один від одного. Звали його Парашутист. Середнього зросту, темноволосий, завжди зібраний і підтягнутий, навіть у вихідні. Весь тиждень, щодня, з ранку до вечора, ми усували в машині усілякі ганжі: навідник займався баштою, а я ходовою частиною. Той день був знаменним: я закінчив установку ПНВТ на двигун своєї нової БМДехи. Потім, через багато часу, довгий шрам на моїй руці нагадував мені про того солдата, через якого мені довелося знімати і заново його встановлювати: процес зриву гайки на двигуні пройшов не так гладко, як хотілося б.

А в обід нам сказали, що ми переїжджаємо з Дебальцеве на нове місце дислокації. Переїзд — справа важка, але звична. Ми зібрали всі свої речі й завантажили їх на машину між бортами і протикумулятивними сітками. Їхали, як цигани: речі були розіпхані по баулах і нагромаджені купою. Досить багато довелося залишити, бо БМД — це вам не фура.

Вирушили ми рано-вранці, ще до світанку, із твердим переконанням, що переїжджаємо на нове місце дислокації. Їхали полями вздовж асфальтованих доріг. Моя машина рухалася другою в колоні, і коли ми проїжджали чергове поле, по броні почали стукати кулі, я подумав, що ми потрапили в засідку. Трохи пізніше я дізнався, що нас навмисно вели на блокпост терористів. Але в той момент, під дзвінку мелодію куль, що ударяли по броні, я не намагався розплутати конспірологічний клубок, а просто голосно щось кричав матом своєму навіднику і включав рефлекси механа, щоб вижити.

Як у кіно: піхота, танки, артилерія. У той момент нам навіть якоюсь мірою все це подобалося, напевно, через адреналін. Ми сміялися щоразу, коли біля нас або об нас щось вибухало.

Піхота спішилася. Хлопці швидко пострибали з броні. Зі мною в машині залишились кулеметник і навідник. Ну що, поїхали? І ми всім екіпажем із шести стволів почали розстрілювати позиції противника у лісопосадці. Те, що почало відбуватися, було для нас сюрпризом, але ми швидко очухалися. Піхота сипала з підствольників, машина стріляла з кулеметів і гармати.

Я не зміг ідентифікувати все те, з чого стріляли по нас, але вм’ятини на машині прямо кричали, що це не 5.45. Пам’ятаю очуміле обличчя кулеметника, коли по нас вперше попали з РПГ (спасибі волонтерам за сітку, згоріли б ми там живцем, якби не вона), ось коли нам стало не до сміху.

На ніс машини за кілька днів до цього я приклеїв дитячі малюнки, привезені волонтерами, їх знесло від першого ж розриву міни перед нами. Але іноді мені здається, що ця броня з дитячих фантазій виявилася міцнішою радянського алюмінію.

Як на зло, прямо під час бою сталась поломка в машині: педаль відпускаю, а оберти не падають. Взяв єдине, що було важке під рукою, і почав хєрачити по тягах, щоб педаль пішла, але вона не піддавалася. Ми стояли на місці, у відкритому полі під обстрілом, а я не міг зрушити з місця це чудо радянського оборонпрому.

Уключив нейтралку і поліз у десантне відділення. Під дзвінкі звуки осколків, що бились об броню, почав з’ясовувати, у чому справа. Швидко, як ніколи, зняв усі перегородки і почав піднімати броньований лист, який закривав двигун. Ситуація ускладнювалася тим, що на листі стояла двохсотлітрова бочка, наповнена водою (ми ж просто переїжджаємо, блядь!). Піт заливав обличчя, було відчуття, що в очі з лоба капає сірчана кислота. Засунув лом, зафіксував якнайвище цей лист і, витираючи піт, поліз рукою всередину механізму, навпомацки з’ясовуючи, що не так, І знайшов! Там є шарнір біля двигуна, він повинен ходити вільно, а у мене болт, який його повинен фіксувати, був занадто сильно затягнутий. Ось така дрібничка підвищила градус наших пригод. У той момент усунути цю проблему було неможливо, але я дещо придумав. Взяв шматок ганчірки і почав зав'язувати один кінець біля шарніра, щоб інший протягнути в десантне відділення. У цей момент біля правого борту вибухнула міна, щось впало на силовий лист, лом зіскочив і тридцятикілограмовий шматок заліза, що слугує захистом двигуна, разом із двохсоткілограмовою бочкою води притискають мені руку. Можливо, мені це здалося на фоні реву двигуна, але, здається, я не видавив жодного звуку, зате рот я відкрив так широко, що думав, губи порвуться. Відразу схопив іншою рукою лом і, намагаючись не звертати уваги на біль, знову зафіксував лист. Протягнув другий кінець ганчірки у десантне відділення, посадив туди солдата, взяв у рот свисток і щоразу, коли мені потрібно було скинути оберти, я йому свистів, і він тягнув ганчірку. Зовні з рукою все було в порядку, тільки пара подряпин, але стиснути кулак було боляче. Підняв з-під ніг брудну ганчірку, просочену соляркою, і перемотав руку. Я свиснув, солдат смикнув «мотузку», оберти спали.

Ось так, посвистуючи, ми почали міняти позицію. І тут до нас прилетіло вдруге. Від тиску, який утворився всередині машини, підірвалися усі люки. Прийшовши до тями і з зусиллям закривши люки назад, ми знову почали, посміхаючись, кричати один одному вітальні послання з нагоди того, що ми все ще живі. На правому борту почали горіти речі та сумки з боєприпасами. Слава богам, у нас є волонтери! За кілька днів до цього нам передали два вогнегасники, як же вчасно вони з'явились у нас! Вогонь ми загасили раніше, ніж встигли здетонувати боєприпаси, яких у сумках було ДУЖЕ багато. В екіпажу попереду вже був один поранений. До них під'їхав медичний БТР і евакуював його. Слава Богу, у нас поки все… Ба-БАХ!… щось здорово вдарило броню, і мене трусонуло так, що я сильно вдарився головою об шматок металу, що стирчав у машині. І якби не каска, яку за кілька днів до цього мені теж дали волонтери, пускати мені зараз слину собі на коліна — у кращому випадку, а хлопці взяли б на пам’ять мій скальп, здерши його з машини.

Весь екіпаж контузило. І десь у цей момент, нарешті, під’їхало два танки. Правда, входячи у курс справи і розвідуючи ситуацію, ці друзі якийсь час ховалися ЗА МОЄЮ АЛЮМІНІЄВОЮ БМД. Це виглядало, як тато в бійці ховається за семирічним сином, але я не тримав на них образи. Приїхали — і добре. Це, звичайно, викликало потік… ееммм… обурення у всього нашого екіпажу, але десантники довго гніву не таять.

Однак танки терористів не розполохали, бій тривав. Ми пару разів міняли позицію, коли ворог пристрілювався, але викурити їх із лісосмуги не змогли. Танки пішли вперед метрів на сорок. Підтягнулися інші машини, і ми бойовою лінією почали наступати на ворожі позиції. А потім Парашутист у щось поцілив: за посадкою стовп вогню потягнувся вгору метрів на тридцять — було дуже мальовничо. Ніколи раніше такого не бачив.

Сам блокпост ми проїхали не зупиняючись, з люка я лише побачив розкурочені загородження і кілька трупів. Ми з півгодини перепочили і перекусили в зеленці, в якій ще недавно сидів противник. Щоб бригада висунулася далі, мені потрібно було проїхати з кінця колони в саму її голову, щоб зайняти своє місце. Моя машина, вся понівечена, погнута, в дірках, з димлячим пробитим бортом, їхала зі швидкістю людини, що йде, уздовж колони, а ми відчували себе зірками на червоній доріжці від того, як на нас дивились екіпажі інших машин. Хлопці з інших підрозділів зізналися, що звуки нашого бою змусили охреніти і задуматися навіть бувалих у бувальцях солдат, настільки інтенсивним і тривалим він був. Брудні, на пом’ятій машині, що диміла, ми їхали зі скляними обличчями і спостерігали, як всі дивилися на нас.

Доки ми шикували заново колону, щоб їхати далі у бік Вуглегірська, на взятому нами блокпості з’явилася Нацгвардія… Я покликав одного з «нациків», дав телефон і попросив сфотографувати нас, і цей хлопець зафіксував наші замурзані сажею морди на тлі мого пом’ятого танчика.

Одна з гранат, випущених по нас з РПГ, пропалила броню у хвості, де був радіатор, і вода більше не циркулювала, а просто виливалася. Що я зробив? Я відкрутив люк від бака з водою, поставив бочку з водою поруч, засунув у неї шланг, потягнув пару разів ротом з іншого кінця, коли вода полилася, засунув шланг у лючок, і вода з двохсотлітрової бочки почала текти у бак і витікати з радіатора. Ось так і їхали. Я періодично дую у свисток, напарник смикає за ганчірку, щоб скинути оберти, з бочки в радіатор надходить вода і виливається на землю…

На середині шляху до Вуглегірська ми зупинилися біля якогось гаю, щоб оцінити стан техніки і людей. На нас чекав сюрприз: два паки зі скляними пляшками Боржомі, які ми вранці завантажили на машину, були цілісінькі! Навколо них було все побите й обгоріле, а пляшки сяяли своєю білизною і манливо переливалися на сонці, булькаючи жаданою рідиною. Кожен разом з екіпажем, який був на першій машині, взяв собі по пляшці й цокаючись, вітав один одного з пережитим.

До мене підійшов Чіга, поплескав по плечу, похвалив, а я пригостив його водою і розповів подробиці бою. Він пообіцяв, що подасть мене на нагородження за те, що проявив стійкість і кмітливість. Ми ще трохи поговорили, посміялись, і він пішов далі. Мені було дуже приємно. Я ще ніколи не отримував нагород.

Чіга — один із кращих, кого я зустрічав у своєму житті. І він перший привітав мене в той день з тим, що я вийшов цілий з бою.

Проте моя машина була у вкрай поганому стані. Далі в місто я не поїхав, і ми залишились з екіпажем стояти на під’їзді до нього. Доки ми сиділи на позиції, за нами приїхала БМД, взяла нас на буксир і притягла у центр міста.

Тут було кілька десятків нашої техніки, багато солдатів, ліхтарні стовпи валялись на землі, більшість вікон були вибиті, а в деяких стінах зяяли дірки. Все говорило про те, що тут було спекотно. Дуже шкода, що я не зміг сюди доїхати.

Стоячи на броні, я побачив зампотеха бригади, що проходив повз.

— Товаришу полковнику, скажіть, будь ласка, де зампотех третього бата, старший лейтенант Чіга?

— Годину тому він загинув.

* * *

Тринадцяте серпня. Штурм Вуглегірська. Для мене один із найважчих днів на цій війні. Я не міг зрозуміти своїх відчуттів щодо хлопців, які гинули. Іноді мені було абсолютно байдуже, а інколи думки про цих людей не давали мені спокою. Правило, яке я собі сформував: ні з ким не зближатися, — дуже корисне. Ось тільки мені ніяк не вдавалося його дотримуватись.

Крім Чіги, який був зампотехом у восьмій роті, загинуло ще багато бійців, у тому числі й зампотех третього батальйону. Вони сиділи разом на машині, коли до них прилетіло щось і відірвало їм обом голови.

Весь бат залишився без кваліфікованих механіків.

* * *

Мій екіпаж залишився у Вуглегірську, а мене відправили на ремонт назад у Дебальцеве. Буксирував мене Танк Т-64, що теж брав участь у штурмі. Він був із 17-ї бригади. Добралися ми до табору пізно вночі. Мене прихистила ремрота, біля намету якої і залишили мою машину.

Практично всі підрозділи ремроти складалися з мобілізованих. Дуже приємні, доброзичливі хлопці. Вранці, вийшовши на вулицю, я побачив кілька десятків поламаних машин. У принципі ремонт всієї цієї техніки — це був обов’язок ремроти, але їх було мало, плюс вони не володіли потрібними знаннями і вміннями, тому здебільшого кожен механік сам займався ремонтом своєї машини, а хлопці допомагали.

Сказати, що я був розбитим, нічого не сказати. Перший день я просто валявся на ліжку з навушниками у вухах і тільки іноді піднімався, коли звучала команда «Гради», і біг до найближчого шанця.

На наступний день я змусив себе підвестися, піти до машини і приступити до її ремонту. Як завжди, почав із загального огляду. Коли закінчив, у своєму блокноті, де планував записати список поломок і недоліків, я просто написав одне слово «пиздець» і пішов до намету спати далі.

З мого боку дуже безвідповідально, але мені було на все начхати. Мобільного зв’язку не було абсолютно. Не можна було ні зателефонувати, ні CMC відправити. Тож мене ніхто не турбував.

На третій день я приступив до роботи. Зняв свій оплавлений радіатор і замінив його на робочий, знятий з іншої підбитої машини, замінив розбиті тримплекси, ломом вигнув грати так, щоб вони не чіплялися за гусеницю, полагодив дещо дрібного і прибрав усередині.

Поспішати мені було нікуди, але я впорався досить швидко: днів за два. Закінчивши роботу, я прогулявся містом, зайшов у ще не розбомблений АТБ, поспілкувався з людьми і відвідав імпровізований концерт «Воплі Відоплясова» для десантників. Правда, до кінця дослухати не вдалося, тому що прозвучала команда «Гради», і артист побіг в укриття разом із солдатами.

Того самого дня, увечері, я зустрів начальника штабу свого нового батальйону.

— Товаришу майоре, добрий вечір! — почувши мій голос, він обернувся.

— О! А де ти пропав? Тебе шукали.

— Мене, як притягли сюди на буксирі, так я тут і стою.

— Що з машиною?

— Робоча і готова виконувати завдання, так, як і я.

— Завтра вранці ми ідемо на штурм.

— А я?

— Не знаю. Будь тут. Зараз розберемось, — відповів він і пішов.

Через годину до мене підійшли офіцер із сержантом і представились моїми новими командиром і навідником. Подивились машину, навідник заліз у башту, подивився, що там є, чого немає, а потім вони пішли. Через хвилин п’ятнадцять навідник повернувся з іще двома хлопцями. Навідника звали Апльот, а хлопці з ним, Фріц і Буля. Імен я не питав і не хотів знати. Мене вони теж усі називали просто Механ. Вони принесли з собою ящики і приступили до завантаження боєприпасів у башту. Я мимохідь запасся оливою і водою для охолоджувальної системи.

Коли ми закінчили, до вирушення залишалося ще близько чотирьох годин, і я вирішив подрімати. Раптом виявив, що у мене порвався ланцюжок, і мій хрестик, який подарували волонтери, загубився. Я не релігійний, але це був подарунок. Носив просто тому, що був сентиментальний. У цьому я побачив певний знак, і мені стало тривожно. Довго шукав, але знайти так і не зміг. Що вже тут поробиш? Потрібно лягати, часу на відпочинок стає все менше і менше. Вранці штурм. Я постелив собі армійську ковдру прямо на втоптаній траві поруч із машиною, ліг і заснув.

Прокинувся за дзвінком будильника і відчув, що мені дуже недобре, жахливо болів живіт. Поки був час, я побіг до лікарів за знеболювальним. Лікар дав мені три таблетки і сказав:

— Ось цю вип’єш зараз, якщо через годину не пройде, вип’єш ось цю, а якщо і тоді не пройде, приймеш ось цю. Але будь обережний. Бажано, щоб до третьої не дійшло.

Коли підійшов назначений час, колона вже була вишикувана. Механіків і командирів на місці почали інструктувати: мовляв, їдемо на стільки-то десятків кілометрів углиб ворожої території, що сцяти не треба, бо і з більших дуп виходили… і все в такому ж героїчному дусі. Я закинув першу таблетку, і ми вирушили в дорогу, тоді ще в незнайоме мені місто Жданівка. Я тепер був у дев’ятій роті, й командир роти їхав у моєму екіпажі. Останнім часом мені щастить на командирські машини.

Я дуже уважно дивився на час, тому що живіт мій не переставав боліти ні на мить. Тому, як тільки минула година, кинув у себе наступну таблетку.

На кожній зупинці я вилазив із люка й по машині пробирався крізь натовп екіпірованих, озброєних бійців, що сиділи на моїй БМД, для перевірки рівня оливи, соляри і води.

Ось ми вже проїхали останній блокпост з українським прапором, далі — територія, не контрольована нами.

Колону зупинили. До міста залишалися дві посадки, розділених між собою лісосмугою. Я випив третю таблетку. Через просіку вже було видно висотні будинки. На око, до меж міста залишалося метрів п’ятсот.

Командування чомусь полюбляло зупиняти нас прямо посеред поля, напевно, щоб не випускати з поля зору. Але це подобалося також і нашим ворогам, тому не дивно, що зовсім скоро на нас почали падати міни. Недалеко від моєї машини вибухнула одна з них. Усі так різко притиснули голову до тіла, що у деяких каски налізли на очі. Я подивився на хлопця, що сидів на броні ліворуч від мене, широко посміхнувся і запитав:

— Страшно?

Він повернувся до мене, його обличчя було все чорне від кіптяви, і тільки два білих ока злісно й осудливо блиснули. Так нічого і не відповів. А через пару секунд прозвучала команда про продовження руху, і ми всі знову зосередилися. Колона рушила. Метрів за триста від міста ми розділились і попрямували у трьох напрямках, щоб оточити місто і взяти блокпости.

У моєму напрямку моя машина була першою. Довелося їхати через поле із сухим соняшником. Через кілька десятків метрів шматки соняшника були навіть у трусах. Все жахливо свербіло, температура повітря близько 38 градусів, біль у животі… відчуття було мерзенне. Буквально через десять хвилин картина на околиці міста змінилась і вже відповідала тим подіям, що відбувалися там: соняшник горів, кругом лунали хлопки автоматних пострілів, хлопки трохи голосніші від розривів, і про соняшник у трусах вже всі забули, крім мене. Ліки не допомогли, живіт болів ще сильніше, більше того, я боявся, що у мене може «прорвати дно». Але ліки все-таки подіяли: вони спричинили сильну сонливість.

Навколо все стріляє; їду через поле і не можу нічого розгледіти у тримплекс; я весь мокрий від спеки; піт стікає по лобі й пече очі; болить живіт; я боюсь, що обісрусь прямо в машині; і при всьому цьому у мене заплющуються очі й я борюся зі сном. Загалом штурм був незабутній. Класична геройська історія, яку можна розповісти онукам.

Саму атаку навіть згадувати не хочеться. Досить сказати, що у нас не було жодних втрат. Місто наше. Зате вже після штурму, під час руху колони один з бійців випадково вистрілив у спину іншому. Хлопець помер. Відповідно, без втрат не обійшлося. На війні такі випадки — звичайна справа, на жаль.

У Жданівці ми зупинилися, розтягнувшись колоною на кількасот метрів. Я одразу вискочив з машини і побіг за ріг найближчого будинка. Зробив там свою справу, потім взяв баклагу з водою, яку приготував для машини, і почин пити залпом, поки не знудило Потім повторив процедуру ще раз, викликав у себе блювотний рефлекс і пішов до машини з надією, що мені полегшає. І дійсно, після таких екзекуцій мені спочатку перехотілося спати, а потім і живіт почав відпускати.

Мене покликав механ із БТР-Д, яка стояла переді мною, і попросив допомоги. Я впізнав цю машину. Це її я ремонтував у Краматорську в надії, що поїду на ній. Тільки зенітну установку зняли. У бійця була проблема з тиском оливи. Я подивився на двигун. Там все було очевидно. Текло з колекторів. Значить, проблема із двигуном. Я нічого не міг зробити.

Я думав, що після взяття міста нас відправлять назад у Дебальцеве, на відпочинок, але так не сталося. На виїзді зі Жданівки моєму екіпажу було наказано стати блокпостом на тому місці, де до нас стояли терористи. По всьому периметру блокпосту були вирви від снарядів, але він був досить цілим. Ми зайняли дорогу, пропустили бригаду і продовжили там стояти ще близько двох годин. У цей час місцеві мешканці почали нам нести баклаги з водою і пляшки з молоком. І тут теж наші…

Надійшла команда, я завів машину, і ми поїхали у тому напрямку, куди дві години тому попрямувала вся бригада.

Коли приїхали, вже сутеніло. По дорозі я звернув увагу на стелу, яку ми проїжджали, — «Комунар». Позицію нам вказали на пагорбі й наказали спостерігати за зазначеним сектором. Ми думали, що це максимум на ніч, але весь наступний день ми теж просиділи на цьому місці. Зрозумівши, що це вже не на день, і ми тут можемо простояти ще невідомо скільки, почали вибирати собі кращу позицію. Знайшли широке, неглибоке заглиблення, загнали туди машину так, щоб вона була більш-менш прихована, але водночас могла стріляти в зазначений сектор. Поруч була глибока яма з великою водопровідною трубою всередині, ми вирішили використовувати її як схрон під час обстрілів.

Мені добре запам’ятався краєвид, що відкривався з пагорба. На південь було видно кілометрів на десять. Весь горизонт димів або горів. Як у кіно про Сталінград.

З іншого боку пагорба, внизу, починалося село. Я відпросився у Командира, взяв із собою ще одного бійця і спустився униз. Ми пішли шукати їжу. Дійшли до криниці, в якій набирав воду чоловік років сорока п’яти. Ми привітались і попросили продати нам картоплі. Він мовчки відвів нас до себе додому, дав картоплі, хліба, сала, яєць і молока. Гроші він не взяв. Оскільки ми залишилися при грошах, після короткої наради вирішили постукати у ще один будинок по дорозі, щоб купити їжі і для колег з іншого екіпажу, які стояли за двісті метрів на південь від нас. Яке ж було наше здивування, коли і тут нам насипали повні корзини всякої всячини, а від грошей знову відмовилися. Більше того, ще й налили по тарілці супу з м’ясом. Ми відчули, що ми на своїй землі. Нас тут чекають. Можливо, не всі, може навіть меншість, але заради навіть невеликої кількості тих, хто вірить у нас, потрібно було закінчити розпочате.

Коли ми повернулися, всі дуже зраділи. Зв’язалися із хлопцями з сусідньої машини, прийшло двоє бійців і взяли їжу. Всі були ситі, задоволені, жартували, сміялися.

Ранок наступного дня. Він міг закінчитися так само буденно, як і попередній. Ми могли поїсти, попити, потягнути час із телефонами в руках, але сталось інакше. Ми почули звуки польоту «Граду».

Одразу всі попадали в яму. Коли вилізли, побачили, що велика частина залпу припала на село. Голосно гавкали собаки, були чутні істеричні крики жінок. І тут по радіостанції прозвучала доповідь від тієї самої сусідньої машини. Доповіли про втрати. Далі комбат зв’язався з нами і наказав з’їздити до них, перевірити. Я з Командиром і навідником сіли в БМД і поїхали.

Коли я зупинив БМД і виліз, то не міг зрозуміти, що я бачу. Понівечені, розірвані, в нелюдських позах тіла, розкидані кінцівки, кишки, що стирчать із пробитих животів, шкіра чорна, як вугілля тільки зуби й очі білі, голови… Їх немає. Стогін, хрипи і запах… ніколи в житті не забуду цей запах. Запах смаженого людського м’яса, нутрощів і крові. Після п’яти секунд огляду цього жаху я зістрибнув з БМД, і ми почали вантажити поранених. П’ятеро хлопців були живими. Двоє дуже тяжкі. Вони були без свідомості, обличчя залиті кров’ю, а в одного було видно мозок. Їх дихання було, наче під час якогось нападу, дуже швидким і коротким. При цьому звучало хрипіння, наче горло чимось залите. Евакуювати поранених наказано було мені, тому що колісна техніка там не пройшла б. З горем навпіл, так акуратно, як міг, я довіз хлопців до асфальтованої дороги, де стояла медичка. Вивантаживши всіх, я розвернувся і поїхав назад за іншими. Повернувшись, зрозумів, що поспішати вже нікуди. Ми почали вантажити на машину загиблих хлопців і те, що від них залишилося. Щоб трохи відволіктись головою від того, що роблять руки, почав наспівувати собі під ніс:

А на кладбище так спокойненько,

Ни врагов, ни друзей не видать.

Все культурненько, все пристойненько,

Исключительная благодать.

Поклали їх на силовий лист над двигуном, зверху поклали кінцівки, і я повіз їх до дороги. Крім медички, там стояли хлопці з розвідвзводу, з якими ми брали Вуглегірськ, комбат, який допоміг мені залишитись у третьому баті, медики та ще з десяток військовослужбовців. Один з медиків, підійшовши, щоб допомогти вивантажувати хлопців, вказав на одного із загиблих солдатів і, заїкаючись від хвилювання, сказав:

— Нащо ви поклали на нього тіла, він же дихає!

Ми з навідником перезирнулися. Я відсунув верхнього і показав, що у «дихаючого» тіла відсутня голова. Чи то медик він некваліфікований, чи у нього істерика. Обидва варіанти — лайно.

Нам підносили чорні мішки, і ми клали в них наших товаришів по службі, точніше їхні частини. Коли стягували чергове тіло, з машини раптом ринув потік крові. Я встиг відскочити, а мій навідник ні. Уся його тільняшка нижче грудей і штани забарвились у червоний колір зі шматками чогось м’якого.

Залишився останній хлопець, і тут медик заявив, що мішки закінчились, і запропонував покласти його у дощовик. Я в той момент був трохи не в собі, і слова про дощовик мене дуже сильно зачепили. Крикнувши йому: «Я зараз тебе самого замотаю в дощовик і зроблю так, щоб вже нікому не здалось, що ти дихаєш», я заліз у машину і дістав свою ковдру. На неї ми поклали бійця, віднесли до решти і накрили вільними краями.

Кров була всюди. Вся машина була у крові, на моєму тулубі шкіра була чистою тільки в тих місцях, де її закривав тільник, та й сам він аж блищав від згустків засохлої крові на ньому.

Я вирішив підійти до хлопців з розвідвзводу, привітатися. По дорозі мене окликнув комбат:

— Як ти себе почуваєш?

— Ідеально. — Я спробував видавити із себе посмішку. Вийшло хєрово.

Я подивився на свої руки і подумав: «Та да… у всякому разі, точно краще, ніж деякі». Дійшовши до хлопців, з усіма обнявся, запитав, як їхні справи, чи всі цілі. Зав’язалася розмова, і розвідка розповіла, що в наш бік рухаються танки противника. Проти танків ми мали тільки ПТРК, ще хтось говорив про гаубиці, але сам я їх не бачив. Отож приблизно за хвилину я вже звик до думки, що день буде довгим, важким і, можливо, останнім. Так, у той момент я дійсно був готовий до цього.

Узяв телефон і зателефонував додому. Коли Мама підняла трубку, нижня губа по-зрадницькому затремтіла, але мені вдалося впоратись зі своїми емоціями. Маму заспокоїв, сказавши, що я все ще перебуваю в тилу, що до передової далеко, потім попросив дати трубку Вітчимові. Йому-то точно було наплювати на мене, в цьому я був упевнений. Двома словами пояснив, що все дуже погано, і попросив, щоб мене не закопували, а спалили, коли щось зі мною трапиться. Потім зателефонував дівчині. Теж збрехав, що все відмінно, але потрібно бігти працювати. Утер соплі й пішов до машини. Потрібно було готуватися до… чогось.

Було прийнято рішення кинути пост на пагорбі й спуститися в село. А спостерігачів залишити тільки на териконі, який був розташований поруч.

В одній з машин згоріло зчеплення, передачі не вмикалися. Мене покликали подивитись, у чому справа. Недовго думаючи, я прийняв рішення тупо заштовхати цю БМД у село своєю машиною. Так і зробили.

У поспіху під’їхали до околиці села і стали вирішувати, що далі робити. Поки кожен висловлював свою нескінченно важливу думку, швидко стемніло, потрібно було припиняти цей балаган. Я сидів на машині й мовчки дивився, як внизу обговорювали долю підрозділу на найближчу ніч. Тонкий писк… засвербіла щока… комар, сука. Рефлекторно підняв руку, щоб почухати, і знову відчув цей нудотний сморід. Потрібно обов’язково знайти воду і змити кров із рук. А якщо завтра вдасться набрати води в криниці, змию кров ще й з машини, а то смердить до нудоти. Мій погляд впав на тільник, на ньому теж були засохлі згустки крові, блискучі від яскравого світла місяця. Я його зняв охайно, щоб не торкатися брудними руками до тіла, і викинув у бік. Пірнув у машину, дістав і одягнув футболку.

Я не брав участі в обговоренні. Сидячи на гарматі своєї БМД-1, дивився на місяць, намагався абстрагуватися від того, що відбувається, і заспокоїтись. Згадав пісню «Queen» «Do not stop me now», закрив очі, наспівуючи у себе в голові, й на обличчі почала з'являтися посмішка. Раптом я почув злий голос, що звертається до мене:

— Якого хєра ти постійно посміхаєшся?!. Тобі смішно?! — Хтось крикнув у мій бік.

Я впізнав цього хлопця — той самий, до якого я звертався перед штурмом Жданівки. Тільки тоді його обличчя було в кіптяві.

— Друже, мої руки й ноги цілі. Я живий, тому і посміхаюсь. Коли я буду сходити з розуму від болю, тоді, може, перестану, а доти, будь ласкавий, терпи. І перестань гарчати, а то схожий на дурну собаку.

Я бачив, що він на нервах, тому намагався говорити з ним м’яко. Усі присутні стежили за діалогом, але ніхто не встрявав. Коли ми закінчили, консиліум продовжився.

Нарешті обговорення добігло кінця. Переночувати вирішили біля підніжжя терикону, який був метрів за сто, а машину залишити тут, щоб не шуміти двигуном. Коли вибирали, хто залишиться з машиною на ніч, я всіх заспокоїв, сказавши, що якщо машина залишається тут, то і я теж тут. Командир змахнув сльозу (брешу звичайно, ні хрєна він не змахував) і сказав, що я можу бути спокійний і лягти спати, тому що навколо вже виставлені пости. А через кілька хвилин вже не було нікого.

На вулиці було дуже тепло. Я сидів на башті, думав і намагався перетравити те, що сталося вдень. Формулював собі завдання на завтра і одночасно намагався заспокоїтися, щоб поспати хоч пару годин. Раптом у лісосмузі, яка росла вздовж дороги, щось зашаруділо. Я завмер і почав вслухатися. Знову шурхіт. Десь в голові у мене було розуміння того, що найвірогідніше це якась тварина, але у світлі останніх подій моя фантазія намалювала зовсім іншу картину. Рука обережно потяглася за автоматом. Взяв розвантажку з магазинами і гранатами й обережно зістрибнув з машини, так тихо, як тільки було можливо. Після стрибка по інерції сів і знову почав прислухатися. Тиша. Ні, знову щось рухається в густих заростях. Дуже тихо й обережно я метнувся до протилежного боку дороги, там була невисока стіна від розваленого будинку, близько півметра у висоту. Я сів за нею і знову почав прислухатися. Знову рух. Як попередити своїх? Який тут зв’язок, коли дві радіостанції на роту? Десь у моїй свідомості все-таки залишились адекватні думки, і вони (думки) вирішили покликати того, хто в кущах. Я так і крикнув: «Хто в кущах?». У відповідь шурхіт припинився. Напружився ще більше. Через кілька секунд звук ламання сухої трави під ногами з’явився знову. Я крикнув, що зараз стрілятиму. Десять секунд розриваючої свідомість тиші, й знову звук: МЛЯЯЯ, точно, хтось повільно крадеться, наступаючи на сухі гілки. Мої нерви вже були на межі. З автомата вирвалась черга з трьох патронів, трохи лівіше — та-та-та, ще черга, праворуч — та-та-та, черга. Швидко стрибнув за інший кавалок стіни, що був за декілька метрів лівіше. Тиша. Рахую, випустив близько десяти патронів. Чую крики: «Хто стріляв?». Якомога голосніше кричу у відповідь номер машини. Через кілька хвилин підходить Командир з двома бійцями. Встаю з-за стіни і виходжу до них на дорогу. Запитує:

— Хто стріляв?

— Я.

— В кого?

— У їжачка.

— У якого їжачка? Чи ти п’яний (Командир прекрасно знає, що я не п’ю)? Навіщо?

— Нєхуй лазити в кущах, коли у мене дах їде. Знаєте, давайте я краще все-таки заведу машину і під’їду до вас, бо якщо я залишуся тут на всю ніч, то спалю нахєр всю зеленку.

— Добре (відчувалось, як полегшено розслабилися і бійці, і Командир). Заводь і їдь за мною. Тільки натягни гусениці, там немає дороги.

Ніч ми пережили спокійно, танків так і не було. Я впав у невелику депресію. Потрібно було комусь виговоритись, але не було кому. Між собою ми цього не обговорювали, а додому я теж не міг зателефонувати і розповісти. І залишився я зі своїми думками та переживаннями наодинці. Чомусь мені прийшло в голову виговоритись на папері — адже він усе стерпить. Дістав свій блокнот і почав записувати вірш.

Двоє хлопців, які були тяжко поранені, не дожили до ранку.

Увесь наступний день я намагався відмити руки від нудотного запаху крові. У мене перед очима ще довго стояла картина, як ми намагаємося закинути на машину пораненого хлопця з роздробленим черепом і відкритим мозком. Я намагаюсь акуратно взяти його за плечі, а голова його все норовить відкинутись і вимастити мене.

Чому так сталося? Все через нашу безпечність і недбалість. Одразу приїхавши на місце, ми мали б закопуватись, якомога глибше, але все лінувалися, ходили на повний зріст по вершині пагорба, який проглядався за багато кілометрів. «Град» пройшов повз мою машину і пішов смугою прямо по сусідній позиції. Мені пощастило, а їм ні. Так, справа саме у везінні. На жодному із нас не було ні бронежилетів, ні касок, так само, як і на загиблих і поранених хлопцях. Тільки розірвані, обвуглені тільники.

З цими роздумами потрібно було зав’язувати. Тяжкі думки несумісні з життям.

* * *

У селі ми знайшли собі гарне місце у покинутому будинку, і день на третій прийшла мені в голову геніальна думка — перевірити обстановку на наявність потенційних зрадників.

«Фууу… ну і мерзенна ж погода», — подумав я і закрив двері будинку назад. Годі було й перевіряти. Що я там чекав побачити, коли другий день ллє дощ? Тільки засмутився.

Пройшов до столу і взяв пару цукерок у дорогу. Фріц сидів на неньку перед вікном абсолютно порожнього будинку і одягав черевики. Дивлячись на вираз його обличчя, я припустив, що вони все ще мокрі після чергування. Ну а що робити? Є робота, яку потрібно зробити. Горка, яку я позичив у Булі, теж іще вся сира.

— Усе. Я готовий, — сказав Фріц.

— Взяв гранати?

— Припиняй. Ці дурні сидять у своїх норах і тільки те й можуть, що артою накривати. Ми хрєн кого зустрінемо з них.

— Будь ласка. Мало що…

— Не хочу. У мене дев’ять магазинів повних. Мені нікуди їх класти.

— Станеться хєрня, і якщо ти хоча б десятьма відсотками боєприпасів поцілиш, на кожному кроці буду про твій подвиг розповідати… якщо доживемо, — сказав я, посміхаючись.

— Усе. Зав’язуй і пішли, доки не стемніло.

— Я, коли поїду у відпустку, залишу тобі свою розвантажку.

Ми мовчки подивились один на одного пару секунд, і Фріц, посміхнувшись, пішов до свого речового мішка з боєприпасами. Кинувши дві гранати в підсумок для скидання магазинів, підійшов до мене і з усмішкою сказав:

— Ну що, пішли косити укроп?

Я відповів скромненьким смішком, і ми вийшли з дому.

Щоб потрапити на інший бік села, потрібно було обійти болото, яке в темряві хрєн пройдеш, тому потрібно було поспішати до темряви, щоб не палити себе ліхтариками серед очеретів. Сутінки — саме те. Нас здалеку не видно, ну а нам видно добре, що перед носом. А повертатися… щось придумаємо. Головне, щоб чергового, який заступить увечері, не забули попередити.

Вийшли. Два перевірених бійці, в горках традиційного російського крою.

— Ну що, вже не так засмучений через невисохлі черевики?

— Ага. Чого через них засмучуватись? У мене он уже і шкарпетки мокрі.

— Та, розумію.

Я ішов і прислухався, як чвакають ноги в берцях.

— Одного разу почався дощ і не припинявся чотири місяці. За цей час ми пізнали всі види дощу: прямий дощ, косий дощ, горизонтальний дощ і навіть дощ, який іде від низу до верху.

— Шо? — обличчя Фріца спотворилось подивом.

— Ну ти й нерусь, — добре, що він не ображався. — Це слова Фореста Ґампа, коли він у В’єтнамі був.

— Сам ти нерусь. Я перезасмаг у дитинстві, — ми обидва засміялись.

— Як Обелікс у дитинстві, перепив еліксиру?

— Хто? Якого еліксиру?

— Іди. Не звертай уваги.

От якби я почав розмову про якусь хєрню, то він би точно підтримав. Ми добрались. Уже саме й стемніло. Усе за планом.

— Що далі в твоєму геніальному плані? — пожартував Фріц.

— Імпровізація. А ти хочеш щось запропонувати?

— Ага. Повернутись у будинок і лягти спати.

— Ще встигнемо.

Ми пройшли будинків п’ять, і я думав вже стукати в двері, але Фріц вказав пальцем на якогось діда, котрий щось робив у себе на ґанку. Ми попрямували до нього.

— Здраствуйтє, дедушка!

— Здрастє, — дід випроставсь і подивився на нас.

— А можна у Вас папрасіть вадічкі папіть?

— Ну а чєво ж нельзя… Сейчас.

Дід зайшов у будинок. Я подивився на Фріца і прошепотів:

— Уяви, зараз різко виходить із дому з рушницею і з двостволки нас обох одним пострілом. І закінчиться наша розвідка, не розпочавшись.

Фріц єхидно посміхнувся і зробив два кроки в бік від мене. Двері рипнули, і дід вийшов з великою чашкою води, напевно, з літру. Підійшов до воріт, відкрив, покликав нас, ми увійшли. Я взяв чашку перший, зробив пару ковтків і передав Фріцу.

— Как Вам живьотса тут с укропамі?

— А што мне? Жена с дочкой уже давно виєхалі в Краматорск, а я астался за домам сматрєть.

— Нє страшна, што следующий снаряд в дом пападьот?

— Страшна, — погодився Дід.

— Патаму нужна гнать етіх вирадкав с нашей землі. Ви ж билі на референдуме?

— Не бил я ні на каком референдуме. Там как-та без нас абашлісь.

— Каво нас?

— Меня і жени с дочкай.

— Ну, вайна всьо-такі. К сажелєнію, нє всьо виходіт сейчас делать, как нужна. Укропи далеко тут стаят?

— Ані тут многа, где стаят. На шахте, на тєрріконє, в центре горада і возле рєчкі. Ета то, што я відєл і што люді гаварят. Бліжайшие те, што возле тєррікона. Окала кіламєтра, єслі по прямой. Но по прямой нікто не ходіт, там балота. Єслі дарогай мерять, то чуть дальше виходіт. Ані тут как паявілісь, то по нам сразу стрелять началі. Ні вади, ні света. Харашо, што калодєц свой і гєнєратар єсть.

— Ходят в село?

— До калодца ходят, по нескольку раз на дню. Мєсниє там больше нє набірают воду. Ходят в другое места.

— Так што, можна атравіть калодєц? — підкинув я вголос ідею.

— Не нужна. Вайна кагда-та закончітса, а нам тут єщьо жить, і вода в калодце нужна.

— А єслі ми замініруєм? — сказав Фріц.

— Ну, єслі калодєц нє падарвьоте…

— Нє. Там толька ногі поотриваєт.

— Ехх…, — протягнув дід. — Дастала ета вайна. Міра хочєтса, спакойнай жизні.

— Ну, дедушка. Ми-та тут і єсть для етава, штоб мір бистрее наступіл.

— Лучше замініруйтє тралінку, каторая ідьот са старани тєррікона. Па той трапінкє, кстаті, ви і самі можете к нім заглянуть. Там дерев’ев многа, вас не заметят.

— А сколька укропав там?

— Я, кагда атвазіл жену, відєл у ніх окала десятка чєлавєк і дає машини, БМП, наверна.

— БМД, — поправив Фріц діда.

— Неважна, — сказав я. — А чєво так мало? Всєво десять чєлавєк.

— Так ані ж не толька там стаят. Ета те, каториє бліжайшиє. Їх єщьо на шахте многа і в клубе.

— Ясна. Может єщьо чєво інтєрєснава расскажете?

— Та не, наверна. Больше нічєво не знаю.

— Ну ладна, спасіба, дедушка, за воду. Будем ідті. Да свіданія.

— Та раді Бога. Удачі.

Відійшовши від будинку метрів двадцять, Фріц тріумфально звернувся до мене:

— Ха. Непогано для першого ж разу! Будемо мінувати?

— Ти здивуєшся, але так. Тільки давай ще чуток пройдемо. Може, ще чого цікавого дізнаємося.

Далі не так весело пішло. Протьопали ще, напевно, кілометра півтора і зустріли тільки одну бабусю. Нічого цікавого не розповіла, тільки скаржилась на все на світі. Ледве пішли… відпускати не хотіла, тараторила, як автомат. Нудно бабусі, мабуть, немає з ким поговорити. Але, як мені здалося, Бабуля була проукраїнською. Це радує. А то після Діда неприємний осад лишився.

— Котра година? — запитав я у Фріца.

— Майже десята.

— Коротше, пішов я стукати у двері. Тому що так можна все село пройти, нікого більше й не зустрівши. Та й будити не хочеться нікого.

— Окей.

— Який будинок тобі більше подобається?

— Чесно, мені все одно.

— Не цікавий ти.

— Ну… он той, — він тицьнув пальцем в один із будинків.

— Може, тепер ти?

— Ні, ні. Ти це придумав, ти і займайся. Я на підстраховці.

Я підійшов до воріт. Закрито.

— Хозяева!

Чекаю секунд п’ять.

— Хазяєва! — крикнув я і потім сильно постукав у металеві ворота.

У вікні спалахнуло світло, а потім і на вулиці. Двері відкрилися. З них вийшов мужик років сорока. Підійшов до воріт. Відкрив. Я побачив, як його погляд одразу впав на автомат. Я поспішив запитати:

— Добрий вечер. Я ізвіняюсь, што так позна, но уже в два дома стукалі, нікто не отзиваєтса. Можна у Вас папрасіть вади папіть. — «Блін, Станіславський не повірив би», — подумав я.

— А што ета ви так позна гуляєте?

— В смисле, гуляєм? — різко сказав Фріц. Навіть якось агресивно.

Якось напружено все почалося.

— Ну, ваших впєрвиє віжу в селе, дальше блокпаста, так позна.

— Так то укропи стаят на блокпастє, а ми мєсниє, с Луганска. Слава Наваросії! Так как, дадітє нам вадічкі?

— Да. Сейчас.

Він розвернувся і зайшов у будинок.

— Щось стрьомний чудак якийсь, — напружився Фріц. — Його попросили водички дати, а він запитання задає, наче підловити хоче.

— У тебе патрон у стволі?

— Так.

— Добре. У мене теж. Як ти думаєш, терарюги кажуть «Слава Новоросії»?

— Бог його знає. І ти задрав зі своєю водичкою. Зараз отрути щурячої насипе.

— Може, й насипе…

— А може, й справді з рушницею вийде.

— Може, і вийде…

— Круто!

Якщо чесно, мужик дійсно дивно поводився. Хоча… ситуація теж не зовсім пересічна. Не думаю, що до нього щоденно пізно ввечері стукають у двері озброєні люди і просять водички. Та й я не розраховував представлятися до того, як пригостить водою. Двері знову відчинилися. Дядько вийшов із півторалітровою пляшкою води. Слава Богу. Скажу, що з собою візьмемо. Беру в нього пляшку і питаю:

— Што у Вас тут, укропи нє бєспакоят?

— Та ну как нє бєспакоят… как могут нє бєспакоїть пастаянниє взриви і стрєлкатня? На блокпастє пастаянна асматрівают машину, после абстрєлав води нє стала… єщьо люді ісчєзают.

— В смисле?

— Ну, бил чєлавєк в горадє, а патом нє стала.

— Так, может, уехал? Сейчас многа кто уєзжаєт із зони боєвих дєйствій.

— Самніваюсь. Кагда ви їх уже виб’єте атсюда, штоб ми спакойна жилі?

— Ну… нє всьо так проста. А ви как, нє думал і в апалчєніє вступіть, памаглі би? Ведь нам нє больше всех нужна.

— Та думал. Но не магу ж жену аставіть саму, кагда тут еті таваріщі бегают. Сколька вон історій рассказивают, как вирадкі еті женщін насілуют… прічьом нєзавісіма ат возраста.

— Так вивезіте єйо в Данєцк.

— І над етім думал. Но толька в Славянск хател атвєзті. Патамушта в Данєцке хоть і сваї, но туда всьо равно прілєтает, а в Славянскє тіха. Вазнікла праблєма с пєрєвозкай вєщєй, і так на етам вапросє всьо і застапарілась.

— Ну, єслі надумаєте всьо такі в апалчєніє вступіть, запішитє номер чєлавєка, он Вам паможет са всємі нюансамі, што могут вазнікнуть, і атвєтіт на все вапроси. Кстаті, может паявітса шанс палучіть квартіру в Данєцке. Так што нє затягівайтє.

Дістаю з кишені телефон, включаю, заходжу в «контакти».

— Запісуєтє? — мужик теж дістав телефон і увімкнув.

Я продиктував йому номер.

— Кагда пазвонітє, скажите, што ат Мєхана.

Двері будинку знову відкрилась і з них вийшла жінка. Напевно, дружина. Стала поруч із чоловіком і каже нам:

— Сколька ані будут нас мучать? Вот што ми їм такова сдєлалі? Істрібляют рускіх, фашисти еті. Патамушта ми па рускі гаварім.

— Так ані же в бальшинствє свайом тоже рускагаварящіє.

Пара секунд мовчання, а потім жінка продовжила:

— Німі тоже займутса, кагда ані памогут етім фашистам в Кієвє нас унічтожить. Їм нужна толька земля наша, без нас.

— Ну да… Вот толька не будет етава. Не в пєрвий раз рускім фашистав біть. У нас ета в краві, — засміявся Фріц.

— А многа там укропав на блокпастє? — вирішив я поставити нарешті питання.

— Я, кагда єзділ, відєл окала десятка. Но гаварят, што камандаваніє їх с бальшим калічествам солдат засела на шахте.

— А еті, каториє на блокпастє, аткуда к нім лучше падабратса?

Мужик задумався. Але тут у розмову вступила жінка:

— Мне женщіна, што живьот на той старанє села, где тєррікон, гаваріла, што ані больше не могут хадіть к калодцу, патамушта еті там теперь пастаянна ходят па воду. Может, можна їх там падстерєчь і па аднаму давіть?

— А Ви думаете ані па аднаму ходят?

— Ну даже єслі і по два… не вєліка разніца, его ж хахли, голие, босие.

Я засміявся.

— Да. Ваша правда. А пачєму мєсниє не ходят к калодцу?

— Баятса.

— Чево?

— Ну, што уб’ют. Па тєлєвізару каждий день паказивают, што ані витваряют с мєснимі: марадьорят, насілуют, убівают… ужас.

— У вас тут ловіт расійскає тєлєвідєніє?

— Канєшна. Ми толька єво і смотрім. Патамушта на українскіх каналах враньйо татальнає, ані же заїнтєрєсовани в етам, а расія — нет. Ну, в смисле расія памагаєт, но вигади та нікакой не імєєт.

— Ясна. Так, может, атравіть калодєц?

— Тю… так, а где ж люді патом воду брать будут? Ета сейчас проста винуждєнная мера. А так, то там очень харошая вода.

— А атнасітєльна абстрєлав, што думаєте?

— Ну вот меньше нєдєлі назад по селу стрєлялі. Тогда у нас вадаправод і свет пєрєбіла. Женщіну одну убілі. Тут другова мненія бить не может, мразі еті вижить нас хатят.

— А ані уже стаялі здесь тагда?

— Да. Какраз пару дней, как прієхалі, началі стрелять. Та так, што і сваїх пабілі, і машини сваї падарвалі.

— Так што ета ані, виходіт, самі па себе стреляют?

— Нет. Ані в село целілісь, но, навєрнає, прамахнулісь. Там аднаврємєнна нєскалька дєсяткав снарядав прілєтєла, земля, ужас, как дражала, і нєскалька снарядав па нім самім і папала.

— Ясна. Дебіли, — вимовив я з глибоким зітханням.

— Ну, што, будем ідті? — звернувся до мене Фріц.

— Да. Спасіба бальшоє за воду. Пайдьом ми к сваїм.

— Удачі парні.

— Спасіба. І вам.

Відійшовши трохи від будинку, Фріц звернувся до мене:

— І зав’язуй з водою. По-перше, я не хочу вже, а по-друге, насправді отруїти можуть.

— А що мені у них питати? Попросити зателефонувати мамі в Тамбов, тому що мій телефон розрядився?

— Запитай, чи можна конфіскувати будинок на потреби народного ополчення, — засміявся Фріц.

— Гарна думка. Ось тільки не думаю, що після цього вони нам розкажуть щось корисне.

— Розкажуть. Злякаються і розкажуть. А що за номер ти йому продиктував?

— Свій.

— Нашо?

— Ну, щоб я знав, коли він наважиться стати ополченцем.

— Мля… Навіщо?

— Ну, я його потім зведу з хорошими людьми.

— А чому Механ?

— Тому що у мене немає знайомих, кого так називають, крім мене. І називають мене так тільки тут.

— І що?

— Я одразу згадаю, про що мова, і хто телефонує.

— Зрозуміло. Що, будемо ще кудись іти?

— Чесно? Я задрався лазити по цьому сраному селу. Тому йдемо назад.

Пройшли в тиші декілька сотень метрів, як раптом Фріц задає мені запитання:

— Давай подивимося кіно якесь, як прийдемо?

— Яке?

— Ну, то, що ти говорив, про дощ.

— «Форест Ґамп»?

— Мабуть.

— Але у мене його немає на телефоні, потрібно завантажувати.

— То скачай.

— Воно до ранку закачуватися буде.

— У хлопців із Шахти візьмемо вай-фай.

— Я не хочу до них їхати. Далеко.

— Я з’їжджу завтра з розвідниками.

— Тоді окей, — я посміхнувся. — Умовив.

У зворотний бік йшлося якось швидше, і навіть болото вже не здавалося таким важким для подолання, хоч і довелося топати майже наосліп: сутінки почали згущуватися. З черевиків можна було виливати воду, але ми знали, що вже через півгодини їх знімемо, поставимо сушитись і самі сядемо грітися з чашкою гарячого чаю. Як тільки підійшли, я зупинився і почав виглядати чергового.

— Фріц, ти його бачиш?

— Слава Богу, ні.

— Ну так. Нарешті вдалося вбити в голову, що нєхєр тушею своєю світити у повен зріст.

— Дати б у голову тому красеню, який відправляє сюди хлопців, у яких за спиною ні «строчки», ні навіть «учєбки».

— На цьому пості у них є тепловізор?

— А фіг його знає. Він щоночі на різному пості.

Я пройшов вперед метрів п’ять, де було вище, і почав махати руками. Тиша.

— Ну, що… доведеться кричати, — сказав я.

— Черговий! — раптом, несподівано для мене, крикнув Фріц.

— Ти що, самий ініціативний? — почав було я, і похолов. За три метри від нас виросла постать з автоматом, спрямованим на нас, і українськими шевронами, які ще проглядалися на такій відстані…

«Триндець нам…», — подумав я…

— Хлопці, де ви ходите? Я повинен на посту стояти, як салага, і чекати на вас? Ви чого мене нервуєте? Я вже думав, що вас якась бабка в підвалі зачинила і здала в СБУ! — У темряві блиснули зуби ротного.

«…Ми ж паролю сьогоднішнього не знаємо. Він лише годину тому з'явився», — запізніло закінчилась моя думка.

— Так це, Командире, ми ж на завданні… — почав мимрити Фріц.

— Завдання… Ідіть переодягайтесь, через десять хвилин доповісте мені.

Підійшовши до будинку, я запропонував Фріцу, щоб він ішов відпочивати, а я на доповідь до ротного. Він, звичайно ж, радісно погодився.

— Тук, тук, — «постукав» я у ковдру, яка закривала вхід у кімнату Командира. — До Вас можна?

— Потрібно. То що ви бабці пообіцяли, що вона вас з підвалу випустила? — Ротному явно подобався його жарт про бабцю. Ну що ж, підіграю Командиру.

— Бабуля була, і направду відпускати не хотіла, — я засміявся.

— Ну, розповідай, як все пройшло? — переключився на серйозну розмову.

— Загалом про всі наші позиції місцевим добре відомо. Навіть про чергових на териконі. Єдина ділянка, де до нас можна підійти дуже близько — це стежка від криниці. Місцеві воду труїти найвірогідніше не будуть, бо самим потрібна, але варто перестрахуватись і ходити по воду лише після того, як почне темніти. А то в селі кожен собака знає, що ми там набираємо воду… і, причому, тільки ми. Бо місцеві ходять кудись в інше місце. Нехай якомога менше бачать, що ми там тусуємося. Ходити варто по троє і дуже обережно, а то одна тітка навіть запропонувала чекати наших біля криниці і по одному ловити… або валити, вже не пам’ятаю, яке дієслово вона використала. А про те, що ми живемо тут, у будинку, вони так і не знають досі. Але ми ж все одно збираємося звідси з’їжджати через пару днів, так?

— З багатьма поспілкувалися?

— Ну… дід, баба і чоловік з дружиною.

— А чого так мало?

— Мені видалося, що не варто сильно афішувати серед місцевих наш захід.

— Ну добре. Хтось був нормальний?

— «Підараси, сер». Вони таку нісенітницю несли, що на голову не натягнеш. Баба та придуркувата взагалі заявила, що це ми «Градами» самі по собі стріляли, щоб заодно і їх убити.

— Цікаво, а чого ж нам так сильно їх вбити хочеться? У неї були версії?

— Тому що вони, бачте, російською говорять.

Ротний задумавсь.

— Неймовірно, — Командир явно засмутився. — Їм потрібно терміново відрубати російське телебачення. Це навіть важливіше, ніж наша присутність тут. От би ще хтось на Київських пагорбах проявив волю до вирішення цієї проблеми…

Я шанобливо мовчав: Командир філософствує, хотілося відчути всю значимість цього моменту, відобразити його у своїй пам’яті, щоб потім…

— Чого стоїш? Далі розповідай!

Я здригнувся від несподіванки і з переляку вирішив зайти з козиря:

— Можна я озвучу пропозицію?

— Спалити село напалмом? — Командир хижо оскалив зуби.

— Трохи пізніше, — я мило посміхнувся. — Пропоную зробити таблички з написом «заміновано» і поставити їх біля криниці й на стежці з нашого боку. А для того, щоб повірили, зробити вдень якусь метушню біля криниці й підірвати пару гранат. Ну і… може пару сигналок, щоб вгору злетіли, щоб уже напевно побачили і почули.

— Ну, то ти цим і займешся.

— Тю… так це я щойно собі завдань нарізав на завтра?

— Виходить, що так.

— Не вигідно в армії бути ініціативним.

— Вигідно. Цілішим будеш. Ще щось цікаве є?

— Усе. Більше нічого цікавого.

— Добре. Іди відпочивай із Фріцом. Сьогодні на чергування не заступаєте, а завтра займетеся фейковим мінуванням.

— Зрозумів. На добраніч.

— Давай, сєпар. До завтра.

Через тиждень ми змінили нашу дислокацію. Стали на околиці села у полі й, навчені гірким досвідом, стали одразу окопуватися. Ґрунт був такий, що ми дві кирки зламали, поки заглибилися хоча б по пояс. На щастя, наступного дня до нас приїхав трактор, хоча і він зміг вирити яму трохи глибше метра. Після обстрілу села «Градами» там пропало водопостачання та електроенергія. Але у нас був генератор. А за п’ятдесят метрів від нашої позиції із землі стирчала труба діаметром сантиметрів сорок.

— Місцеві сказали, що там вода тече. Давай прострелимо, — запропонував Апльот Командиру.

— А раптом лайно поллється?..

— Переїдемо на інші місце, — Апльот голосно засміявся.

— Фріц, ти у нас єдиний кулеметник, — звернувся Командир. — Візьмеш на себе відповідальність прострелити трубу?

— Що накажете, те і прострелю.

— Ну щасти.

Нам пощастило, і звідти хлинув фонтан водопровідної води. Загалом налагоджували побут, як могли. Місцеві почали приходити до нас, щоб заряджати ліхтарики і телефони. Ми, звичайно, не відмовляли. По-перше, все-таки шкода людей. По-друге, потрібно було налагоджувати відносини.

Якби мене запитали: «Чи там більше проросійських, чи наших людей?», я б не зміг відповісти. Були й такі, що приходили до нас і приносили консервацію, хвилювалися за нас, плакали, а були й такі, хто підказував, з якого боку до нас краще підкрастися, щоб перебити.

Там, у полі, ми стали двома позиціями. З однією БМД на кожній. У другій БМД було спалене зчеплення. Тобто моя машина була єдиною повністю робочою. Ну, ще БТР-Д був, але у нього з колектора текла олива — немов би теж не зовсім справний.

Нас було лише вісімнадцять чоловік. Три машини, з яких тільки одна нормально функціонує, і вісімнадцять чоловік — це збірна із двох рот. За нормою дві роти повинні були вміщати двадцять дві машини і більше сотні солдатів. Але у нас вся техніка була спалена, підбита, поламана, а люди… близько трьох десятків мобілізованих сиділи в казармі й відмовлялися їхати, а ще більше сорока людей були вбиті й поранені.

Залишились ми вісімнадцять спартанців на трьох тарантайках.

* * *

Сидимо ми, отже, граємо в карти, як бачимо, до нашої позиції наближається досить огрядна жінка років тридцяти п’яти і несе в руках каструлю. Черговий її зупиняє, дивиться в каструлю і кричить нам, що всередині макарони. Командир махнув рукою, щоб черговий її пропустив. Один із солдатів взяв у неї каструлю, поставив на стіл.

— Привіт. Мене звати Свєта. Я вам тут макарошки відварила.

— Велике спасибі, — прозвучало у відповідь.

— Я живу одна.

Незручна тиша.

— Ну, добренько, — продовжила вона. — Каструлю не мийте. Я через годину прийду, заберу.

Ледве дочекавшись, коли вона піде, ми заржали так, що дерева затряслися. Одразу було вигадано не менше десятка жартів на цю тему, деякі з них стали мемами у нашому куцому підрозділі. Всі один одного підколювали, від сміху боліли боки. «Я Свєта. Я живу одна», — це був найзрозуміліший жіночий натяк у моєму житті.

До речі, судячи з того, що ми бачили, в селі не було мешканців молодше тридцяти п’яти років, крім однієї бідної сім’ї, що складається з батьків-п’яниць і цілої купи брудних маленьких діточок. Практично всі жителі виїхали з села ще до нашого приїзду. Частково саме завдяки цьому від обстрілів було не так багато постраждалих, як могло б.

Нас обстрілювали щодня. Міномети, гаубиці, «Гради». Сюди прилітало все. Іноді за день могло бути до десятка залпів «Граду». Але в половині випадків вони накривали село, а не нас.

Не дивно, що з часом інфраструктура в селі була повністю знищена. Тепер вже не місцеві ділилися з нами їжею, а ми з ними. Щоразу, коли до нас приїжджав Урал з обідом, та сама багатодітна неблагополучна сім’я була тут як тут.

* * *

Фріц був розумний хлопець.

— Віриш у карму? — запитав у мене Фріц.

— В сенсі?

— Ну що, мовляв, усі проблеми, з якими ти стикаєшся, це наслідок гріхів у минулому житті.

— Не знаю. Колись я думав, що «учебка» в «Десні» — це моє покарання, але зараз мені здається, що так мало статися. Три місяці «учебки» для мене були набагато складніші, ніж війна. Тому тепер я ставлюся до цього не як до покарання, а як до підготовки.

— То, можливо, твоє покарання — війна?

— Якось занадто багато всього, щоб покарати одного дурня. Вищий розум міг придумати покарання цікавіше і таке, щоб інших не зачепити.

— То, може, ми всі заслужили… і всі скопом тут розплачуємось?

— Може. А ти чого таке запитуєш?

— Ооооо, знав би ти, що у мене в голові твориться…

— Друже, повір, ти не один такий, — сказав я з посмішкою і поклав йому руку плече.

— Де та межа, де закінчується людина і починається тварина, що вже не замислюється про мораль своїх вчинків?

— Ти про когось конкретного?

— Тиждень тому приятель із дивізіону розповів, що їх офіцер на п’яну голову застрелив полоненого.

— Вважаєш, це неправильно?

— А ти так не думаєш?

— Я вже давно не знаю, що мені думати стосовно всього, що тут відбувається.

— Але ти ж ще не перетворився на тварину.

— Я не знаю. Не впевнений. Справа не в межі між звіром і людиною, а в ситуації, коли людина перестає прикидатись і стає тим, ким є насправді.

— Сподіваюся, ти не правий.

— Я теж сподіваюся, але ситуація, про яку ти мені розповів, наводить на інші думки.

Фріц важко зітхнув.

— Знаєш, дуже злить, коли всі свої щілини, з яких сочиться лайно, зараз намагаються заткнути патріотизмом.

— Погоджуся, зараз цей термін для мене дуже неоднозначний.

— Якщо у шкільні роки все було більш-менш зрозумілим, то зараз усе змішалося.

— Та ж хєрня.

— Зараз настільки різні поняття вкладають у слово «патріот», що мені зовсім не хочеться, щоб це слово застосовували до мене. Можновладці маніпулюють цим поняттям, як їм вигідно.

— А чого ти хотів від них? Вони не люди, а автомати з підрахунку рейтингів. Сказане ними вони не оцінюють, як правду чи брехню. Для тих, хто тягнеться до влади, існують лише слова, які принесуть рейтинг або не принесуть. Усе. А простих смертних, їх сподівання, бажання, надії, вони вже давно не знають і не розуміють.

— Слушна думка. Мені подобається.

— Зараз називатися патріотом так вигідно, що запідозрити когось у щирості цих слів дуже складно.

— Почали за здравіє, закінчили за упокій, — Фріц засміявся.

— Що ж, — я підтримав його посмішкою. — А з чого ми починали?

— З карми.

— Так, згадав. Так ось… Чим важча дорога, тим глибше очищення. Отож можеш подякувати своєму Богові за надані випробування.

— У нас з тобою різні Боги?

— Повір, у всіх свій унікальний Бог.

— Мабуть. Не боїшся, що наступне випробування не витримаєш?

— Я безсмертний.

— Точно. Я забув. А ще постійно посміхаєшся і жартуєш… шкода тільки, що не смішно.

— У тебе просто почуття гумору немає.

— Це ще чому?

— Тому що не буває поганих жартів. Буває погана публіка.

— Хочеш сказати, що я — погана публіка?

— Це ти сам щойно сказав.

— Іди он за річкою пошукай. Там товариші росіяни. Може, вони з почуттям гумору.

— Почуття гумору — це наслідок наявності інтелекту.

— Аргумент. — Фріц посміхнувся.

* * *

Ми живемо, радіємо, боремось, йдемо до своїх цілей, робимо все те, що здається важливим. Але ми вмираємо, наші могили заростають травою, надмогильні плити розсипаються, нас забувають разом із нашими вчинками, і навіть наслідки наших дій губляться в історії. Чи робить це наше життя порожнім?

Придумали собі сенс життя, возвеличили його над усім іншим і прийшли лише до того, що нас не стало. Нас забули. То чи варто перейматися через таку дрібницю, як життя?

* * *

Я стояв біля машини і дивився на зеленку біля річки, до якої було метрів триста від мене. Чомусь мені завжди здавалося, що там хтось є і спостерігає за нами, а я дивився, щоби шмальнути першим, коли цей «хтось» проявить ознаки життя. Шизофренія, звісно, але на війні взагалі раціонального малувато.

Вже сутеніло, і терикону, який виглядав із-за дерев, але був кілометрів за три від нас, майже не було видно. Не знаю, як щодо зеленки, але те, що з терикону за нами спостерігали і коригували вогонь — це ми знали напевно. Хлопці, коли ходили ставити розтяжки в гайок, казали, що за зеленкою є річка чи ставок… пронизливо занив організм: було б добре поїсти риби, а то жерти щоденно по два рази одне й те саме уже відвертало, хоча місцеві не скаржилися — частенько приходили до нас пригощатися. Подумавши про це, навіть якось зніяковів: невже я, будучи солдатом, більше вибагливий до їжі, аніж місцеві цивільні? Ееее… Та в принципі, похєр, що за дебільні думки, просто хочеться риби. За спиною у мене стояв ящик з-під пострілів для гармати: наш столовий, а також гральний, більярдний, шаховий, маскувальний, стратегічний і ще бозна-який стіл. За ним сиділи Командир та ще троє бійців, грали в карти, доки світло ще давало можливість розгледіти зображення на них.

Почувши, як хлопці почали щось дуже голосно обговорювати між собою і сміятись, я озирнувся. Доки намагався заглибитися в суть причини сміху, мою увагу привернули дві тіні, що рухались у нашому напрямку від села. Беру з машини автомат, підходжу до столу і, не зводячи очей із силуетів, звертаюся до хлопців:

— Товариші, мені соромно переривати вас у процесі настільки важливого і веселого заняття, але до нас хтось іде. Ми когось чекаємо?

Усі звернули на мене увагу, обернулись туди ж, куди дивився і я, себто в напрямку хитких тіней. Через пару секунд мовчання я обійшов стіл, перевів перевідник вогню на ОД, до чого після місяця штурмів у мене вже виробився рефлекс, і доки ці істоти ще були на пристойній відстані, крикнув їм:

— Стій! Хто йде?!

Тіла зупинилися.

— Ми до Бульвінкеля!

— Стояти!

Тіла зупинились. Я обернувся до своїх і запитав:

— Де Буля?

— Та десь поруч із другою машиною, — відповів кулеметник Фріц.

— Що з ними робити, Командире? — звернувся я до ротного.

Ротний встав, трохи відійшов від столу в напрямку гостей і крикнув:

— То підходьте!

— Покликати Булю? — запитав я.

— Ні.

За тим, як говорив Командир, мені здалося, що він щось передчуває. Коли два тіла підійшли, я розгледів серед них одного місцевого. Інколи він приходив зі своєю дружиною і чотирма замурзаними дітьми, коли нам привозили їжу, і ми з ними ділилися. Вони були завше брудні та зачухані. Баба з мужиком хай там, а ось діти… дітей було шкода, лише заради них їм жерти й давали. Дітлахи у нас на позиції завжди збирали гільзи, які накопичувалися за ніч. Наскільки я зрозумів, цей високий, якого ми знали, привів до Булі другого, низькорослого, який мав довге волосся та риси обличчя, схожі на щурячі, виражено гострі.

— Я вас слухаю.

— А мені Буля потрібен, — промовив Низький.

— Його немає. А що тобі від нього потрібно? — щось якось надто по-дружньому Командир з ним розмовляв, я напружився.

— Та треба йому дещо передати. Ну, та нехай. Я завтра підійду.

— Та почекай. Навіщо він тобі потрібен? Це ти йому приніс? — Командир вказав на якийсь згорток у його руках, розміром десь сантиметрів десять на десять.

— Так. Але я завтра йому передам.

— Та чого ти будеш два рази ходити? Залишай, я йому передам. Хлопець дещо розгубився.

— Нуууу, добре, — невпевнено простягнув згорток Командиру.

— А що там? — запитав Командир, взявши пакет.

— Чай, — гості дещо заметушились і почали розвертатися, щоб піти.

— Чай? Зачекай. Мені ж треба перевірити, щоб мені потім не закинули, що вкрав.

Командир відкрив пакет, понюхав, посміхнувся.

— Чай?

Командир зненацька наблизився до низького і вдарив ногою по стегну так, що той аж сів. Після того вдарив ногою по голові — і той упав. Нічого собі поворот. Все навколо почало мерехтіти і рухатись, як уві сні. Я поняття не мав, що відбувається, і зробив те, що в ту мить мені здалося єдино правильним, перевів погляд на другого, який був вищим, та вдарив його кулаком у живіт, він видав глухий стогін, я добавив по ногах якнайнижче, щоб він упав. І він упав. Наступив ногою йому на обличчя і крикнув:

— На живіт перевернувся!

Забрав ногу, він перевернувся, потім знову наступив ногою йому на спину.

— Лежати!

— Хлопці, я не з ним! Я нічого не знаю! Я просто привів його!

— Рота закрий!

А тим часом за спиною в мене розгорталася подібна сцена, сповнена криків, матів та ударів. А я все ще не розумів, що відбувається. Зненацька підбіг боєць, який перебував увесь цей час неподалік, і доки Низький сидів на дупі, вдарив його зі всієї сили ногою по фейсу так, що я почув хрускіт. Потім він узяв автомат і направив на Низького, щось голосно кричав матом. Очевидно, солдат намагався щось дохідливо пояснити, але було помітно, що Низький уже погано сприймав, що відбувається. Мій товариш по службі відвів дуло автомата дещо вбік від голови тіла, що вже мало що розуміло, і почав стріляти. Вже навіть ротний почав кричати йому, щоб той заспокоївся. Але він не заспокоювався. Я вибачаюсь, звичайно, але це вже якийсь пиздець… що відбувається? Але я мовчав.

Я зосередився на двох речах: руках розпластаної піді мною людини, яка була прикута до землі моєю ногою, що стояла на її спині, і на дурдомі, що розгортався на п’ятачку три на три метри. У центрі п’ятачка на землі сидів Низький. Його опущена голова намагалася щось сказати, але боєць, що стояв поруч із ним, кричав так, що я нічого не чув. Зате добре чув, як він хрюкає, намагаючись дихати.

Нервовий тик скривив м’язи обличчя. Я вже чув цей звук. Так хрюкали мої друзі всього лише три тижні тому, коли я переносив їхні тіла. Все буває вперше. І три тижні тому я вперше в житті збирав своїх друзів після того, як випав «Град». Вперше… тому я не знав, що вони були просто «живими трупами», що хрюкали: до вечора ніхто з них не дожив.

Істеричний боєць заспокоївся. Точніше, його заспокоїли. Низький припідняв голову і мені стало його шкода. Очевидно, що був зламаний ніс і його рот заливало кров’ю, тому він не міг нормально дихати і видавав тихі звуки. Я бачив, як ротний схилився над ним і почав про щось з ним говорити.

Здрастє, а я? Про мене і Високого всі забули. Може, дарма я його в живіт та ще й чоботом на морду, незручно якось… Таааак, солдат, зібрався! Нічого не дарма — діяв за ситуацією. Я голосно запитав:

— Що з ним робити?!

Командир підійшов, присів біля голови Високого і звернувся до нього:

— Що з тобою робити?

— Він просто попросив привести його до вас! — дуже перелякано відповів Високий. — Я не знав, що він приніс! Я не з ним! — швидко додав.

— У тебе ж сім’я… що ти робиш, дебіл?

— Я не з ним! Я просто привів! Я не знаю, що в пакеті!

— Так, дивись, якщо надумаєш поїхати із села, знайдем і… — Командир зробив багатообіцяючу звірячу гримасу. — Просто не роби цього, добре?

— Я нікуди не поїду!

— Це добре. Повзи в бік села, доки я не передумав, — Командир перевів погляд на мене. — Простеж.

Ротний вернувся до розмови з Низьким. Я не чув, про що вони говорили, оскільки чітко виконував наказ: простежував. Високий почав повзти. Кожні два метри він робив зупинку і важко дихав.

— Ти що, дурень? — запитав я. — Повзи звідси, бігом!

— Я перехворів на сухоти, — промовив він, важко дихаючи і кашляючи. Що сказати на це? Правильно, нічого — просто повільно йду поруч з ним. Почав вловлювати легкий адреналіновий відходняк і мене потягнуло на моралізаторство.

— Якого милого твої діти постійно замурзані? — раптом запитав я.

Мовчить.

— Що за батько такий, що приводиш до нас свою сім’ю жерти просити, а від самого вічно водярою тхне? Якби не твої діти, ми б тебе давно на хуй послали. І взагалі, якого хєра ти досі сім’ю не вивіз? У тебе ж дах «Градом» знесло. Пощастило, що всі живими лишились, але ти, мабуть, думаєш, що другий раз не прилетить? Про дітей своїх подумай, дебіл. А у тебе їх аж четверо.

Мовчить і все ще повзе по пару метрів з довгими паузами. Ми вже відійшли на віддаль, з якої було важко розібрати, що відбувається біля машини.

— Встань. — сказав я. — Встань! — голосніше і злісно повторив Високому.

Він встав.

— Біжи звідси.

Він поглянув на мене, глибоко дихаючи і хриплячи, як кіт, що відхаркує шерсть. Потім розвернувся і побіг. Це виглядало смішно. Руки бовтались, як шланги, та й біг він з такою швидкістю, як я швидко ходжу. Ймовірно, дійсно важко дихати. Цей біг колишнього сухотника нагадав мені про абсурдність ситуації та про те, що я досі не знаю, що відбувається. Спокійним кроком я почав повертатись до машини. Підійшовши ближче, побачив, що Низький лежить фейсом у землю, а над ним Фріц зв’язує руки. Не інакше, як у цьому пакеті був план замаху на Президента. Двоє його підняли, і Командир звернувся до них:

— Ведіть його на КП батальйону, як будете підходити, наберіть мене.

— Слухаюсь, Командире, — з посмішкою відповів один із солдатів.

Так, настав час моїх запитань:

— Вашу мать! Мені взагалі планує хтось пояснити, що тут відбулось і що було в цьому грьобаному пакеті?

— Це він намагався з нами відносини налагодити. — Командир недобре посміхнувся. Після паузи: — Друже, це він зливав наші позиції. — Командир протягнув мені замурзаний блокнот. — Ось подивись блокнот, знайшли у нього. Тут схематична карта наших колишніх позицій та імена зв’язкових сєпарів.

Десь всередині мене обірвався зв’язок із мозком. Кожен орган почав жити сам по собі. Очі, як у кінотеатрі, почали прокручувати картини з розірваними тілами хлопців, яких я знав. Ось я несу до машини кожного з них по черзі, а потім по дорозі підбираю маленькі шматочки їхніх тіл, ось моя машина: з неї тече кров прямо в пилюку дороги, ось мої руки чорні, з прилиплою пилюкою і червоною грязюкою під нігтями, ось…

Відчув, як пальці на моїх руках почали трястись. Я негайно стиснув їх у кулаки і стиснув так, що нігті почали врізатися в долоню. До горла підступив клубок. Відчув, як починають мокріти очі. Моргнув, по щоці ковзнула одна сльоза і зупинилася, дійшовши до бороди. Схопив однією рукою автомат, що висів на спині, і поклав його на ящик. Я розумів, що він мені не потрібен.

Ноги швидко понесли мене у напрямку караульних, які віддалялися. Не моргаючи, я дивився прямо на них. Права рука на ходу розстебнула піхви і міцно стиснула рукоятку ножа. Мозок гарячково намагався отямитись, але адекватні думки повністю заступила картина того, що я мав намір зробити…

Я вже майже біг. Права рука міцно стискала рукоятку ножа, що був уже в розстебнутих піхвах, і ніщо не заважало клинку вискочити і слухняно спрямуватися туди, куди його планували спрямувати мої емоції.

— Стій! — гукнув до мене Командир, але я не чув нічого навколо, окрім своїх думок. Чи точніше буде — думки. Однієї. Яка заступила увесь простір.

— Зачекайте, — я озвався до солдат максимально спокійно.

Вони почули і пригальмували. Не зупиняючись, обійшов солдата праворуч і став перед Низьким. Місячного сяйва було цілком достатньо, щоб роздивитись його з такої віддалі. Його гострий ніс став більшим, і набряки вже пішли під очі, а частина обличчя нижче носа була забруднена кров’ю. Він тяжко дихав і дивився на мене.

Переді мною тепер стояв не незнайомець із незрозумілим пакетом, а вбивця моїх друзів, якого я ненавиджу кожною клітиною свого тіла. Навіть гірше вбивці. Цей щур був упевнений, що зможе безкарно зливати наші позиції, чудово розуміючи, що нас будуть убивати. Весь мій біль перетворився на злість, і я відчув задоволення від того, як зручно ніж сидить у руці. Я дивився в його очі й розумів, що зараз його вб’ю. Ось прямо зараз застромлю в нього ніж, потім спокійно його вийму, розвернуся і спокійно піду. Так, друже, ти дуже змінився за останні місяці. Я нічого не відчував, окрім люті. Ні збудження, ні страху. Просто це потрібно було зробити. Як роботу, як викопати ямку, коли приїжджаєш на нову позицію. Просто потрібно і все.

Моя ліва рука злетіла і схопила його за горло. Вираз його обличчя змінився. Мені здалося, що до цієї миті його обличчя виражало переляк, але тепер воно було перекошене від жаху. Хлопці відсахнулись, але нічого не зробили, вони просто стежили за тим, що відбувається. Я на них не дивився, але думав, що кожен з них у глибині душі мріяв зробити те саме…

…Спасибі тобі, Командире…

— Друже, відпусти його, — спокійний голос ротного. Його рука лягла на моє праве передпліччя, він бачив, що я тримаю ніж за рукоятку. Мені чомусь стало ще болячіше на душі. Клубок знову підступив мені до горла, а очі стали вологими. І ось тут мені стало страшно. Страшно від власних думок. Я заморгав і подивився на Командира.

— Я вже доповів комбату, що до нього ведуть полоненого. Він має туди дійти.

Тверезі слова Командира, як вітром, здули туман із моєї голови. І я почав заспокоюватись. Я відпустив горло щура. Бачачи, що я розслабився, Командир негайно наказав, щоб бійці йшли далі.

— Звідки Ви знали, хто він? — майже прошепотів я.

— Нам його злили інші місцеві. Сказали, що він постійно ходить до сєпарів. А паралельно ще й травкою торгує в селі. Його знайти не змогли, тому через місцевого Буля замовив у нього траву.

— А блокнот?

— Блокнот ми випадково знайшли. Схоже, цей «полупокер» постійно його з собою носить.

Дещо помовчавши, я пробурмотів:

— Піду перекушу. Вам відкрити консерву?

— Ні, дякую. Ти заспокоївся?

— А я й не нервував, — промовив я посміхнувшись.

Так ось чому той солдат, як оскаженілий, накинувся на Низького. Просто він знав, хто це, а я — ні.

Добре, похаваю в гордій самотині. У нас було кілька банок консервів на чорний день, але мені негайно потрібно було щось вкинути в себе прямо зараз. Поліз рукою в кишеню, щоб подивитись на телефоні час, і зачепив рукоятку ножа, про який я зовсім забув. Він був наполовину вийнятим. Дивно… не пам’ятаю, щоб висовував його. Засунув назад і заклацнув кнопку на піхвах. Прийшовши до машини, взяв із мішка банку, дістав ніж, різким ударом увіткнув клинок у кришку, пиляючими рухами відрізав кришку по обідку банки, нирнув всередину ножем, дістав шматок риби і почав їсти з ножа.

Я часто дорікав своїм товаришам по службі за купівлю дорогих бойових ножів. З моєї точки зору, це просто понт. «Максимальне застосування ножа на фронті, — казав я, — це порізати хліб з ковбаскою і відкрити банку». «Хмм… у принципі, я був правий», — я посміхнувся і наколов на ніж ще один шматочок риби.

За годину Низького привели назад. Я зробив вигляд, що мені все абсолютно байдуже. Дістав телефон, зателефонував дівчині й захоплено розмовляв з нею про наше чарівне майбутнє. Говорив я розгублено, мої думки насправді були зайняті абсолютно іншим. Чимось страшним, але заманливим, тим, що має заспокоїти мою жагу помсти і принести мені спокій.

Його зв’язали, кинули в окоп. Я закінчив розмову і з підкреслено байдужим виглядом підійшов до компанії, що стояла біля окопу. На мене звернули увагу:

— О котрій годині ти чергуєш?

— Сьогодні з дванадцятої до третьої ночі.

— Наглядай вночі ще й за цим, щоб не втік.

— А навіщо його взагалі привели знову?

— Комбат так наказав. Завтра зранку приїдуть розвідники, заберуть його.

— Добре. Пригляну.

«Мабуть, це знак, — думав я. — Доля знову дає його мені в руки. І вночі всі будуть спати».

О дванадцятій ночі я заступив на чергування. Низький все ще був у шанці, лежав животом на землі зі зв’язаними руками й ногами. Автомат я залишив на машині, стрибнув у шанець, розв’язав вузли на руках та ногах Низького, дістав ніж і сів поруч. Навколо панувала тиша. Навіть цвіркунів не було чути. Та й звідки їм тут взятись, якщо в радіусі кількох десятків метрів вся трава була випалена.

— Як ти вважаєш, чи є у світі справедливість? — запитав я в Низького, закинувши голову вгору і роздивляючись зорі.

— Я не порушував закон, — прохрипів Низький.

— Може, й не порушував. Але мені чхати на правосуддя. Я запитав тебе про справедливість, — гаркнув я на нього і продовжив.

— Мені здається, що це все казки для незрячих дурнів. Мати все життя, плачучи по ночах у подушку, розплачується за помилку Лікаря, а той спокійно бере хабарі, чудово живе і його ніщо не хвилює. Це дурні люди в нескінченному прагненні все впорядкувати придумали «добро», «зло», «справедливість» і подібну нісенітницю. Цьому світу не властива «справедливість». Ось лежиш ти тут, увесь побитий, зі зламаним носом як мінімум. Чи справедливо це? Можливо, через тебе ніхто й не помер. А можливо, ті, які померли, заслуговували цього. Хто вирішує? А якщо ти зараз втечеш, це буде справедливо? А якщо я тебе дожену і заріжу; чи буде це справедливо? — я зробив невелику паузу і дивився на нього. — Хто взагалі вирішує, за які вчинки можна вбивати? А можливо, вбивати взагалі не можна нікого? Ти мовчиш, тому що тобі немає чого сказати чи ти боїшся? Я розв’язав тебе, сядь нормально. Чи тобі подобається запах вашого родючого грунту, на якому, окрім бур'яну, нічого не росте, — він мовчав і не рухався. — Якщо ти зараз не сядеш нормально, я знову зв’яжу тебе, — він сів, спершись спиною на стінку шанця, дещо ліворуч, навпроти мене. — Мені здається, що шукати справедливість — занадто нерозумне заняття. Навіть у чарці більше сенсу. Чому ти мовчиш?

— Мені холодно, — пригнічено відповів Низький.

— Знаєш, друже. На твоєму місці я б зараз найменше переймався цим. Як тобі здається, я спокійний?

— Так.

— Коли я познайомився зі своєю дівчиною, я їй сказав: «Мила, запам’ятай, будь ласка, чим тихіше і спокійніше я розмовляю, тим гірше. Тому, як помітиш щось подібне, одразу обійми мене і відверни від того, на чому я зосереджений, тому що я нароблю лиха». Від нашої розмови зараз багато що залежить. Побачимо, до чого ми з тобою дійдемо. Тебе ще турбує холод?

— Ні.

— Добре, а то я думав уже дати тобі свій спальник і, як говорив один мій давній знайомий, «заколихати тебе». Знаєш, ми нещодавно подивились карти терористів і порівняли їх з картами АТО. На наших картах це село повністю зафарбовано червоним, тобто нас тут немов би й немає. Хоча на ваших, сєпарських, картах це селище майже повністю оточене, але не захоплене. Тобто ми тут немов би в оточенні. Розумієш?

— Так.

— Абсурдно, напевно, але тут, сидячи в цьому так званому оточенні, я відчуваю себе вільним більше, ніж будь-коли у своєму житті. Тут немає законів, тут не діють жодні правила. Тут кожен — сам собі влада. Хочеш — заходь, чини насилля, кради, вбивай, чи ділись їжею, водою, дай ліки чи взагалі не звертай уваги. Я тут немовби маленька дитина в магазині іграшок, де нікого немає, окрім мене. Розумієш? Мене тут обмежує лише моя мораль, система цінностей, яку встиг сформувати за все життя.

Я мав десятки можливостей поїхати і не повертатися. Знаєш, заради чого я залишився тут? Щоб ніхто з моїх близьких не побачив і не відчув те, що довелось пережити мені… А можливо, це тут і ні до чого. Можливо, я просто отримую задоволення від подібного способу життя. Ти знаєш, я все ж схиляюсь більше до другого варіанта, хоч яким би це не було цинічним. Ще два місяці тому я боявся, що війна закінчиться надто рано, і я не встигну досхочу повоювати. Яка ж я потвора. Що ти думаєш з цього приводу?

— Не знаю, — процокотів зубами Низький.

— Ні, це не свобода. Це щось первісне, що радіє тому, що вдалося вирватись назовні і, незважаючи на сотні тисяч років еволюції, можна знову гризти, бити, вбивати. Це, як наркотик. Ти отримуєш кайф від цього відчуття. Але, як і будь-який наркотик, він тебе нищить, отруює твою свідомість, вбиває особистість. Усе моє життя зведено тут до найпростіших потреб, і мені більше не потрібно нічого, аби відчувати себе добре. У простоті нічого поганого немає, але те, чим вона зумовлена… Ні, це не свобода. Якщо всі так будуть жити, світ порине в хаос.

Свобода. Свобода — це не дар, а привілей, за який потрібно заплатити велику ціну. Мені пощастило, за мене її заплатили інші, кого з нами вже немає, і як мінімум — я мушу зробити правильні висновки…

Ось я інколи згадую, як сприймав війну, читаючи книжки і дивлячись кіно. І знаєш, тут немає нічого спільного з тим, що я уявляв, сидячи в теплій квартирі на дивані. Я коли десь бачу героїзацію війни, мене починає трясти від злості. Тому, що це брехня. Війну потрібно показувати такою, якою вона є, з усіма жахами й мерзотами, що тут відбуваються. Знаєш, у чому головна причина того, що політики настільки легко розв’язують війни? У тому, що люди обдурені схибленим сприйняттям війни і хочуть воювати. Люди мають боятись війни, і при цьому бути готовими відстоювати свободу будь-яким чином. Ці лицемірні виродки намагаються надати значущості чиїмсь вчинкам, показуючи їх на тлі великої кількості смертей. Ніби кількість трупів надає цьому важливості. Я днями віршик накатав, там є така строфа:

Смотря по телевидению кино,

Не будьте так наивны и глупы.

На фронте нету красоты.

Лишь только кровь, говно и трупы.

Хоча, знаєш, мабуть, щодо героїзму я не маю рації. Знав я пару людей. От тільки все не так, як багато хто собі уявляє. Справжніх героїв ніхто не знає. Про справжніх героїв не говорять. Але ті, кому все ж таки пощастило пізнати таких людей, дивляться на них і захоплюються рисами їх характеру, але поводити себе так само не можуть, тому що таким не можна стати за день, місяць чи рік. Таких мало, тих, хто не зіпсований гріхами суспільства.

Справжніх героїв цієї війни одиниці, і знають їх одиниці. Мало у кого з них є належні нагороди, позаяк для отримання нагород потрібний не лише подвиг, а ще язик проворний і вологий. Це особливі люди, вони природно справедливі, і це більше як дар, а не риса характеру. Поруч із такими людьми дійсно починаєш вірити в те, що справедливість існує. Мабуть, саме таким людям підійшла 6 збірна назва «невідомий солдат». Він воює, тому що так потрібно, і гине, тому що в одну мить чинить, як людина… гине людиною.

Як вважаєш, якщо ти прямо зараз помреш, ти помреш як пес чи як людина? — я зробив паузу, відвів очі від зоряного неба і подивився на Низького. Відчувши паузу він, мабуть, здогадався, що я чекаю відповіді.

— Я не знаю.

— Мабуть, даремно я покидьків постійно порівнюю з собаками. Що поганого в цих тваринах? Чудесні створіння. У мене, до речі, з дванадцяти років шрам на руці від ікла вовкодава. Але я не гнівався на пса за те, що він мене вкусив. Я був сам винним, тому що я розумніший. Знаєш, може, з такою ж логікою і до людей підходити? Якщо людина робить зле іншим людям — просто пожаліти її. Я не знаю. Це складно. Ти хотів би повернути час назад?

— Дуже.

— А ось я ні. Ні про що не жалкую і не хочу повертати час назад. Нащо мені втрачати досвід, який я так важко здобув. Я здобував його кров’ю, потом, сльозами… у прямому сенсі цих слів. Можливо, якби я опинився у твоїй ситуації, я б думав інакше, — я зробив паузу і задумавсь. — А знаєш… Тримай, — я протягнув йому свій ніж рукояткою до нього. Все за правилами етикету.

Він подивився на ніж, потім на мене.

— Друже, я не боюсь померти. А ти?

Його очі дивились то на ніж, то на мене.

— Як хочеш, — я забрав від нього ніж і знову спрямував погляд на зорі. — Я стільки запитань тобі поставив… чи все ж таки я поставив їх собі? І не знаю жодної відповіді. Всі відповіді є лише у дурнів. Сподіваюсь, що я не дурень.

До війни я давав хабарі. Практично за кожну свою відпустку мені доводилось підкидати грошей. І знаєш, ненавиджу себе за це. Через це… та і не тільки… відчуваю свою провину за те, що відбувається. Як ти вважаєш, скільки ти коштуєш? — я зробив паузу.

— Я не маю грошей.

— Я не пропоную тобі відкупитись. Ти або помреш сьогодні вночі, або завтра зранку тебе повезуть у штаб бригади на допит. Гіпотетично: яка твоя ціна?

— Я не розумію.

— Ну, за яку суму ти був би готовий… не знаю… зробити щось принизливе, негідне.

— Я не хочу.

— Чого ти не хочеш?

— Не хочу помирати.

— Розумію тебе. Я не боюся смерті, але помирати теж не хочу. Жити класно. Щодо ціни… Я для себе виробив таке правило: людина коштує рівно стільки, скільки готова вкрасти. Ось узяв хтось хабар на мільйон гривень, значить його ціна мільйон. Про тих, хто готовий продатися за менше, я взагалі мовчу. Хоча… різниця між ними досить умовна. А ось якщо ти ні за які гроші не готовий продатися, значить, ти безцінний. Хороша теза. Я записав її собі у блокнот. Дай відповідь мені: ти вважаєш себе чесною людиною?

— Ні.

— Півтора місяці тому я приїхав у відпустку додому на пару днів і зустрів одного дядька. Місцевого алкоголіка, який мешкає зі своєю матір’ю. Йому вже років сорок, мабуть. Але з ним не так все просто. Він з народження дурник. При пологах йому лікар там щось пошкодив, коли витягав його щипцями. Його свідомість тягне років на чотирнадцять, можливо, менше. Так от, він попросив у мене кілька гривень. Я вирішив, що якщо на їжу, дам йому полтиник. Запитав: «Навіщо?». Каже: «На горілку». Подумав і дав йому п’ять гривень за чесність. Я ціную в людях чесність і зневажаю слабкість. Колись одна людина виявила слабкість перед своїми колегами і зробила мені цим дуже болісно. У тебе є батько?

— Немає.

— У мене теж.

— А Мама?

— Є.

— У мене теж. Вона постійно телефонує мені й запитує, як у мене справи, а я завжди відповідаю: «Все добре». Знаєш, за минулі півроку я дуже правдиво навчився говорити ці два слова. Мені дуже соромно за те, як я розмовляю з Мамою. Щоразу, коли вона намагається витягнути мене на якусь розмову, я починаю нервуватись і врешті-решт підвищую голос і кричу в слухавку. Не знаю, чому так, нічого не можу з собою подіяти. Нещодавно Мама сказала: «Ну, нічого. Покричи — покричи, я хоча б почую, що у тебе все добре». Вона промовила це так добродушно, як жарт. Мені стало значно легше від того, що вона розуміє, що я не зі зла. Розумієш? Вона запитує мене, як погода, а я згадую «Град» і всі події, пов’язані з обстрілами. Тяжко розмовляти. Ти хороший співрозмовник. Мені вже дуже давно потрібно було виговоритися. Ти мені дуже допоміг, чесно. Але мені здається, що речі, про які я тобі тут розповів, суперечать одні одним. Значить, мені ще належить знайти золоту середину, — я подивився на годинник. — Давай, дружочок, лягай.

— Тобто?

— Лягай, як лежав. Буду тебе зв’язувати. Час мого чергування доходить кінця, буду тебе цілим і неушкодженим передавати наступному бадігарду, — він ліг, я почав його зв’язувати і після невеликої паузи додав. — Раніше я думав, що в цьому місці я опускаюсь до основних інстинктів, але тепер розумію, що тут я не потураю примітивним бажанням, тут розкривається глибинне «Я», я бачу, ким є насправді.

Я його зв’язав, заліз у машину, дістав свій старий літній спальник і кинув на полоненого.

Коли я прокинувся зранку, Низького вже повезли.

Через тиждень до мене дійшли чутки, що його пристрелили і скинули в шахту. «Цікаво, якби він знав, що з ним трапиться, він взяв би мій ніж?» — запитав я сам себе.

* * *

Коли сидиш довгий час на одному місці і кожен день тебе посипають з арти, дах потроху, але впевнено, їде. У полі, де була наша позиція, весь час дув вітер. Постійний низький, глухий шум вітру. Мені здавалося, що від нього я зійду з глузду швидше, ніж від чогось іншого. І дах зривало не у мене одного.

Якось я прокинувся в машині від звуку стрільби. Підскочив і почав дивитись у триплекс, оцінюючи обстановку. Нічого не зрозумів, довелось вилазити з люка. І тут я побачив, як один з наших з надривистими криками шмаляє вгору за вітром з періодичними метафорами, що підкреслювали, як він все тут «любить і обожнює». Пізніше у нього з’явилися послідовники, які, крім пострілів в порожнечу, додумалися ще й гранати кидати туди ж. Утворилась ціла секта вітроненависників. Хоча в тому антуражі це не виглядало чимось незвичайним.

* * *

З деким із місцевих у нас були чудові відносини. Майже за місяць, що ми тут провели, Булю навіть встигли посватати. А одна сім'я, залишаючи село, віддала нам ключі від будинку: «Хлопчики, догляньте за курочками, будь ласка». Ми погодилися лише тому, що будинок був зручним місцем відпочинку для тих, хто чергував на териконі. Потім я інколи заходив до хлопців у гості назбирати горіхів.

Якось, під час чергового мого візиту я застав одного з бійців дуже п’яним. Це був той самий хлопець, що кричав на мене через мою посмішку. Ніс якусь несусвітню маячню, нив. Я у цей час сидів на веранді й заряджав телефон від генератора. Він зайшов на веранду.

— Друже, от шо ми тут робимо?

— Давай, заспокойся, — відповів я йому.

— А я й не нервуюсь.

— Направду, іди проспись, — встряв у розмову ще один боєць.

— Нафіг ми тут потрібні! — крикнув він, зриваючи голос.

— Із мраззю воюємо, — боєць продовжив наївно відповідати на питання п’яного ідіота.

— А ми шо, кращі?!

Він дістав гранату і почав розгинати вусики біля кільця. Я різко встав зі стільця. Ми були в маленькому приміщенні, й мене зовсім не влаштовувало закінчити життя через психічну неврівноваженість якогось п’яного дурня.

— Прибери гранату! — крикнув йому я.

Він не звернув уваги на мій окрик і взявся за кільце.

— Останній раз кажу — прибери гранату.

Гарячково почав перебирати в умі варіанти. Другий боєць стояв поруч зі мною, а п’яне тіло загороджувало вихід на вулицю. Можна стрибнути всередину будинку або… Він витягнув кільце. «Сука!» — вигукнув я про себе. Граната все ще була в його руці. Він тримав її, стискаючи запобіжний важіль. У мене дежавю.

— Ти мені друг? — звернувсь я до п’яного, роблячи повільний крок вперед.

— Ти мужик. Я тебе уваж…

Не встиг він договорити слово, як я схопив обома руками його долоню, що стискала гранату з важелем, міцно її стиснув і почав бити головою в його лице. Вистачило кількох ударів, щоб його ноги розслабились і він, упершись спиною в стіну, сповз додолу. Я акуратно перехопив гранату і крикнув, щоб мені дали кільце. Вставив кільце назад, зняв з п’яного автомат і кинув у будинок. На цей момент біля веранди вже стояли ще двоє місцевих бійців.

— Я зараз змию з обличчя його кров і піду на свою позицію, — звернувся я до всіх. — Командиру не буду розповідати, що тут трапилось. Як його покарати, вирішуйте самі… чи здайте Командиру. Вам з ним жити, а мене тут взагалі не має бути.

Я подивився на свої руки, вони тряслись. Адреналін у крові здорово мене розбурхав. Та все ж… спасіба Дєду за… досвід.

* * *

Був з нами хлопчина, контрактник молодий. Приїхав разом із так званим підкріпленням: хлопцями з Луганського аеропорту. Їм обіцяли відпустку, але замість цього відправили до нас.

Він був старший за мене на два роки, але для мене він був молодим, позаяк в армії провів лише півроку. Як кажуть місцеві: пороху не нюхав. Так ось… Сидимо ми, отже, з Командиром, Фріцом, граємо в карти, розмовляємо. І заходить мова про десантні традиції. А конкретно — про биття пляшок об голову. У хлопчини аж очі загорілись, як не дивно, ця тема його дійсно захоплювала. Я повернувся до Командира, підморгнув оком, той у відповідь кивнув головою. Ну що ж, намічався урок виховання десантника, і я почав розповідати хлопчині різні дурниці. Що це, мовляв, традиція, кожен повинен це зробити, якщо не розбив, то не десантник. А хлопчина сидить і солодко заковтує все, що я говорю.

І на тобі — оказія, була у нас скляна пляшка. Хлопчина взяв її і почав щось обмірковувати. Я очима запитав у Командира: «Що, продовжувати?». Він знову кивнув. Я підійшов до хлопчини і почав його інструктувати, як правильно бити пляшку об голову. Він ледь нахилився, зібрався з думками, зробив кілька глибоких вдихів і махнув пляшкою в напрямку своєї пустої голови. Ми почули дзвінкий звук від удару. Міцноголовий десантник, потираючи голову в місці удару, ледь скривився і промовив: «Ай». Ми почали сміятися.

— Боляче? — запитав я хлопчину.

— Так.

— Ну, звісно! А ти думав, що легко бути мужиком?

Я подивився на Командира, той знову кивнув. І я знову почав інструктувати хлопчину, як правильно бити, вказуючи на його минулі помилки. Він бере пляшку, робить пару вдихів і з усієї дурі лупить себе пляшкою по голові. Дзіііінььь. Ми знову сміємося. Хлопчина береться рукою за лоб і промовляє: «Ай, блядь!». Психанув, відводить руку і знову б’є себе пляшкою по лобі. Тут вже регіт став гомеричним, у глядачів боліли боки, щоки, животи. Але хлопцеві було не до сміху: видно було, що йому вже трохи зле. Він випроставсь, і стало помітно, що з-під чубчика потекла тоненька цівка крові.

Я подивився на Командира. Той заперечно помахав головою. Боєць тримав у руках пляшку і розчаровано витирав кров із брови.

— Друже, ти дебіл, — я по-доброму посміхнувся.

— Чому? Ну, не вийшло з першого разу.

— Ні. Ти дебіл, тому що вже спробував. Озирнись навколо. Ти перебуваєш на фронті, навколо тебе кояться речі, які декому в кошмарах сняться. По нас із «Градів» гатять по кілька разів на добу, а ти намагаєшся самоствердитися за допомогою биття пляшкою об голову. Що і кому ти хочеш довести? Навіть, якщо ти її розіб’єш, це тобі розуму не додасть. Ти вмієш БМД водити? Ти ж десантник, а Василь Пилипович як заповідав? Кожен десантник має вміти їздити на БМД. Чому ти до мене не підійдеш і не попросиш, щоб я тебе навчив? Займайся, доки є час, освоюй зброю, якої не знаєш, вчися. Ти ж тільки місяць тому пішов зі «строчки» і підписав контракт.

Тут Командир встряв у розмову. Почав запитувати його щодо парашутної системи, скільки строп, яка вага і тому подібні речі. І знову хлопчина не знайшов, що відповісти.

— Ось бачиш, що потрібно знати, вміти і робити, — ти не вчиш, не вміст і не робиш, а всякою дурнею займаєшся, — продовжив Командир. — А розбивання пляшок, купання у фонтанах і подібну єресь залиш російським десантникам.

* * *

Коли по нас не стріляли, нам лише й залишалося, що займатись побутовщиною та розмовляти на різні теми. Приїзд бійців з Луганського аеропорту став каталізатором ще однієї цікавої розмови.

— Хлопці, які прибули з Луганського аеропорту, не розповідали тобі, хто командував там ними? — якось запитав мене Командир.

— Ні.

— Твій Комбат.

— Тобто Сущ?

— Ні. Твій штатний Комбат.

— Останній раз я його бачив ще у квітні. Я ще тоді здивувався, що він не під слідством, а виконує обов’язки командира бригади.

— За те, що його командуючий п’яним застав, і вони разом на гелікоптері полетіли?

— А ти звідки знаєш?

— Усі знають. Так ось… він же на аеродромі не просто командував, твій Комбат і там начудити встиг.

— Що він уже начудив? — на моєму обличчі відобразилася злісна допитливість.

— Ще, здається, у червні відправив з аеродрому хлопців за горілкою в окупований Луганськ.

— Як?

— А ось так. Пальне закінчилося. Доки вони ходили по горілку за наказом твого Комбата, їх взяли в полон козаки.

— А де вони зараз?

— У частині. Їх швидко встигли обміняти. Так козачки навіть виписали їм документи, що вони офіційно були в полоні. Уявляєш?

— Оце так історія. Я сподіваюсь, цього разу правоохоронні органи ним зайнялись?

— Авжеж. Він тут, у Комунарі, командує другим батальйоном.

— Це якийсь лютий пиздець, Командире.

— Будемо сподіватися, що війна вплине на нашу армію, і врешті еволюція й нас торкнеться.

— Тут не еволюція потрібна, а революція. Тому що розвиток пішов взагалі не в той бік.

— Ну, в принципі, потроху зміни відбуваються. Як ти кажеш «революційні».

— Наприклад?

— Знаєш нашого начальника фінансової служби?

— Хто ж його не знає.

— Він у бігах.

— В сенсі? — я здивовано вирячився на Командира.

— Попався на корупції.

— Ого! Я пам’ятаю, його навіть Комбриг прикривав.

— Так. А тепер всі гріхи звалили на нього.

— Ну, все одно звучить непогано.

— Згоден.

— Фріц! — озвався я до нашого кулеметника.

— Чого тобі?

— Скажи, хороший у нас Командир?!

— Скажу.

— Знаєте, хлопці, я по суті до війни жодної іншої служби за межами другого батальйону і не знав. Але за це літо я зустрів командирів, які докорінно змінили мій погляд на офіцерів. Ось ти. Командире, чергуєш з нами, копаєш, жерти готуєш, і в той же час твій авторитет не падає в очах солдатів. Навіть, якщо хтось суперечить, потім все одно піде і виконає наказ, а значить — тебе поважають. Загалом ти один з кращих офіцерів, яких я зустрічав за три роки служби.

— Прозвучало, як тост! — пожартував Командир.

— Загалом, увесь свій час тут я витрачу на вивчення твого феномену.

— Якого ще феномену?

— Коли авторитет не тримається на маті, покараннях і відчуженості від рядового складу.

— Амінь, — Фріц урочисто підняв чашку з чаєм і відпив.

— Ви не дивились в інтернеті, скільки там уже долар? — Командир запитав і дістав з кишені телефон.

— Здається, шістнадцять гривень був, коли я останнього разу дивився, — відповів Фріц.

— Блін. Збирав гроші на комп’ютер, — раптом вирішив я поскаржитись. — Але ще в Краматорську, коли долар піднявся до тринадцяти, я перестав відстежувати.

— Таки так… не дуже приємно дивитись, як з кожним днем грошей у тебе стає все менше і менше, — прикро промовив Командир.

— Хтось був на останніх виборах? — звернувся я до всіх присутніх.

— Обіцяли організувати нам можливість проголосувати, але якось не склалося, — відповів Фріц на моє запитання. — А ти був?

— На щастя, ні.

— Чому на щастя?

— Тому що я не освічений.

— В сенсі?

— Усі кандидати в історії України в два горла кричали, що коли вони прийдуть, «на деревах будуть гроші рости». Але щоб розуміти, що це неможливо, потрібно мати відповідну освіту і досвід. На жаль, я досі вірю, що їх саме з дерев і збирають.

— Тобто ти не гідний вибирати президента своєї країни?

— Якось так. Я дуже мало знаю, і мене дуже легко обдурити.

— А як ти собі уявляв демократію?

— Що ти називаєш демократією? Коли голос наркомана, який відсидів за вбивство пенсіонерки, цінується на рівні з голосом людини, яка виховала трьох дітей і має свій чесний бізнес?

— Так сказав, що аж знудило.

— Та так воно і є.

— Йой, ти якийсь розбурханий сьогодні, — зауважив Командир.

— Надто емоційний.

— Напевно, не виспався.

— Іди відпочинь, а то хвилююсь за тебе.

— Та. Так і зроблю.

Не догравши, поклав карти на ящик, заліз в машину, розтягнувся на трьох сидіннях, вставив у вуха навушники, включив музику і під гітарний перебір «Led Zeppelin» занурився в сон.

* * *

Наш побут був налагоджений до автоматизму. Всі знали де, в який час чергувати, як себе поводити у разі чого. Загалом ми прижились на новому місці. Лише обстріли інколи збивали наш режим.

— Що за гамір біля другої машини? — звернувся я до Фріца, вилазячи зі своєї БМД після солодкого сну.

Той відірвався від миски каші з фазаном, якого Апльот застрелив вранці, недобре подивився на натовп, що зібрався біля другої БМД, і відповів:

— Бунт на кораблі.

— Тобто?

— Звалити хочуть, — пояснив Командир.

— Чому?

— Тому що хтось їм сказав, чи десь прочитали, що через три дні на наші позиції буде наступ.

— І все? А як вони планують звалювати?

— На автобусах.

— На яких автобусах?

— Не знаю. Піди запитай.

— Так і зроблю.

У гумових капцях та в сімейках я попрямував до другої машини, де стояли шестеро бійців і щось обговорювали.

— Хлопці, привіт. Що тут у Вас?

Зі мною привіталися і пояснили, що хтось із терористів оголосив, що на наші позиції буде наступ. А вони не хочуть вмирати, і тому зараз волонтери приженуть їм автобуси і солдатики поїдуть.

— Хлопці, припустимо, ваш геніальний план з автобусами спрацює, і за вами приїдуть. Я, Командир, Фріц, ми всі залишаємось тут. Ви нас кинете?

— Ну, якщо за тобою вдома ніхто плакати не буде, то це твої проблеми, — кинув мені механ зламаної машини.

Мене ця фраза дуже сильно зачепила. Мій запобіжник моментально перегорів, і я попрямував до нього з явним наміром зробити боляче. Не встиг я зробити й двох кроків, той відскочив до своєї машини, схопив автомат і вигукнув:

— Ти шо, думаєш, раму накачав і крутий? Я тобі зараз коліно прострелю!

Я впав у короткочасний ступор від подібного повороту подій. Потім мені стало смішно, і я одразу заспокоївся.

— Знаєш, я на фронті всяке бачив, але такого сцикуна бачу вперше. — я засміявся. — Їдьте, куди хочете, від таких щурят все одно жодного толку. Тільки сміття своє заберіть із собою. А то розвели свинарник навколо машини, як у бомжатнику. Десантники…

Я розвернувся і пішов до своєї машини, де все ще обідали Фріц, Командир і навідник Апльот, який приєднався до них.

Ні автобусів, ні наступу ми так і не побачили.

* * *

Світ дуже жорстке, страшне і холодне місце. Але він стає ще страшнішим, якщо ми самотні. Якщо нам немає з ким розділити цей страх.

Ми одні. І завжди будемо одні — від народження і до самої смерті. Ніхто і ніколи не зрозуміє повною мірою те, що відбувається всередині іншої людини. Але це не означає, що ми повинні бути самотні. Нам потрібна опора, щоб не зламатися під тиском того, що нас оточує. Потрібно знайти людину, з якою можна буде розділити спільну самотність.

Залишитись одному в цьому світі — одне з головних нещасть людини. Більш виснажливе й руйнівне для душі важко знайти. Щоб залишатись людиною, потрібно любити.

Любов — це головний бар’єр, що не дає вийти за рамки людяності, і єдине, заради чого дійсно варто бути вільним.

А Свобода — це єдине, що у нас є від народження і що дійсно гідне боротьби.

* * *

Кінець вересня, у нас ювілей — нам вже втретє пообіцяли, що виведуть з оточення. Цього разу це була правда. До мене доходили чутки, що наш вихід був складною військовою операцією, яка розробляється на самому верху. Тому так довго. Ми провели тут півтора місяці. Організація виходу і саме просування демонстрували, що ця операція дійсно була непростою. Від Нижньої Кринки до Дебальцевого ми їхали, напевно, годин дев’ять, а то й довше. Відходячи, ми підірвали міст, утримання якого й було нашим бойовим завданням. Сам я цього моста в очі не бачив.

По дорозі я встиг потрапити в аварію, внаслідок якої ледь не втратив голову в прямому сенсі. Мені гарматою ледь не відірвало голову. Особливо запам’ятався абсолютний спокій, що взявся казна-звідки у той момент, коли гармата повільно здавлювала мою шию, яка застрягла між нею і люком механіка. Відчуття було для мене новим, і я не міг зрозуміти, подобається воно мені чи ні. Але довго я на цьому не зациклювався, головне, що всі залишились живими.

Напередодні виходу з оточення атмосфера в колективі була дуже неоднозначною. Тут загинуло стільки наших друзів, а ми просто залишаємо позиції і віддаємо їх противнику. Багато з нас були сильно засмучені. Деякі здорові дядьки, які завжди виглядали такими стриманими і серйозними, раптом ставали істеричками і ридали ридма. Думка про те, що все це було даремно, клубком стояла в горлі.

Але знову опинившись у Дебальцевому, ми все одно зітхнули з великим полегшенням. Командир подав мене на нагородження і, на мій подив, мене затвердили. Залишилося тільки дочекатись. Я згадав про те, як Чіга теж обіцяв подати мене на нагородження, але в той момент новина про його смерть вибила ці думки з моєї голови.

Перші два дні я просто спав. Постійно. Було таке враження, що моя нервова система нарешті розслабилась, і їй потрібно дуже багато часу, щоб відновитись. Я не був проти і з задоволенням піддавався втомі, а музика в навушниках мені допомагала в цій приємній справі.

Через тиждень всю нашу бригаду повернули в Дніпро на переформування підрозділів. На той момент наша частина мала найбільші втрати в людях і техніці. Рішення, звісно, правильне, але я, блядь, знову потрапив у свій штатний підрозділ.

У бригаді було недостатньо техніки, щоб забезпечити всі підрозділи, тому нам подарували нові БТР-4 «Буцефал».

Саме в цей час, у середині жовтня, у мене закінчився контракт, але я не звільнився, а залишився в армії. Я відчував відповідальність за те, що відбувається, і розумів, що мої знання ще можуть принести користь. Та й що мені робити на «гражданці»? У цьому болоті я навчився плавати. Тут я кров’ю і потом заробив собі такий-сякий авторитет і репутацію, а там я ніхто. Та й ставлення до війни серед населення неоднозначне. У мирних містах багато хто з радістю назве мене фашистом так само, як і на території, підконтрольній російським бойовикам і колабораціоністам.

З жовтня по лютий ми сиділи у бригаді й займались дурницями, чекали, доки наших механіків, хто мав водійські права, навчать управляти новими БТРами. У мене прав не було, тому я перекваліфікувався у старші стрілки. Я не був проти, навіть навпаки — дуже радий. Колісна техніка не викликали у мене тих емоцій, які давала гусенична. Не було в цих «Буцефалах» ніякого драйву, рок-н-ролу в них не вистачало. Мене втішала чутка, яка ширилась по бригаді, що у нас сформують танкову роту. Ось на танк я би сів… На жаль, я їх так і не побачив.

До січня я рідко з’являвся в бригаді. В основному проводив час у Києві з дівчиною. Я почав дуже серйозно сприймати наші стосунки і потай вирішив для себе, що цієї весни звільнюсь і покличу її заміж. Я був впевнений, що ось ще трохи, і я зможу піти. Мені здавалось, що так буде правильно. Мені критично була потрібна рідна людина поруч. У моїй голові творився абсолютний бардак, і мені було складно впоратись з ним самотужки. Мене переслідував страх, що можу не витримати тих випробувань, які підкидає мені доля. Я вірив, що сімейний затишок допоможе мені знайти гармонію між мною і тими думками та досвідом, що я придбав.

Я виростав у більш-менш нормальних умовах. Виховувався, навчався, звикав до стереотипів упродовж усього цивільного життя. На моїх очах нікого не розривало на шматки, ніхто не згорав заживо, не вмирали діти. Я звик жити у відносно мирній, стереотипній обстановці. Ці стереотипи, або як їх ще можна назвати — інструкції, допомагали мені жити в суспільстві. Завдяки їм я розумів, як ставитись до тих чи інших людей, ситуацій, релігії, Бога, батьків, як реагувати на якісь події, взагалі до всього, чим керувався в цивільному житті. В інструкціях, у принципі, немає нічого поганого… доки я не усвідомив, що вони не універсальні, а Всесвіт рухається зовсім за іншими законами. Тепер в мені боролися два мене. Один — хлопчик з маленького містечка, що вірить у паралельно-перпендикулярний світ, де все рухається по рейках, а твоє завдання вчасно застрибнути в потрібний потяг. Другий — я, що пройшов війну, який усвідомив, що світ — це впорядкований хаос, де всьому є місце і все для чогось потрібне, навіть огидне, погане чи хворобливе. Через цю роздвоєність у мене й виникли проблеми у свідомості.

Мій світ існував виключно в рамках отриманих в дитинстві інструкцій. Але на війні я потрапив в умови, де всі ці правила абсолютно не працюють, і моя, сформована упродовж всього життя, картина світу зруйнувалася, як картковий будиночок. Моя свідомість вже не знала, як сприймати інших людей, ситуації, батьків і все, що відбувалося навколо. І від цього я божеволів. Тепер моє завдання — скласти цей будиночок знову. Сформувати нову картину світу і правильно вставити в неї свій новий досвід.

* * *

— Алло, — відповів я на дзвінок.

— Здарова, Механ, — пролунав голос Фріца.

— Здарова.

— Як у тебе справи?

— Непогано. У Києві з дівчиною.

— Ну, нічого собі! Ми значить в АТО тут дупи морозимо січневим морозом, а ти там у затишку й теплі.

— Ну якось так. Мені тебе пожаліти? — піддів я.

— Постараюсь прийняти це як чоловік, — засміявся мій давній товариш.

— Слухай, як там у вас обстановка?

— Ми тут недалеко від Донецького аеропорту. Пострілюють.

Ми ще поговорили хвилин десять. А коли поклав трубку, мене не залишала думка, що час повертатися.

У частину мені потрібно було повернутися післязавтра, але я приїхав на день раніше й одразу попрямував до свого командира батальйону.

— Товаришу майоре, дозвольте.

— Так, заходь.

— Товаришу майоре, дозвольте, я відправлюся до третього батальйону?

— Тобто?

— Ну, як я був раніше відряджений до третього бату. Ми зараз у ППД, а у них бої. Я тут не потрібний, а там від мене користь буде. Я механік-водій, а вони єдині в бригаді, у кого ще залишилися БМД.

— Ні. Мені потрібні люди тут. До того ж, скоро і ми виїжджаємо.

Я був упевнений, що навесні я звільнюсь, і мені хотілося встигнути зробити якнайбільше. Я трохи засмутився, що мене не пустили до хлопців, які для мене стали рідними, але, і в своєму баті я міг бути корисним, тим більше, що за словами Комбата, ми теж скоро виїжджаємо. Добре, хоч Компас відновився після свого поранення — не так сумно буде.

Я спробував набрати Фріца, але у нього, як зазвичай, не відповідав телефон. Вирішив набрати Командира, щоб запитати, як у них справи.

— Алло?

— Командире, це механ.

— Ааа, привіт.

— Відпрошувався у свого начальства, щоб до вас відправили, але не дали добро. Як у вас справи?

— Сьогодні вранці був бій. Довелося відступити. Фріц загинув.

Армія — зло. Але сьогодні, це потрібне зло. Благополуччя всього світу будується на крові, і ми — ті виродки, які проливають кров заради цього світу.

Ми люди, що проливають кров заради миру, як би абсурдно це не звучало. Ми — витратний матеріал. Ресурс. А коли ми виконаємо завдання, самі добровільно вирушимо в утиль. Передумови до цього я вже бачу в своїй поведінці та думках. Напевно, після того, що ми тут робили і бачили, там нам і місце.

— Алло.

— Привіт. Завтра вранці їдемо в АТО. Тому збирайся і біжи в казарму, — це був голос мого командира відділення Компаса.

— Слухаюсь, товаришу сержанте, — радісно відповів я.

Зібравши сумку і викинувши всю їжу з кімнати, я прийшов, ні, примчав у бригаду.

Вранці ми завантажились у БТРи і поїхали туди, куди мене так тягнуло. Хтось ляпнув, що ми будемо допомагати виходити хлопцям у Дебальцевому з оточення. Тож настрій у всіх був більше ніж бойовий. Ніч ми перечекали в Костянтинівні в якомусь занедбаному багатоповерховому будинку, а вранці знову завантажились у машини і виїхали.

Проїхавши буквально хвилин сорок, ми чомусь зупинились, але двигуни «Буцефалів» продовжували працювати. Сидячи в БТРі, я оглянувся навколо. Хтось спить, хтось дивиться в телефон, хтось потягує цигарку. Я дивився на свій автомат, потім — на хлопця, що сидів праворуч, він спить. Я знімаю запобіжник на своєму автоматі. Через шум двигуна клік не почув навіть я. Потім знову дивлюсь на своїх друзів по нещастю. Ніхто не звертає на мене жодної уваги. Я впираю приклад автомата в цинк з боєприпасами, що лежить між моїми ногами, «ствол» спрямовую до свого підборіддя, кладу палець на спусковий гачок і створюю незначний тиск на нього. Знову пробігаю очима по хлопцях, що їдуть зі мною, їх семеро. Ніхто не бачить, що я роблю. Зараз БТР рушить, машину смикне, спусковий гачок під незначним зусиллям пальця запустить механізм всередині «ствольної» коробки, і мені в голову вилетить куля у мідній оболонці, яка збавить мене від збирання різноманітних карткових будиночків та розкиданих пазлів у моїй голові. Зараз…

— Земля! — пролунало з місця командира машини.

— Земля! — продублював навідник.

«І як це розуміти? — обурився голос у моїй голові. — Невже доля?».

Увесь екіпаж починає вистрибувати з машини, я прибираю автомат і вистрибую слідом. Ми займаємо позицію на якомусь пагорбі біля дороги. Навколо нічого не відбувається. Тиша.

«Ну ти і дурень! — продовжив я розмову сам з собою. — На тебе чекає дівчина, яка тебе кохає. Разом ви зумієте навести лад у тебе в голові. Ти знаєш більше, ніж багато хто інший, лише б зуміти застосувати ці знання. Ти потенційно успішніший за багатьох. Твій досвід перетворить все те, що інші бачать лише в чорно-білих кольорах. Тобі не потрібно копати ями за гроші, щоб вижити, ти зможеш досягти всього, що побажаєш. І ти зібравсь ось так безглуздо померти? Якщо ти справді такий дебіл, то не чекай, що БТР сіпнеться, а прямо зараз візьми і прострель свою тупу макітру, якщо там за цей час так нічого і не з’явилося!».

Я дістаю телефон, набираю останній вихідний виклик.

— Алло, милий.

— Привіт, хороша моя. Як твої справи?

— Працюю вдома за комп’ютером. А ти там як, все добре?

— Так. Все тихо і спокійно. Чуєш? Не стріляють. Тільки холодно. Знаєш, сонце, я зараз дещо зрозумів.

— Що?

— Я не буду чекати травня. Я звільнюсь одразу, як приїду в бригаду, і відправлюсь до тебе.

— Ти навіть уявити не можеш, як я рада це чути.

— Так, я теж дуже радий. Сонце, якби я покликав тебе заміж ти б погодилась?

— А ти кличеш? — почувся збентежений дівочий сміх.

— Вибач, що по телефону таке запитую. Це, напевно, дуже неправильно. Як тільки зустрінемось, я одразу тебе запитаю. Домовились? — я посміхався так щиро, як, напевно, ніколи в житті.

— Буду чекати з нетерпінням.

— Більшого мені й не треба. Я кохаю тебе.

— Я тебе сильніше кохаю.

— Як скажеш, — я засміявся. — Спробую прийняти це як чоловік. — От причепився ж цей вислів Фріца. — Все, мені потрібно відключатись, а то пальців вже не відчуваю.

— Давай. Телефонуй у будь-який момент. Навіть серед ночі.

— До зв’язку.

Я кладу трубку. Що це було в машині? Не знаю, що зараз відбувається в моїй голові, але тепер навіть повітря інакше, воно свіжіше. Я відчуваю страх. Вперше за багато років я відчуваю страх. Страх смерті. Що ж я міг щойно натворити…

— По машинах! — крикнув командир.

Була моя черга їхати зверху БТРа, в ролі «спостерігача за горизонтом». Я лізу нагору і починаю готуватись. Одягаю феску на обличчя, щоб не продуло, окуляри-маску і чекаю відправлення. Всі вже розсілися, тільки механік чогось бігає біля машини. Нарешті ми рушаємо. Навколо не було жодних населених пунктів, тільки лисі дерева, під якими ще лежить сніг, змінюють одне одного. Коли я був маленьким, взимку завжди було багато снігу, а тепер… чи замерзле болото, чи мокре.

Раптом, крізь шум вітру, який обдував мою голову, я почув якийсь вибух. Я не встиг зрозуміти, що сталося. Башта БТРа вибухнула, і я відчув удар жахливої сили по всьому своєму тілу. Я втратив відчуття горизонту і не розумію де верх, а де низ, лечу з БТРа кудись убік. Вибухом мене відкинуло на кілька метрів від дороги. Свідомості я не втратив, але на очі нічого не бачу, крім незрозумілих плям. Чомусь земля піді мною крутиться, як карусель. З’явився біль. І кожну секунду біль наростає все сильніше й сильніше. Я відчуваю страшний біль по всьому тілу. Все пече. Мої кінцівки гудуть і стогнуть нестерпним болем, але я не можу ними поворухнути, а може і ворушу, але не відчуваю. Вони, як закам’янілі. Мене нудить. Мене нудить, але блювання не починається. Чому немає звуків бою? Я розумію, що моя колона з трьох БТРів поїхала. Повернувся зір. Я дивлюсь на свої руки, вони обвуглені, чорного кольору з кривавими тріщинами, але пальцями я можу рухати. Потрібно щось зробити. Не можу думати, біль заполонив усю свідомість. Навіть не можу кричати. Зціпивши зуби, я стогну, щоб хоч якось витримати ці тортури. Дивна прохолода в горлі, немов би тече рідина по глотці. Я поперхнувся і зайшовся кашлем. Розплющив очі й побачив, що вихаркнув щось криваво-червоне. З рота потекла кров. Я продовжую стогнати від болю, який зводить із розуму і не дає зосередитися ні на чому, окрім нього. Намагаюсь думати. Пригадую, що на бронежилеті, в кишені, є буторфанол. Ліву руку, яку хоч трохи почав відчувати, я тягну до підсумки. Я не відчуваю пальцями, що до чогось торкаюсь, вони ледве слухаються і не хочуть напружуватися. З великими труднощами відкриваю кишеню на липучці й дістаю шприц. Підніс його до рота, затиснувши зубами ковпачок, прокручую колбу з рідиною, щоб вона пробилася голкою, відводжу шприц у зворотний бік і витягаю голку. Вколоти вирішив у ногу. Тягну шприц до стегна, опускаю голову і бачу, що однієї ноги нижче коліна немає, а другої… важко сказати, є вона чи немає. Я знову піднімаю шприц і колю його в шию. Більше не знаю, що можу зробити однією рукою. «Що у мене є? — запитую себе вголос. — Думай! Целокс, бинт, джгут з турнікетом… Сука!». Буторфанол, здається, почав діяти. Моє серце. Воно зараз із грудей вискочить.

— Що я можу зробити? — прохрипів я, аби просто відчути, що ще можу розмовляти. — Що в моїх силах? На що я ще здатний? От же ж охочий ставити собі запитання. Потрібно спробувати вилізти на дорогу, щоб мене побачили свої. Вони вже скоро повинні за мною повернутися.

Я намагаюся впертися руками в землю і відштовхнутися на спині назад, до дороги, яка була за моєю спиною в декількох метрах.

— АААААА! — крикнув я від різкого болю в попереку. — Йобаний буторфанол, дій, сука!

Я знову намагаюсь повторити свої дії. Але не виходить. Бракує сил.

«Що ж… залишається просто лежати, — подумав я. — Ноги — хєрня. Мордочка немовби ціла, значить, дівчинка не дуже засмутиться, — намагаюся підбадьорювати себе. — Чого я взагалі хвилююсь, я ж безсмертний. І медаль… мене чекає моя медаль… або навіть орден». Від болю у мене постійно напружуються м’язи, які, на щастя, мене ще слухаються. Я стогну крізь зуби, видавлюючи через них слину з кров’ю.

Від уколу чи ні, але раптом біль почав відступати. Відчуваю, як серце почало заспокоюватись. Я лежу, дивлюся в небо, там ні хмаринки. Не знаю, скільки часу я вже лежу…

За мною прийшли. Два хлопці підійшли до мене і втупилися зверху. Я їх знаю, це були хлопці з мого взводу, але з іншої машини. Вони стоять, дивляться на мене. Один щось сказав іншому спокійним тоном. Той, що праворуч, завів автомат за спину, нахилився наді мною й акуратно, провівши долонею по моєму обличчю, закрив мої очі.

Слова вдячності

Важко написати текст із вдячністю так, щоб він був цікавий людям, які не мають до цього відношення. Але я спробую.

У 2015 році на написання книги мене надихнула моя колишня дівчина. Її звати Лілія. Вона була трохи з прибабахом, але що-що, а мотивувати вона точно вміла. Я дуже їй за це вдячний.

Я вдячний Чигринову Дмитру Вікторовичу (Чига) за дружбу. Він дуже сильно вплинув, зокрема і своєю смертю, на ту дитину, якою я був, коли ми вперше зустрілися. Мої щирі співчуття його сім'ї.

Майже усе, що я робив у своєму житті, не є моєю особистою заслугою. Не впевнений, що мені вдалося б досягти і чверті того, що зараз маю, якби не люди, які мене оточують, і їх підтримка.

Ігор Хмілевський, який брав безпосередню участь у створенні цієї книги і підтримував мене протягом усього процесу написання. Людина, яку я можу щиро назвати своїм другом. З його дружиною Катериною, Юрієм Стройчєм та його дружиною Ларисою я постійно радився з приводу тих чи інших моментів, які викликали в мене сумніви. Це мої друзі, яким я можу довіряти.

Дизайнер Надія Хмілевська допомогла створити зовнішній вигляд книги набагато кращим, ніж я задумав спочатку, нею ж намальовано дві ілюстрації в самій книзі.

Перших півроку після звільнення з армії було дуже важко. Поки знаходив себе у великому Києві, фінансово мене підтримували мій друг Вася Васильєв і вже згаданий вище Ігор. Якщо не вдаватися в подробиці, вони неодноразово виручали та підтримували мене.

Ярослав Філоненко, мій знайомий адвокат, постійно допомагав мені з усіма юридичними питаннями.

Юрій Бутусов підтримав мене грошима взимку 2018 року під час роботи над книгою.

Денис Каплунов, Артем Беспарточний, Максим Лапко, Юрій Гундар і Сергій Кашицин — мої колишні товариші по службі, які допомагали мені згадати деякі деталі 2014 року. Денис Каплунов — це Компас, який був поранений осколками від гранати у третьому розділі книги. Артем — головний герой сцени на п’ятому блокпості, де відбулася телефонна розмова зі зрадником. Максим — це Максон з тієї ж історії, він був серйозно поранений. Юра — це солдат, якого посікло під час вибуху снаряду під Шахтарськом.

Віталій Чепік — чудова людина, а також видавець. Він консультував та допомагав мені протягом усього процесу підготовки книги до друку.

Дмитро Гордієнко — чоловік який перекладав мій рукопис упродовж двох з половиною місяців.

Роман Сініцин, Євгеній Жуков та Юрій Бутусов допомогли привернути увагу аудиторії українського сегменту Facebook до моєї творчості.

Людей, які вплинули на народження цієї книги, дуже багато. Більшість із них навіть не здогадувалися про цю таїну. Намагання назвати усіх — марна справа. Тим більше, що я все одно когось забуду…

Друзі й недруги, я вам усім дуже вдячний за допомогу у створенні мого світу.

Content

Валерій Ананьєв
Сліди на дорозі

Відгуки

Інтро

Частина перша: «Ненависть»

Частина друга: «Відчай»

Частина третя: «Надія»

Слова вдячності