Лора Підгірна

Омбре. Над темрявою і світлом

Усе у цьому світі

замішане з однієї глини...

Присвячую моїй матері

Розділ I

Папська вежа

1518 р.

Франція, замок Кло-Люсе

знав, що повільно помираю. Я відчував себе жалюгідним, бо не був готовий до смерті. Мій розум відмовлявся дряхліти разом із тілом і як ніколи гостро відчував непідйомну вагу думок, що роїлися у голові. Картини минулого раз у раз тривожили мене.

Навіть уві сні я споглядав креслення, щось занотовував... А прокинувшись, брався перебирати свої старі зошити і просто невпорядковані сторінки, на яких поспіхом лишав відмітки, замальовки, фрагменти креслень... Скільки їх? Сотні! Кому я залишу всі ці викладені на папері думки? З ким поділюся своїми винаходами?

Колись я свідомо обрав світське життя, відрікшись від тих, котрі вважали мене своїм братом. Я був вільний від обітниць, що складав перед поважними пріорами, але не був вільним від таємниці, яка сковувала мою душу.

Король Франциск — єдина втіха, духовний син, посланий мені Небом на старості років. Коли його величність відвідував мене тут, у Клу — замку у мальовничій долині Луари, люб’язно наданому мені у якості резиденції, то я губився, намагаючись хоч якось віддячити моєму доброму покровителю. Ангулем забезпечив мені безбідну старість, можливість творити вдень і вночі, як я завжди і прагнув, але не міг врятувати від неминучої смерті. І все ж, хоч моя правиця відмовлялася функціонувати як раніше, я не відмовляв молодому королю в жодній його забаганці. Шульга від народження, я з легкістю писав та креслив лівою рукою, забував про свої недуги, що повилазили тут, у Франції, одна за одною, як на зло... Я вигадував і втілював для Франциска все, що тільки спадало йому на думку. Та все більше задумувався над тим, що достойнішого хранителя моєї таїни, ніж Франсуа Ангулемський, я не знайду. А отже, змушений буду забрати з собою в могилу, якщо не наважуся відкрити її Франциску. Мова йде про таємницю, про яку було відомо ще одному величному государю і яка з моєю смертю, якщо тільки я промовчу, має усі шанси загубитися у товщі віків назавжди.

Отже, сьогодні був саме такий день. Король Франциск прибув до Клу у супроводі своєї юної чарівної коханки, доньки англійського дипломата Томаса Болейна. Здається, цю легковажну пишнотілу красуню звали Марією. Вона страшенно нудьгувала у нашому товаристві, бо розмови між мною та королем точилися навколо креслень мережі каналів, які я задумав побудувати для болотистих низин Луари, завдяки чому зайва вода відійшла б звідти у більш засушливу місцевість, де була нестача вологи. Король, як завжди, у захваті, вже подумки бачив моє творіння у дії! А тим часом красуня-англійка, наче кошеня, ластилася, поклавши йому на коліна біляву голівку. Довгі тонкі пальці Франциска гладили її золоті кучерики, щоки, мимоволі обводили пишні вуста, аби Le Petit Марі, як король називав доньку Болейна на французький манер, не засумувала без його уваги.

А я подумки вже сердився на нерозважливість Франциска. Ну як можна приїжджати до мене зі своїми дамами серця, витрачати мій дорогоцінний час, якого у мене залишилося зовсім мало?..

— Ваша Величносте... Маю дещо Вам розповісти, — стиха проказав я, нарешті наважившись. — Але наодинці, якщо дозволите. Чи не згодиться мадемуазель Болейн...

Франциск, вочевидь, зрозумів мене без слів, не посмів відмовити, бо, глянувши згори вниз на Марі, ніжно прошепотів їй:

— Моя Le Petit, чи не погодитеся прогулятися трішки без мене? Може, мсьє Мельці Вас супроводить до річки, аби Ви могли насолодитися краєвидами?

Марі, жвава і усміхнена, догідливо піднялася на ноги і присіла перед королем у поклоні, наче мріяла про те, що її випроводять звідси, увесь цей час.

— Так, мій друже, — лагідно проказав Франциск. — Слухаю Вас уважно. Ми тепер одні, маленька Марі не заважатиме, допоки я не покличу її. Але вона нічогісінько не тямить у тому, що Ви розповідаєте. Її таланти полягають зовсім в іншому... — з посмішкою додав король.

Я спробував і собі усміхнутися, але зрадницьке кашляння завадило.

— Маю розповісти Вам, Ваша Величносте, одну таємницю.

— Таємницю? — Франциск примружив блискучі темні очі, і я не міг не помітити, як у них зблиснули вогники цікавості й одночасно недовіри. Певно, про себе він подумав, що я поволі втрачаю глузд, бо останнім часом мій стан здоров’я залишав бажати кращого і, чого гріха таїти, я добряче набридав Мельці своїми старечими забаганками.

Однак я продовжував.

— Так, мій королю. Таємницю. Той, хто причетний до неї, — проказав я, важко дихаючи після чергового нападу кашлю, що викручував мої легені вже втретє за якихось півгодини, — не такий вже й чужий Французькому королівству. Я відкриюся Вам, а далі, по моїй смерті, робіть з цим, що забажаєте. Поховайте разом зі мною навіки, або ж дійте, як Вам заманеться.

Я заінтригував Франциска. Це було помітно по тому, як звузилися його зіниці і почастішав подих. Французький монарх перебував у тому щасливому віці, коли таємниці були хлібом насущним.

Ну що ж... По вашій смерті, мій пане, я мав якось жити із цією таїною далі, але товариство Лицарів Лангедоку не стало моєю родиною. І тепер, стоячи однією ногою в могилі, я довіряю її Франциску І, помазанику Божому.

Тож, аби не випробовувати довше терпіння короля, я неспішно почав свою розповідь...

* * *

На таку авантюру міг наважитися тільки він. Його світлості довелося довго бесідувати зі мною, вмовляти, ба навіть погрожувати. І я відмовлявся раз за разом, бо, по-перше, наші з герцогом ділові стосунки давно добігли до логічного завершення. По-друге, я добре знав: де його світлість, там суцільний неспокій, метушня, небезпека. Це не по мені. Ходиш, немов по лезу ножа і не знаєш, чи доживеш до ранку. А я ніколи не був прихильником небезпеки або шукачем ризикованих пригод... Його ж світлість, навпаки, дихав ними, як повітрям!

Разом з тим, як не дивно, найбезпечніше місце сьогодні було тут же, поряд з його світлістю. Бо, мабуть, у всій Італії не було таких відданих людей, котрі слугували йому, новопризначеному гонфалоньєру папи Юлія II, герцогу Валентино. Шпигуни делла Ровере снували всюди, та в найближче оточення Чезаре Борджіа їм двері були зачинені лише тому, що герцог нікому не довіряв. А якщо й довіряв, то все одно тримався на певній відстані. Можливо, я та ще флорентійський посланець, сеньйор Ніколо Макіавеллі, були тими винятковими персонами, кого Валентино допустив занадто близько до себе та своїх думок і планів. Він пишався дружбою із нами, а ми — привілеєм знати його.

Я роздумував кілька днів, міркував, що, приставши на вмовляння герцога, я зраджу власним переконанням. Хто боїться небезпеки, той не загине через неї! Я знав це напевно.

Та все ж потім вирішив, що у мандрівці, якою мене з майстерністю едемського змія спокушав його світлість, я матиму досхочу часу, аби робити необхідні нотатки. В мене залишалося ще багато нереалізованих ідей і креслень, котрі просилися на папір, а я просто не мав часу перенести їх, бодай зробити намітки. Тому в такій подорожі, якщо герцог Валентино, звичайно, не буде всю дорогу відволікати мене власним баченням та мріями про об’єднану Італію, я зможу хоча б схематично занотувати те, над чим хотів би працювати найближчі роки.

Разом із тим, як казав вже згаданий мною давній друг і неофіційний радник герцога Валентино пан Макіавеллі: «Усі ми станемо тлінню, а ім’я його світлості пам’ятатимуть у віках». Я не дуже погоджувався із цим твердженням, бо якому митцю приємно чути подібне про когось, а не про себе! Тлінню у розумінні сеньйора Макіавеллі я ставати не збирався, для цього мав занадто великі амбіції та плани, але рацію флорентійський дипломат все-таки мав. Проте якщо вже наші нащадки згадуватимуть про Чезаре Борджіа, то згадають і про мене, Леонардо да Вінчі, бо доброю частиною своїх останніх військових успіхів у Пйомбіно, Чезені та Урбіно герцог Валентино був зобов’язаний саме мені.

Отже... Ми розмовляли з його світлістю під велетенським дубом. Густа крона захищала нас від рясного літнього дощу. Герцог говорив неспішно, дивився собі під ноги, перевертаючи носаком чобота з дорогої іспанської шкіри торішні опалі жолуді. Він був не в настрої. У Римі все йшло шкереберть. Амбітні плани Борджіа, що ось-ось мали втілитися, знову поволі перетворювалися у ніщо... Його світлість це дратувало, ніби він наперед відчував можливість майбутньої поразки; немов вицвілі, бліді жолуді у свіжій зеленій траві були гральними костями долі, що кинула їх програшними гранями просто перед очі Чезаре Борджіа. Він щось відчував, та боявся зізнатися самому собі. У душі все ще вірив у свою щасливу зорю. А разом з тим вселяв надію і в мене, невиправного романтика.

Його вроджена поштивість мене завжди підкупала. Та я добре знав: герцог Валентино зовсім не легковажний дурень, а тому ще більше дивувався його запалу.

— Якщо поїду з Вами, то маю знати, куди і навіщо! — твердо мовив я.

Мінливий настрій герцога Валентино, що завжди так майстерно володів собою, мене все ж таки трохи бентежив.

— Звичайно, друже Леонардо, Ви маєте повне право знати, куди і навіщо, тим більше, що успіх нашої подорожі цілковито залежатиме саме від Вашого генія і Божої милості, тому я розповім Вам усе або майже усе. Отже, Вам добре відомо, що сталося 13 жовтня 1307-го року у Франції, чи не так?

Я на мить замислився. Так, звичайно, ця дата була мені добре відома — розгром ордену лицарів Храму, тамплієрів! Через 200 років ця трагічна подія сприймалася як далека й не така вже важлива. Та якби не сталося те, що сталося, історія цілої Європи могла б розвиватися по-іншому...

— Так от, — продовжував Чезаре, — у тому ж таки 1314-му році до русинських земель прибув невеликий загін лицарів-храмовників, очолюваний племінником великого магістра ордену Х’юго де Моле. Вони попросили у володаря тієї землі політичного притулку, натомість обіцяючи мечем захищати його інтереси. І князь Юрій, що правив тоді у русинських землях, прихистив їх. Храмовники були на службі ще у його діда, короля Данила, і не раз доводили свою відданість, тож князь Юрій направив тамплієрів до одного з прикордонних міст нести службу у тамтешньому замку.

Я нічого не розумів. До чого тут лицарський орден, котрого вже 200 років як не існує, і яким чином це могло бути пов’язане із герцогом Валентино? Та Чезаре продовжував.

— Відчуваю, друже Леонардо, що Ви збентежені, однак слухайте далі! До русинських земель загін тамплієрів прибув не просто так. Великий магістр Жак де Моле передчував, що насувається темрява, і незадовго до свого арешту встиг дати племіннику, єдиному продовжувачу роду де Моле, важливе доручення: вивезти з Тамплю найбільшу таємницю і скарб ордену — Чашу Омбре! Ту саму, яка наділена владою розділяти та змішувати світло і темряву. За легендою, за її допомогою можна змінювати хід історії та володарювати над цілим світом.

Герцога, вочевидь, неабияк потішив вираз мого обличчя. А я лише розгублено тер лоба.

— І Ви, мій пане, вірите у ці легенди? — нарешті пробурмотів я. — Боюсь, якби нашу розмову почув сеньйор Макіавеллі, то був би вельми розчарований, бо завжди бачив у Вас людину тверезих поглядів.

— Яка різниця, у що вірю я! — відповів герцог Валентино, трохи роздратований моєю нетямущістю. — Головне, у що вірять люди! Легенди, символи та містичні артефакти — все це досі має владу над суспільством. І якщо тільки вдасться знайти... Якщо тільки вдасться знайти цю Чашу!.. Леонардо, чи розумієте Ви це? Ми з Вами здійснимо мрію мого батька, папи Александра, об’єднаємо Італію, запануємо над світом!

— Але ж Вашому батькові, якщо мені не зраджує пам’ять, вже начебто підносили спис Лонгіна, Господню плащаницю... Кажуть, Ваша світлість були настроєні тоді більш скептично, — обережно мовив я. — Пан Макіавеллі розповідав, що Ви навіть кепкували з покійного папи Александра та його марновірства у чудодійність подібних речей. Звідки така віра, що цей артефакт не звичайна вигадка? Звідки у Вашої світлості така упевненість, що він взагалі існує? Їхати за тридев’ять земель у пошуках того, чого насправді, може, ніколи й не було...

— Я гадав, Ви краще мене знаєте, друже мій! — герцог Валентино невесело усміхнувся. — Чи став би я морочити собі голову, якби не мав хоч найменшого підґрунтя для того? Ви згадали часи, коли моєму покійному батьку, папі Александру, звозили з усього світу ті чудодійні і священні речі... Чи були вони справжніми, я не знаю. Та й взагалі, коли у скарбниці Ватикану потекло золото, бодай одного разу хтось запитав про їх автентичність? — знизав плечима Чезаре Борджіа. — Що є основним у Ваших картинах, друже Леонардо, як не натяки, знаки, символи? Що потрібно Італії, як не символ, котрий об’єднає її? Як бачите, делла Ровере зробив усе, аби змішати із багном увесь рід Борджіа, і мені не так легко сьогодні робити те, що я з легкістю робив за життя папи Александра.

— Ваша світлосте, Вам усе ще вірять, Вас все ще люблять, за Вами все ще ідуть... Пан Макіавеллі... — почав було я.

— Полиште флорентійця у спокої, друже Леонардо, — Чезаре Борджіа якось безрадісно зітхнув. Але одразу ж знову посміхнувся, цього разу веселіше, немов раптово повернув собі присутність бадьорого духу. — Я ціную прихильність пана Макіавеллі та його поради, але він зробив мені ведмежу послугу, і тепер я мушу відповідати тому, що Ніколо понаписував у своєму трактаті про мене. Я читав той рукопис і, зізнаюся... — герцог задумливо погладив свою акуратну, доглянуту за останньою модою борідку, — хоч бачення нашого флорентійця, викладене у трактаті, мені імпонує, а в певних місцях і відверто лестить, папа Юлій ніколи не дозволить, аби такі книги ширилися Італією. Я давно зрозумів, друже Леонардо: моя великодушність щодо делла Ровере зіграла зі мною прикрий жарт.

Останнім часом, треба сказати, його світлість і справді виявляв дивовижну легковажність — і найперше у тому, що підтримав кардинала делла Ровере на виборах, фактично піднісши йому папську тіару на срібній таці.

Чому він виявляв таку шляхетність до ворога роду Борджіа, не знав ніхто. Темні очі герцога наповнювала така жага помсти і біль, що я нарешті усвідомив: яким би мені безглуздим не видався його план, для герцога він такий же реальний, як цей день.

Гм... Так, так. Чезаре Борджіа приписували багато рис, які були йому притаманні у певній мірі, але не в тому об’ємі, аби він, за словами теперішнього понтифіка, міг стати уособленням вселенського зла. Підлість, марнославство, підступність... Хіба кожен з нас не має цієї закваски у собі? До того ж колишньому кардиналу папської курії Юлію делла Ровере насамперед слід було витягнути колоду з власного ока, бо шляхетності сину покійного папи Александра, ім’я якого теперішній святійший отець змішав з гумусом, точно було не позичати. Я знаю, бо не раз бачив вияви тієї шляхетності та великодушності на полі бою чи по його завершенні. Ось і тепер я бачив в очах герцога Валентино потаємний прихований сум. Такий нуртує у душах людей, коли втрачено безліч надій, сподівань, шансів і їх годі вже повернути назад. Я думав, чи це справді той самий юнак, студит, котрий старанно вивчав теологію та право в університетах Перуджі й Пізи; чи він той самий юнак, що позував мені колись для образу Христа з моєї «Тайної Вечері»; чи то в його очах я міг побачити стільки світла, лагідності і мрій, якими, здавалося, можна було огорнути увесь світ. Пізніше, роки по тому, я дізнався, що мені позував не абихто, а позашлюбний син самого папи Борджіа. Тепер же я зобразив би Чезаре хіба що в образі розгубленого зрадника Юди, котрий не мав сили прийняти благодать Божого прощення подібно своїм товаришам, відступнику Петру та боягузу Іоанну.

— Погоджуюся з усіма Вашими словами, мій пане, — промовив я. — Та Ви не можете заперечувати, що тоді всі ці чудодійні і священні речі зносили Вашому батьку до Ватикану, а тепер Ви самі ладні рушати на край світу за якимось міфічним артефактом, якого, може, ніколи й не існувало...

Чезаре важко зітхнув.

— От не думав, друже Леонардо, що Ви раптом виявитеся таким недовірливим! Я ж сказав Вам, що маю тверде підґрунтя для того, аби стверджувати, що Чаша Омбре існує. Ба навіть більше, ніхто з теперішніх правителів не має таких чітких інструкцій, як маю я, аби знайти її!

— Інструкцій? Яких же інструкцій, мій пане?

— Чи задовольнить Вас, друже Леонардо, якщо я скажу, що у моїх руках опинилися записи особистого зброєносця Х’юго де Моле, якогось Георга де Гастона? Чи буде це для Вас гарним доказом того, що я не з’їхав з глузду і не втягую Вас у якусь дурню? Цей Георг де Гастон разом із племінником великого магістра покинув Францію і, опинившись у русинських землях, ніс службу у Кам’янецькому замку. По смерті свого командира він повернувся до Італії, де прийняв постриг і завершив життя ченцем у Римі.

— По смерті свого командира? — перепитав я. — Тобто Х’юго де Моле, племінник великого магістра, якщо, звісно, я правильно Вас зрозумів, помер на чужині?

— Так! І Чаша Омбре залишилася там, разом із ним, захована десь у склепіннях замку! Георг де Гастон дуже жваво описує все їхнє життя-буття і навіть зазначає, що поховав де Моле особисто, а на могильному камені власноруч вирізьбив півмісяць із профілем свого пана та сонце — герб тієї землі, де він навіки спочив.

— Припустімо, все так, як Ви говорите... — почав було я.

— А не треба припускати. У русинських землях я маю вірну людину, і Ви, друже мій, добре знайомі з цим паном. Роджіо Аліканте! Нещодавно він прислав мені звістку, що йому вдалося знайти місце захоронення Х’юго де Моле, — промовив Чезаре Борджіа.

— Ого... — тільки і спромігся вимовити я. Авантюра, котру мені пропонував Валентино, набувала цілком реалістичних обрисів. — Але хіба Ваша світлість не знає, що як гонфалоньєр папи Ви не можете покинути Рим, а тим більше Італію без відома делла Ровере? — поцікавився я.

— Знаю, тому матимемо з делла Ровере ідеальне прикриття, — не криючись, продовжував герцог Валентино.

— Ви з делла Ровере? — перепитав я, не приховуючи подиву.

— Так, я з делла Ровере, — безапеляційно відказав Чезаре. — А що робити? Краще, аби він думав, що я повністю у його владі, ніж я програю цю гру, навіть не розпочавши. Тому я розповів йому про Чашу Омбре, і тепер Юлій чекатиме, що я знайду і привезу її просто у Ватикан. Отже, слухайте, друже Леонардо, — сказав він. — Офіційна причина нашої подорожі буде наступною: папа Юлій нещодавно призначив на ремонт того самого замку данину Святого Петра, а я відвезу його пожертву особисто і переконаюся, що усе йде як слід.

— Але хіба це серйозна підстава для того, щоб самому гонфалоньєру папської армії вирушати Бог зна куди лише для того, аби відвезти кошти на ремонт замку, котрі й так збираються на місцях? — подивувався я нерозважливості герцога у такому простому питанні.

— Так, не підстава... Але делла Ровере так жадає моєї смерті, що погодився навіть на мою відсутність. Адже шлях не близький, а за час моєї відсутності йому ніхто не перешкоджатиме змішувати ім’я Борджіа з багном. Він ніколи не грав чесно, тож обов’язково приставить до мене своїх людей, аби на зворотному шляху за можливості вбити.

Я вже нічого не розумів. Те, що розповідав мені герцог Валентино, видавалося маячнею, але ніяк не гарним планом досвідченого стратега, яким я знав Чезаре Борджіа.

— Друже Леонардо! — герцог дружньо поплескав мене по плечу. — Ця Чаша Омбре вартує всіх скарбів Риму і варта того, аби через неї ризикнути життям. Скажу Вам більше: аби приспати пильність делла Ровере, я навіть погодився на умову папи відмовитися на час подорожі від послуг мого вірного Міколетто, залишивши його під охороною у замку Святого Ангела. Навіть моя мати перебуватиме під пильним наглядом людей папи Юлія, не кажучи вже про кількох представників родини. Делла Ровере має повірити у моє цілковите смирення перед ним. А чому б і ні... З його точки зору, я втратив усе. Ну, майже все. Смиренний герцог Валентино у повному розпорядженні святого престолу! Чи ж не цього він бажав понад усе?

Я дозволив собі засумніватися вголос.

— Заповітна мрія папи делла Ровере, перепрошую пана, — Ваша смерть, а не смирення! І це Вам добре відомо! Але хто ж Вас захищатиме в дорозі, Ваша світлосте? — мало не в розпачі запитав я, усвідомлюючи, що моє честолюбство таки втрапило у розставлену Борджіа пастку. Без військових талантів Міколетто... тобто сеньйора Кореллі, ми будемо наче зовсім голі.

— Ви, мій друже. Ви захищатимете мене, як і раніше, — проказав у відповідь герцог Валентино. — Покладаюся на Ваш розум, талант та уміння.

«Ви мене переоцінюєте, Ваша світлосте», — хотілося заперечити мені, бо писати картини чи сидіти над кресленнями фортифікаційних споруд — це не те саме, що їхати у невідомість в пошуках міфічного артефакту. Нехай і з самим Чезаре Борджіа.

— Майте на увазі, пане, якщо ми не повернемося назад до Італії живими, світ втратить генія! — зітхнувши, проказав я.

— Двох геніїв, — додав Чезаре Борджіа, ледве стримуючи сміх. — Ви забули про себе, мій добрий друже Леонардо. Але не хвилюйтеся, Макіавеллі щось накрапає про нас на згадку для нащадків. Про нас із Вами... і про Ваш винахід.

Недобре передчуття стиснуло мені груди.

— Про мій винахід?

— Не будьте наївні! — майже сердито вигукнув герцог Валентино. — Чи Ви вважаєте, що я настільки дурний, аби витрачати майже рік на подорож туди й назад до кордонів Польського королівства, коли є бодай примарна можливість скоротити його удвічі? Та у мене й години зайвої немає! Ми вирушимо з Риму, як і годиться, верхи. Але далі я доручаю своє життя у Ваші руки. Я про той механізм, креслення якого Ви показували мені якось за кращих часів у Чезені. Не соромтеся, скажіть тільки, що Вам ще знадобиться — і отримаєте все сьогодні ж!

— Але ж... це тільки креслення та кілька макетів, Ваша світлосте, два з яких не пройшли випробування!

— Ну що ж, тоді доведеться повірити у Вашу виключну геніальність, — безапеляційно заявив Чезаре Борджіа, — і сподіватися, що той механізм, який Ви так старанно приховуєте від сторонніх очей в майстерні Вашого помешкання, допоможе нам здійснити подорож.

— Який механізм, Ваша світлосте? — проказав я повільно, намагаючись зрозуміти, наскільки Чезаре поінформований щодо моїх експериментів. Однак відпиратися було марно. Як і марно думати, що я міг обманути всевідаючого герцога Валентино.

— Мій друже Леонардо, то Ви подали у відставку й покинули мене, але не я Вас! — Чезаре стиха розсміявся. — Мої люди завжди непомітно спостерігали за Вами, тож я в курсі всього, що Ви робите, над чим працюєте. Особливо мене порадувало, що Ви знайшли можливість підняти грішне людське тіло у повітря за допомогою отих двох велетенських крил... — примружившись, мовив Валентино. — Ви, здається, забули, що моя мета — об’єднана Італія. Для досягнення цієї мети, мій друже, всі засоби добрі, особливо коли вони такі геніальні, як Ваш винахід! Тож і Ви для мене на вагу золота.

Тільки тепер я розумію, яким правим був герцог. Він наче передчував свою неминучу скору загибель, тож поспішав жити, немов навіжений. Тільки тепер я розумію, що дні для нього були спресовані у години, а місяці — у дні. І, звичайно, я тоді розумів, що єдиний можу йому допомогти подолати чималу відстань від Риму до Польського королівства у найкоротший строк. Єдине, чим я втішав себе, коли дізнався про загибель Чезаре Борджіа під Віанном, що то не я і не мій пекельний механізм став причиною його смерті. Вона знайшла герцога, як годиться, на полі бою — одного проти всіх. Чи ж не так мають гинути легенди?

Повертаючись до моєї розповіді, я досі не можу повірити, як піддався на авантюру Чезаре Борджіа. Якийсь особливий внутрішній зв’язок, давно встановлений поміж нами, не давав мені покинути сина Александра Борджіа напризволяще.

І хоч герцог дав мені занадто мало часу, я, на свій подив та наперекір власним звичкам, з ентузіазмом узявся за виготовлення копії такого ж літального механізму, який вже створив одного разу і за допомогою котрого можна було, подібно до міфічного Ікара, злетіти у повітря.

Механізм цей у зібраному вигляді нагадував два з’єднаних між собою велетенських кажанячих крила. Усі мої замовники, святенники, що у всьому вбачали прояви ворога роду людського, точно охрестили б цей винахід «крилами Люцифера». Але чим мені імпонував син покійного папи Александра, то це тим, що будь-яка, навіть найбожевільніша моя ідея знаходила у нього відгук та бажання безвідкладного її втілення. Він довіряв мені й був, безперечно, людиною дня прийдешнього. Можливо, тому й прожив так яскраво, але так мало. Якби не рука Провидіння, що переслідувала його останнім часом, та не трагічна загибель під Віанном — і тут я згоден із флорентійцем Макіавеллі абсолютно, — Італія отримала б найвизначнішого правителя з часів Юлія Цезаря. Отримала б свою ідилію.

Та повернусь до крил, які мали перенести нас із герцогом Валентино до далеких, незнаних мною русинських кордонів. Їх каркаси я виготовив із міцного й напрочуд легкого бальзового дерева, що росте тільки на протилежному боці світу, відкритому старій Європі іспанськими мореплавцями, серед яких найвідоміший — Христофор Колумб.

Про властивості бальзової деревини я дізнався випадково, під час знайомства з одним теслею, що недавно повернувся з Нового Світу, — так ми, європейці, прозвали далекі береги по той бік безкрайнього океану. З його слів, місцеві тубільці видовбували з бальзи надлегкі човни, здатні витримувати бурхливі хвилі та придатні для довгих подорожей водою.

Це наштовхнуло мене на думку, що властивості бальзового дерева могли б стати у пригоді і у моїх експериментах з літальними механізмами. І я не помилився. На щастя, мій знайомий мав гарне чуття на ґешефт і привіз із собою невелику кількість бальзової деревини. Тож я викупив її за шалені гроші, збагативши свої запаси цим рідкісним матеріалом.

Тепер за допомогою шнурівок з кінського волосу та волових жил до кістяка тих крил я прикріпив з’ємні полотнища, зіткані з міцного китайського шовку. Уся конструкція легко розбиралася й збиралася, мала додаткові кріплення зі шкіряних ремінців з металевими пряжками. Та найголовніше те, що в дії мій літальний механізм підкорявся одному з тих дивовижних законів Усесвіту, які я все ще не можу сповна осягнути.

Я неодноразово спостерігав, як ширяють у небі птахи, дивувався тому, як вони тримаються в повітрі, розкинувши крила. Вивчав їх політ, замальовував, креслив, намагався проникнути у таємницю, що не давала мені спокою. Як, як це у них виходить?

Аналізував, помилявся, знову експериментував.... І ось, коли у мене нарешті вийшло, цей винахід має пройти найсерйозніше випробування — політ мало не за тридев’ять земель! Від такого можна було просто збожеволіти, та не поряд із Чезаре Борджіа.

Виготовленням копії механізму я займався вдень, вночі ж на прохання герцога Валентино вивчав карти невідомих мені країв, намагаючись визначити найбільш прийнятний, безпечний та короткий маршрут нашої майбутньої подорожі. Так, аби у скруті в нас із Чезаре не виникало проблем із допомогою. Прокладав маршрут вздовж населених місць та русел річок, сподіваючись, що у скрутну хвилину зможемо врятуватися, впавши у рятівні обійми води.

За моїм задумом, вирушати ми мали із Венеції, орієнтуючись за компасом на Удіне, а далі на Відень. З Відня — через Угорське королівство, поміж Карпатські Татри на Брно, аж до Кракова і Перемишля. А звідти вже рукою подати до Львова, що колись прихистив бідних лицарів Христа, та до містечка, назву якого я ніяк не міг запам’ятати, — Розматинча. Так мав виглядати наш майже кінцевий план польоту, а далі — над русинськими землями вниз по Збручу, аж до самого Кам’янця-Подільського, міста, що, як я чув, за античних часів називалося Клепидавою — містом злодіїв.

З усіма зупинками, ночівлями та відпочинками наша подорож мала розтягнутися місяців на три якнайдовше в один кінець. У той час, подорожуючи верхи, герцог Валентино міг витратити добрі півроку, аби дістатися до Кам’янця.

Отже, у призначений день ми вирушили з Риму загоном у дванадцять осіб — людей, вірних та відданих герцогу Валентино, та я не сумнівався, що поміж них все ж може критися той один юда, котрому було наказано зрадити нас на зворотньому шляху. Папські гроші та обіцянки завжди уміли творити чудеса, на відміну від «святих» мощів. Ми вирушили в дорогу, залишивши у заручниках Міколетто Кореллі — найвірнішого слугу й охоронця герцога, а також деяких представників роду Борджіа, отримавши в дорогу, як не дивно, благословення самого папи делла Ровере. Благословення, яке було варте прокляття.

Ми рушили неквапно, наче попереду у нас були не місяці складної і небезпечної подорожі, а якась легенька прогулянка, проте люди Борджіа вже давно навчилися не дивуватися забаганкам свого командира чи його планам. Я ж не міг подолати внутрішньої спокуси і, пам’ятаючи підступність делла Ровере, подумки намагався визначити, хто ж із людей герцога міг продатися папі. Валентино, схоже, прочитав мої думки. Бо, під’їхавши майже впритул, проказав:

— Ви такий напружений, мій друже! Не нервуйте, зараз ми у цілковитій безпеці. Крім того, не обов’язково зрадники — серед моїх людей. Ними може виявитися хто завгодно потім, коли повертатимемося.

Подолавши шляху днів зо три, за які я майже не спілкувався з Чезаре, ми зупинилися у передмісті Венеції. Тут герцог ще за дня розквартирував своїх людей, забезпечивши їх усім необхідним на час нашої відсутності, та наказавши не надто «світитися», а ми тим часом, коли засутеніло, рушили верхи далі, до нашого справжнього пункту призначення, туди, куди, за словами його світлості, потайки поперед нас доставили моїх «пташок».

Вірний Мельці, що не раз допомагав мені у моїх дивацтвах, прибув сюди разом із «пташками» так само таємно і вже встиг зібрати літальні механізми, тож мені залишилося лише перевірити місця кріплення та пересвідчитися, чи все добре тримається.

Мене било, наче у пропасниці. Ніколи не задумувався над ризиком для власного життя, але ж тепер зі мною своїм життям мав ризикувати ще й герцог Валентино!

— Заспокойтеся, мій друже! — Чезаре Борджіа проказав до мене майже лагідно. — Якщо нам судилося розбитися, то мене втішає одне: я загину, випробовуючи Ваш винахід. А загинути, ставши у пригоді генієві, дорогого вартує!

Мельці шморгнув носом, не менш збуджений та занепокоєний.

— Краще повертайтеся обидва живі та неушкоджені, Ваша світлосте! Я переконаний: і Ви, і мій сеньйор варті того, аби жити ще багато років.

Поки я обмацував кріплення та перевіряв, чи добре рухаються крила, герцог Валентино, погладжуючи борідку, уважно спостерігав за роботою механізму.

— Отже, ці штуки піднімуть нас у повітря завдяки конструкції крил? — перепитав він.

— Так, Ваша світлосте, — потроху заспокоюючись, відповідав я. — Ми будемо ширяти, наче птахи, — пояснював я далі, в той час, як Мельці повторно обмацував кріплення. — О, так... теплі потоки повітря допомагатимуть нам тримати потрібну висоту, як птахам у польоті, а розгорнуті крила допоможуть триматися вгорі. Нічого складного, мій пане.

— Так, нічого складного, — луною насмішкувато повторив Чезаре Борджіа. — Майже як їхати верхи. Головне, аби ноги раптом не вхопили корчі! — розсміявся він.

— Ми зможемо злітати, підхопивши потік вітру, з будь-якого підвищеного місця і приземлятися за бажання чи потреби, — зазначив я, — тягнучи ось за ці петлі. Виходячи з маршруту польоту, таких підвищень на нашому шляху буде предостатньо. До того ж тканина легко знімається з каркасу, який сам по собі майже нічого не важить. Тож за потреби зможемо і пішки пройтися.

— Ну... досить розмов! — герцог Валентино раптом став таким, яким я його бачив раніше: зібраним, суворим. — Пане Мельці, допоможіть надягнути ці крила! Нам час рушати.

Як? Вже? Просто зараз? Але, опанувавши своє хвилювання, я мовчки кивнув. Тут, на пагорбі, над урвищем, ми маємо злетіти просто з росяної трави, полинути над нічною Венецією і далі, далі, тримаючи курс на північний схід, доки вистачить сил. Головне — вдало приземлитися, аби не поламати ноги...

Чезаре Борджіа тим часом вкляк на колінах. Прошепотів молитву рідною каталонською мовою. Перехрестився, поцілувавши зігнутий вказівний палець. Щодо мене, то я тоді занадто мало вірив, аби звернутися до Бога у молитві, хоч і не раз зображав його. Мотузяні стремена боляче стиснули мої руки і ноги. Чезаре Борджіа порався просто переді мною, надягаючи свої крила, а Мельці тим часом ходив навколо, обережно перевіряючи надійність кріплень та міцність ремінців.

— Бережи вас Бог, панове! — голос Мельці тремтів. — Я зробив усе, що від мене залежало, а далі нехай Господь вас оберігає!

Чезаре Борджіа раптом хрипко зареготав. Вітер розмаяв його довге темне волосся.

— Ну, чого чекаєте, пане Мельці? Відійдіть, дайте розвернутися! — напівжартома скомандував Чезаре. Ніщо у його рішучому погляді не видавало ні страху, ні хвилювання! «Ідеальний випробувач моїх винаходів!» — захоплено подумав я.

Він першим розгорнув крила і ступив крок, другий, побіг, розганяючись, просто до краю пагорба. Вітер уже підхопив його крила, і тепер, коли він наближався до краю над урвищем, то майже не торкався ногами трави.

— Вперед, друже Леонардо! — почув я, розганяючись услід за ним.

Холодне нічне повітря вдарило в обличчя. Моє нутро наче перевернулося і завмерло.

На якусь мить я завис над прірвою і побачив темні обриси дерев, що росли вздовж урвища. Щось смикнуло, заскрипіло. То герцог Валентино зачепив мене своїм крилом, намагаючись призвичаїтися до польоту.

Мене ж трусонуло, я нахилився вперед, потім знову добряче струснуло, і я... поплив! Поплив у нічному повітрі вперед і вгору, набираючи висоту.

— Ми летимо! Летимо! — вловив я захоплений вигук Чезаре Борджіа. — Пресвята Діво, ми летимо-о-о! О Господи! Ми летимо!

Я й сам кричав від захвату, наче безумець.

Ми справді летіли — рівно, досить плавно, без якихось особливих зусиль.

Міцні треновані ноги герцога Валентино промайнули майже перед моїм носом.

— Спробуйте впіймати потік вітру, мій друже! — гукнув мені герцог. — Піднімемося трохи вище!

Що? Новачок у польотах, герцог Валентино давав мені поради? Його жвавий розум, як завжди, швидко навчався та всотував нові відчуття і знання.

Я спробував вирівняти політ. Крила на якусь мить наче стали потужнішими, немов невидима кров потекла по чорних швах, скріплених міцними воловими жилами. «Пташка» підняла мене вище, ще вище... І тут, глянувши вниз, я ледь розрізнив на землі маленьку темну пляму — фігуру мого вірного Мельці, що, певно, задерши голову й затамувавши подих, спостерігав за нашим маневром, поки нас можна було вгледіти на тлі неба.

— Ви летите, мій пане! Летите! Юху-у-у! — доніс до мене вітер його гукання, та вже скоро шурхіт кажанячих крил заглушив голос унизу і темні обриси Мельці злилися із ніччю позаду мене.

Хто може описати відчуття польоту? Хто може передати те, коли ширяєш небом, наче вільний птах? Мабуть, саме під час нашої небесної подорожі з герцогом Валентино я задумався над тим, чи справді я настільки невіруючий, чи справді переконаний, що людською долею керує сліпий випадок.

Коли ти відірваний від твердої опори, коли твоє життя підтримує кілька шовкових полотнищ та шматок деревини, тоді найбільше відчуваєш свою залежність від чогось більшого і вищого, ніж удача, везіння та власні здібності. Однак до розуміння цього більшого я дійшов набагато пізніше, а тоді просто насолоджувався тим, що дорівнявся до самого Творця, порівнював себе з Дедалом. А герцог Валентино тим часом тішився польотом, як мале дитя. Він швидко призвичаївся, зметикував, як краще управляти «пташкою», як ловити теплі потоки повітря, що підіймали його вище.

Я подумки милувався ним, бо, відчайдух на землі, він не мав би рівних і в повітрі.

— Ваш винахід, друже Леонардо, має зробити переворот у військовій справі, — казав Чезаре Борджіа. Тому, якщо повернемось живі до Риму, я замовлю у Вас кілька десятків таких крил. Ми ще покажемо делла Ровере, де раки зимують!

День за днем ми пролітали землі за землями, лякаючи селян та опускаючись для перепочинку або ночівлі біля найближчого пагорба, звідки можна було злетіти знову. Герцог залишався біля наших «пташок», а я рушав у найближче поселення, аби роздобути харч та підкріпитися.

Благо, його світлість, справжній вояк, був не вельми перебірливим у харчах під час походу. А наша мандрівка чим не похід? Я сподівався, що колись таки опишу усі наші пригоди. І шалену громовицю над Віднем, і ризикований політ над Карпатськими Татрами, де нам, новачкам у небесних польотах, розбурхана стихія мало не надавала копняків.

Ми ледве встигли затягнути наших «пташок» до вузької печери в скелі, котру я помітив згори, як ринула така злива, що світ на якусь мить просто зник у пелені дощу.

Я запропонував герцогу відпочити, а сам, тільки-но скінчилася злива, вийшов, аби роззирнутися. Найбільше мені хотілося детально оглянути тутешній краєвид, аби залишити його у своїй пам’яті, а потім колись, за нагоди, зобразити на полотні. Так, він був вартий того, аби слугувати тлом найкращим мадоннам Італії! Пробираючись угору, я назбирав якихось темних ягід, котрі завзято дзьобали пташки. Ягоди були соковитими, мали делікатний смак і такий темний колір, що, бризнувши, краплина соку розпливлася чорнилом на оборці рукава моєї сорочки. Але щойно я напхав тими ягодами рота, як віддалік почулося потужне ревіння й крик Валентино.

Моє серце закалатало від страху, я чимдуж побіг у напрямку печери, де залишив Чезаре Борджіа. Я біг навмання, не обираючи дороги, крізь чагарі, шпортаючись у заростях та перечіпляючись об каміння, навіть не дуже розуміючи, чи у той бік я біжу.

Голос Чезаре Борджіа пролунав знову і знову. Його поглинуло ревіння. Захлинулося, і луна повторила його вже тихіше. Я відчув, як кров холоне в моїх жилах.

О Господи, що там таке?

— Чорт забирай, друже Леонардо, де Ви блукаєте? Я був за крок до загибелі!

Герцог Валентино говорив майже спокійно, якби не так важко дихав. Він сидів на камені біля входу, витираючи брудними руками спітніле обличчя. Поряд, біля його ніг, лежав ведмідь. Кинджал Валентино стирчав у закривавленому бурому хутрі, а сам звір все ще тремтів у передсмертній агонії, стікаючи кров’ю.

— О Господи! — тільки й видихнув я знову, намагаючись розгледіти, чи Валентино не поранений. — Ви цілі, Ваша світлосте? З Вами все в порядку?

— Так, кілька подряпин. Чого не скажеш про цього нахабу, — кивнув він у бік ведмежої туші. Лише тепер я помітив, що бік ведмедя було проштрикнуто кілька разів. З глибоких ран струменіла ще гаряча темна кров.

— Врятувало те, що я помітив його першим, — з притаманною йому байдужою посмішкою відповів Валентино.

Ведмідь захрипів востаннє. Його лапа востаннє здригнулася — і звір сконав. Герцог закашлявся, розтираючи собі груди. Дістав кинджал, обтер його лезо об ведмежу шерсть...

— Матимемо на вечерю м’ясо, друже Леонардо, — проказав коротко. — Справжню червону дичину!

Зізнаюся, того вечора ведмеже м’ясо мені заледве лізло у горлянку, хоч смакувало непогано. Ніч ми провели у печері, а на ранок, щойно зійшло сонце, знову рушили в дорогу.

Так поступово, перелітаючи з місця на місце та слідуючи компасу, ми невпинно наближалися до нашого пункту призначення.

Торгівельне містечко Розматинча, про яке розповідав мені герцог, було наступним пунктом нашої зупинки. Тут нас мав зустріти давній знайомий, італійський купець Роджіо Аліканте, що тримав у Розматинчі свої сховища з крамом. Однак безлюдне Розматинча курилося чорними димами від згарищ. Безлюдна площа з невисокою ратушею, безлюдні зачумлені вулиці. На окраїні містечка догорали житла простого люду та торгівельні склади купців. Гіркий сморід згарища забивав памороки.

Чума! Герцог скрушно похитав головою.

Шукати сеньйора Аліканте серед розгулу чорної моровиці було б верхом безумства, як і блукати спорожнілими вулицями, на котрих залишила свої відмітини правиця смерті. До того ж ні мені, ні герцогу русинська мова не була відома. Однак тільки-но ми зрозуміли, що чекати допомоги нізвідки, на дзвіниці костелу, що виднівся віддалік, вдарив дзвін. Важко, глухо, як стогін людини, що конає у муках. Йому вторив підголосок, трохи дзвінкіший, схожий на дитячий зойк.

— Ходімо, ходімо, друже. Там має бути хтось, хто бодай латиною володіє. І якщо він здатен бити у дзвін, то здатен буде і відповісти нам... — проказав Валентино.

Прикриваючи обличчя рукавами, ми рушили у напрямку костелу.

— Чому бути, того не минути! — філософськи вголос розмірковував Чезаре. Я ледве розбирав, що він говорив, затуливши рукавом півобличчя. Дим виїдав очі та обпалював легені. — Але якщо мені судилося померти від чуми, — проказав герцог Валентино, — то це буде занадто щедрий дарунок долі для делла Ровере, чи не так?

— Не жартуйте так, мій пане! — відповів я. — Гірше те, що коли чума тут, то й Кам’янця вона може дістатися так само. Ті, хто тікали звідси, могли рознести її по усьому королівству.

На подвір’ї костелу було порожньо. Тут не смерділо згарищем, як у місті, бо хтось накосив чимало полину, склав у стіжки навколо будівлі, і вони, неначе велетенські кадила, пахкали на вітрі гіркуватим ароматним димом.

Слушний спосіб очистити повітря від згубного смороду, але я не дуже покладав надію на подібні простонародні засоби. Тим часом Валентино почав гукати дзвонаря-відчайдуха, що бив у дзвони серед чумного міста.

«Не будеш боятися ні страху нічного, ані стріли, що вдень пролітає, ані зарази, що в темряві ходить, ані моровиці, що нищить опівдні.... — почулося раптом звідкись згори. — Впаде тисяча зліва від тебе і десять тисяч праворуч від тебе, до тебе ж не дійде!..»

Дзвонар латиною вголос проказував дев’яностий псалом, що разом із полиновими куріннями мав відлякати чорну смерть. Проте чи мені було кепкувати зі слуги Божого та його віри у Давидові псалми?

Ним, до слова, виявився літній чернець-домініканець на ймення Юстиніан, що непогано розмовляв італійською. Вгледівши нас із дзвіниці, він доказав псалом до кінця і спритно спустився драбиною донизу.

Запросив нас всередину до костелу, розповів, що моровиця у Розматинчі почалася два тижні тому. Було схоже на те, що завезли заразу якісь купці разом зі східним крамом, тож багато хто, зібравши пожитки, потікали з містечка.

— У людей не вистачає віри в те, що Господь сильний їх охоронити, — скрушно пояснив нам отець Юстиніан.

За його словами, сеньйор Роджіо Аліканте, ризикуючи підхопити хворобу, зволікати довго не міг, хоч і очікував до останнього появи якихось людей. Тож, як і інші купці, разом із крамом він виїхав із Розматинча до кращих часів, повернувся у Чорнокозинецький замок, де за потреби завжди гостює у подільського біскупа. Це вниз по Збручу, як пояснив чернець, і тепер, очевидно, туди пролягала й наша дорога. Ну а він, слуга Божий, зостанеться тут, у Розматинчі, аби втішати тих, кому тікати нікуди, та ховати тіла померлих. У містечку залишилося не так багато люду, але ті, що вирішили перечекати моровицю, приходять сюди, у дім Божий, та моляться за порятунок.

— У Вас зовсім немає страху, отче, але чи здатні ці стіни зупинити чуму? — іронічно проказав герцог Валентино, озираючись навколо. — У Неаполі я бачив величні палаци, в які чорна смерть проникала так само легко, як у хатини злидарів.

— Стіни, побудовані людиною, не зупинять чуму, — погодився отець Юстиніан. — Але сила Божа здатна утримувати її за межами цього святого місця, запевняю!

Він повів нас ближче до вівтаря. Там у променях сонця тьмяною позолотою світилася старовинна ікона. Такої мені ще не доводилося бачити, і мої очі одразу вихопили найнезвичніші елементи сюжету полотна: силует Христа, викривлений у неприродній позі, що роздирав пальцями власну плоть.

— Тіло Господа нашого, Христа, за нас ломиме, — смиренно проказав отець Юстиніан, запалюючи нову свічку від майже догорілої. — Шкода, що вони усі повтікали, бо кожен, хто приходить сюди з вірою, отримає захист та допомогу!

— Це саме те, отче, що нам потрібно зараз найбільше! — герцог Валентино нахилився до обкладу, провів пальцями по тьмяній позолоті полотна. — Неймовірно... Звідки вона тут... ця ікона?

— Це нерукотворний образ Ісуса Милосердного, — отець Юстиніан благоговійно поглянув на ікону. — Він з’явився у нас два століття тому. Його під час полювання в колючих заростях терену знайшов один мисливець із сусіднього села, і відтоді кожен, хто вірує в чудотворну силу цього нерукотворного образу, отримує Божий захист.

— Ну, на рахунок його нерукотворності я б міг посперечатися, — прошепотів Чезаре Борджіа, роздивляючись полотно, — так, аби тільки я зміг його почути. — Я бачив такі картини у Франції, в Луврі, у короля Людовіка XII.

— Невже? — подивувався я, оглядаючись, чи отець Юстиніан не слухає нашу розмову, та священик якраз був заклопотаний тим, що запалював інші свічки.

— Саме так, друже. Король Луї мало кому показував ті картини, — продовжував Чезаре. — Та до мене у нього на той час була особлива прихильність. Я привіз йому дозвіл папи на таке жадане ним розлучення, а у Людовіка було забагато марнославства, аби не похизуватися переді мною тими ганебними трофеями французьких монархів.

Я здивовано подивився на герцога Валентино, намагаючись второпати, про що він говорить.

— Ганебними трофеями? — перепитав я.

— Так. Ті картини були вивезені за наказом Філіпа Вродливого з Тамплю, резиденції лицарів-храмовників, під час розгрому ордену. Їх малювали тамплієри. Як відомо, вони не вшановували лики на іконах. Тож на них, як і на усьому, що у ті темні часи було пов’язане з храмовниками, лежала анафема папи Климента.

— То ця картина... — проказав я.

— Так, ця картина, яку отець Юстиніан вважає чудотворним образом, я переконаний, одна з тих, вивезених з Тамплю! — відповів мені Валентино. — Ми на вірному шляху, мій друже! Вони були тут, тамплієри на чолі з де Моле. І ця ікона для нас — знак Божий!

Після того, як герцог Валентино звершив молитву, чернець провів нас у плебанію, де запропонував перепочити й заночувати. Там вже пригостив нас місцевим світлим пивом, солонуватим козячим сиром та напрочуд свіжим хлібом, котрий напекла для нього котрась із прихожанок.

Серед смороду згарищ та небезпеки отець Юстиніан мав такий жвавий та впевнений вигляд, що мені подумалося, чи не плід нашої уяви ця хвороба, що раз по раз котилася землями Європи. Можливо, вона брала початок не з якихось темних невідомих джерел, а з нашого страху? І раз віра однієї людини здатна підтримувати віру багатьох, то чи не можливо її тією ж вірою побороти остаточно?

Вранці, щойно зійшло сонце, отець Юстиніан розбудив нас передзвоном із дзвіниці храму. На довгі роздуми та розмови не було часу. У трапезній плебанії вже чекав сніданок, а далі нам якнайшвидше треба було слідувати за течією Збруча до містечка Чорнокозинці, де знайшов прихисток від чуми сеньйор Роджіо Аліканте.

Прокуривши наш одяг полиновим димом та отримавши благословення отця Юстиніана, ми подалися із Розматинча до каменоломні неподалік, де залишили наших «пташок».

Далі на якийсь час ми забули і про чорну заразу, і про те, що в Розматинчі нас запросто міг торкнутися її смертоносний подих. Летіли над такими мальовничими місцинами, що аж дух забивало — над широкими долинами та заливними луками, що дихали на нас прохолодою, над високими горбами, порослими густим лісом, над могутніми твердинями, зведеними і такими, що тільки зводилися.... Земля ця була настільки прекрасною, що й сам герцог захоплено оглядав її, і я розумів його без слів. Але він споглядав не тільки її мальовничість. Валентино захоплювали ці простори, порізані горбами, так схожі на італійський ландшафт. У нього в голові крутилися одні й ті ж думки. Амбіції, уміло підігріті Макіавеллі, не давали йому спокою навіть під час польоту. Він був природженим державотворцем від маківки голови до підошви ніг і все навколо бачив лише з цієї точки зору. Він бачив території, що могли б слугувати його владі та силі, а натомість приносили чималий дохід його запеклому ворогові делла Ровере.

Роджіо Аліканте, неаполітанський купець, час від часу гостював у літній резиденції подільського біскупа, Чорнокозинецькому замку над Збручем, та користувався усіма благами, призначеними його превелебності: покірливими служницями, мисливськими угіддями та усіма вигодами відстороненого від гамірного Кам’янця поселення. Герцог Валентино знався з ним не перший рік, ще з часу перебування сестри його світлості, сеньйори Лукреції, заміжньою за Альфонсо Неаполітанським. Наскільки я пам’ятаю, сеньйор Аліканте виконував тоді якісь таємні доручення Чезаре Борджіа. Так само, як і тепер, бо продовжував слугувати герцогу своїм розумом, зв’язками та можливостями, а разом з тим користувався прихильністю свого нового патрона — подільського біскупа.

Зі слів сеньйора Роджіо, його превелебності вельми лестило те, що вино та їжу, а також книги, одяг та усілякі необхідні розкішні дрібнички йому доставляли аж із самої Італії обози неаполітанського купця. До того ж Аліканте мав непогані дипломатичні здібності, зв’язки у Ватикані, що дозволяло біскупу Подільського воєводства вести через нього вельми жваве неофіційне листування з папою та кардиналами консисторії, ще й користуватися з того певними вигодами. Правда, папа Борджіа свого часу переймався більше об’єднанням італійських земель, ніж добробутом далекого Подільського воєводства. Зате папа Юлій, посівши святий престол, одразу взявся інспектувати та укріплювати окраїнні форпости католицької віри, до яких належав і Кам’янець.

Поки Чезаре Борджіа вів тиху та неспішну розмову із сеньйором Аліканте, я милувався чудовим краєвидом, що вразив мене, ще коли ми кружляли над замком, обираючи найбільш зручне місце для приземлення.

Тоді ми налякали чимало місцевих селян, що працювали на полі. А краєвид, що відкривався мені із прочиненого вікна особистих покоїв купця, направду був неперевершеним: досить глибока, пласка долина, смарагдово-зелена, розрізана навпіл тихоплинними водами Збруча. Замок, нерівно чотирикутний у своїй основі, суворий і цілком неприступний, із важкого сірого каменю, як мені пояснили пізніше, з місцевих каменоломень, височів на одному із високих стрімких пагорбів, що звивистим хребтом обрамляли долину, сходячи ген удалині нанівець.

Мені було усе цікаво, і поки герцог Валентино вивідував то те, то се, я намагався після довгих перельотів находитися по землі. Швендяв обійстям твердині, намагаючись оглянути усі закутки, роздивитися особливості кам’яної кладі та міцність фундаментів потужних стін.

Чомусь пригадалася твердиня Форлі у Романьї, котру його світлість підкорив більше хитрістю, ніж гарматами. Тут, узявши в облогу Чорнокозенецький замок, довелося б ламати голову так само, бо сходу підкорити цього сірокам’яного неприступного боввана було до снаги хіба що за допомогою моєї «пташки».

— Перепрошую, мій пане, — звернувся Роджіо Аліканте з вибаченнями одразу, як ми постали перед його очима. — Я чекав, скільки міг, але подумав, що живим я Вам більше стану у пригоді, ніж мертвим, — зітхнув він. — Тому вирушив сюди, до Чорнокозинців.

— Так, у Розматинчі чума розгулялася не на жарт, будьте обережні, аби не дісталася і до Вас, — проказав Чезаре, обіймаючи сеньйора Аліканте. — Якщо, звісно, ми її на собі не привезли!

Роджіо, не гаючи часу, наказав підготувати усе, аби ми могли добряче помитися, а наш одяг служниці випрали у ядучому розчині із кінської сечі, полину та сірки, а потім довго полоскали його у кількох водах, аби збити той сморід.

— Ну, тепер нам і чорна смерть не страшна. У всякому разі, від нас смердітиме кінською сечею так довго, що вона навряд чи наблизиться, — похмуро пожартував Чезаре Борджіа, однак покірно підкорився усім процедурам.

Італійську челядь так-сяк розуміла, бо сеньйор Аліканте переходив на русинську не дуже охоче. Та й біскупу з купцем було зручніше спілкуватися рідною мовою.

Тож я без особливих намагань дізнався від замкової челяді про все, що мене цікавило. А цікавила мене, звичайно, фортифікація, облаштування та секрети твердині.

І тут я вдався до хитрощів. Ніколя, один із челядинців біскупської резиденції, що трапився мені під руку, виявився справжнім подарунком долі.

Найбільше Ніколя зацікавила конструкція наших «пташок», бо він, за його словами, вже давно придивлявся до польоту птахів і мав надію зробити такі крила, за допомогою яких можна злітати з висоти Чорнокозинецького замку та ширяти над долиною.

Я вхопився за цю його зацікавленість, пообіцявши подарувати йому креслення. Але натомість зажадав мені усе тут показати та розповісти.

Тож Ніколя провів мене у підземелля замку. Як і годиться, тут у просторих прохолодних пивницях рядами влягалися бочки з добрим італійським вином та менші з оливою, що Аліканте замовляв біскупу, а той не шкодував йому за них ні грошей, ні свого благовоління. Далі — здоровенні шмати солонини — в’яленого м’яса, котре заготовляли для біскупа тут же, у містечку Чорнокозинці, місцеві м’ясники; важкі кружала сиру — теж з Італії, в’язанки ароматного базиліку, лаванди, м’яти та іссопу, інших, наразі невпізнаних мною висушених трав. Пан біскуп, схоже, банував за батьківщиною і намагався створити собі тут, у замку, якщо не маленьку її частину, то бодай відтворити італійську атмосферу у трапезі.

— А це що? — поцікавився я у Ніколя, вказуючи на низенькі масивні двері в останній пивниці, куди він мене завів.

— Це, пане, хід. Біскуп ним користувався, може, разів зо два-три, а так двері зачинені, і ключа я не маю.

— Хід? Для чого ж його превелебності хід? І куди він веде? — поцікавився я.

— Я ніколи тим не цікавився, але тут є один чоловік на ймення Левон, який знає то досконало. Він завше супроводжував пана біскупа у таких прогулянках. То він каже, що цей підземний хід має кілька напрямів. Один — попід русло Збруча, аж до Хотина, до тамтешнього замку. Інший — кудись у ліси, а ще інший — до кам’янецької твердині. А там сполучається з різними ходами і снує попід Кам’янцем, як здоровенне павутиння, аж до Меджибожа. Чи то правда — мені не відомо. То направду знає лише дядько Левон, але він завжди застерігає навіть намагатися самому туди лізти, бо можна заблукати й навіки згинути у нутрощах тих склепінь.

Облазивши все, що мене цікавило у замку, я заплатив Ніколя за його послугу, зобразивши вуглиною на пласкому камені замкової стіни креслення крил для польотів, над якими я працював ще раніше, але тільки з появою відповідної деревини довів до пуття.

— Над ними ще треба працювати, розумієш? Підібрати правильну деревину. Тут така порода не росте, — зауважив я до хлопця. — Маєш на це зважати, бо інакше розіб’єшся насмерть!

Тож тепер я стояв собі, прихилившись до кам’яного підвіконня, вдихав на повні груди пахуче повітря і, мимоволі вслухаючись у розмову Чезаре Борджіа та Роджіо Аліканте, котрі бесідували за багатим обіднім столом, роздумував над тим, як швидко добереться чума до цього благодатного місця.

— Як Ви і веліли, Ваша світлосте, — казав сеньйор Роджіо Аліканте, — я не втрачав жодної миті чи нагоди, намагаючись знайти хоч якісь сліди гробниці із вирізьбленими сонцем та місяцем. Я завів дружбу з комендантом замку, з місцевим єпископом, наймав людей, вигадавши байку, що шукаю могилу свого предка... Та все марно! І ось, коли мене вже був охопив відчай, ми знайшли її! Ту саму кам’яну плиту! Все, як Ви казали, Ваша світлосте: півмісяць із чоловічим профілем і сонце — герб цього краю!

— Чудово, Роджіо! Чудово! — герцог Валентино не приховував своєї радості. — Це чудова новина! Як я вже Вам казав, папа доручив мені доставити єпископу пожертву на ремонт замку, тому я міг би хоч сьогодні відкрито в’їхати до Кам’янця. Але мені не хотілося б так одразу розкривати себе... Що порадите?

— Розумію... — проказав сеньйор Аліканте. — Я можу порекомендувати Вам одного православного священика, Габріеля Лісовського, вельми порядного чоловіка. У нього, коли бажаєте залишатися інкогніто, й зупинитися можете.

— Залишитися інкогніто, гостюючи у православного священика? — перепитав герцог. — Це все одно, що одразу в’їхати до міста через головну браму з папським штандартом в руках!

— Аж ніскілечки! — заперечливо похитав головою сеньйор Аліканте. — Аж ніскілечки, мій пане! Панотець Габріель, не маючи власної парафії у Кам’янці, заробляє на життя студіюванням та перекладами. Щодня до нього приїжджає чимало ділових людей з усієї округи, бо він вельми освічений, добре знає латину, тож серед відвідувачів Габріеля Лісовського Ви легко зможете залишитися непоміченим. Особисто я кращого способу і не шукав би. Усі вважатимуть Вашу світлість... наприклад... моїм компаньйоном, італійським купцем.

Герцог Валентино якусь мить обдумував пропозицію сеньйора Аліканте, та все ж не міг приховати лукавої посмішки.

— Ви завели тут гарні зв’язки, сеньйоре Роджіо, — посміхнувся у бороду Чезаре. — Такі люди завжди були мені потрібні в Римі. Тож тільки-но все скінчиться, не гайте часу, повертайтеся до Італії!

Аліканте скрушно зітхнув.

— Ви мене знаєте, я людина Ваших поглядів і завжди радий служити Вам. Та моє перебування тут, Ваша світлосте, вимушене. Що ж до приятелювання з панотцем Лісовським, якого я Вам рекомендую, то я знайомий з ним десь із півтора року. Він прихистив мене у своєму домі, коли ще був священиком у Чемерівцях — містечку неподалік Кам’янця. Я тоді якраз їздив по крам до Розматинча. Того разу мені привезли на замовлення всілякі східні дрібнички, прянощі, олії та шовки. Але, видно, про мою поїздку стало відомо кому не слід. Обоз із крамом натрапив на злодійську засідку, ледве вдалося відбитися від тих нелюдів. Мене тоді ще поранили. Пам’ятаєте, я писав Вашій світлості про той прикрий випадок? Увесь крам я втратив, але найприкріше, що в полоні у злодюг залишилася і моя донька Єлена. Я одразу став шукати зустрічі з тими пройдисвітами, пообіцявши викупити Єлену вже наступного тижня. Однак виявилося, що злодюги не дотримали слова і Єлену продали татарам. Тепер вона у Стамбулі. Кажуть, її купив якийсь паша з гарему султана Селіма. А я, дякуючи його превелебності, веду перемовини з турками через наших монахів-тринітаріїв, котрі займаються звільненням Єлени. Торік же, коли татари попалили Чемерівці та усі ближні поселення, я допоміг панотцю облаштуватися з родиною у добротному будинку у Кам’янці-Подільському. Власне, якби не отець Габріель, то я і не знайшов би той могильний камінь з місяцем та сонцем. Він добре орієнтується у місцевих підземеллях, тож у Кам’янці він і покаже усе, що Вас цікавить.

— Ваша світлосте, є спосіб дістатися до Кам’янця взагалі непоміченими, — дозволив собі встрягнути у розмову герцога з Аліканте і я. — Тут один хлопець із челяді, Ніколя, показував мені пивниці та підземелля цього замку і обмовився, що звідси до самого Кам’янця веде підземний хід, котрим за різних обставин не раз користувався навіть біскуп.

Чезаре задоволено потер долоні.

— Бачу, друже Леонардо, Ви часу не гаяли. Якщо той хід справді існує, то чого б ним не скористатися?

— Так, так, підземний хід! — ляснув себе по лобі сеньйор Аліканте. — Це було б чудово!

— А у Чорнокозинцях, — продовжив я, — мешкає чоловік на ймення Левон, котрий, зі слів Ніколя, супроводжував пана біскупа у його підземних подорожах. Певно, він має знати все щодо того підземного ходу.

Вже за якийсь час перед нами стояв той самий Левон — кремезний чолов’яга з рудою, як у лева, копицею волосся на голові та блідими сірими очима. Мовчки потирав руки, поки Роджіо Аліканте ламаною польською пояснював йому суть справи.

— Ти проведеш підземним ходом сеньйорів до самого Кам’янця.

— Без дозволу його превелебності я не можу користуватися тим ходом! — затявся чолов’яга.

Лише коли герцог пояснив, що він везе гроші на відбудову замку від самого папи, Левон неохоче погодився.

Аліканте тим часом написав листа Габріелю Литовському і наказав Левону доправити нас просто до самого дому панотця.

Ми рушили надвечір, трохи перепочивши, покунявши та підкріпившись на дорогу. З собою мали зброю, гроші та найбільш необхідне, довіривши «пташок» нашому другові, неаполітанському купцеві.

Підземний хід, яким ми мали дістатися аж до Кам’янця, на початку нашого шляху був сухим та достатньо просторим, досить прямим, з укріпленими каменем стінами та покатою земляною підлогою. Здавалося, наче ми без східців сходимо вниз, все далі і далі заглиблюючись у надра русинської землі.

Левон, освітлюючи собі дорогу смоляником, йшов упевнено, без тіні тривоги чи відчуття невпевненості. Користувався таємним ходом не вперше, тож знав усі його вигини та розгалуження. А ми слухняно слідували за ним, іноді на ходу перехоплюючи шмат хліба з солониною та сиром.

Зупинятися було ніколи. У всякому разі, тепер, коли герцог Валентино, як сам він вважав, був на відстані витягнутої руки від Чаші Омбре.

Він ні краплі не сумнівався, що та слухняно чекає на нього у кам’яній кладі давніх пивниць, у стінах місцевого замку. І хоч ми не мали чіткого опису того сховку, все вказувало на те, що племінник магістра ордену замурував його десь у стінах місцевого замку.

План герцога був простим, хоч і досить наївним: заволодіти Чашею Омбре, таємно повернутися додому, зібрати прихильників і знову заявити права на свої володіння, оголосивши, що у його руках, руках сина папи Александра, одна з найбільших християнських святинь, від якої залежить подальша доля італійських земель. Не знаю, які ритуали мав проводити герцог з віднайденим містичним артефактом, та у ситуації, що склалася в Італії, цей план таки міг спрацювати.

Люди все ще вірили у Бога і боялися його гніву, а слава і відчайдушність герцога Валентино все ще мала прихильників. Крім того, з Чашею Омбре Чезаре міг розраховувати і на відновлення прихильності свого тестя, французького короля Людовіка XII.

Ми сподівалися, що доберемося до Кам’янця досить швидко, однак наша мандрівка видавалася мені нескінченною. Двічі чи тричі я добре чув, як десь угорі шумить вода. Певно, над нашими головами, просто над кам’яним склепінням, протікав потічок чи пролягало русло підземної річки, а ми рухались вперед і вперед, долаючи навпростець під землею цілі милі.

Нарешті наш мовчазний провідник Левон зупинився і подав нам знак зробити те саме. Хід попереду розгалужувався в обидва боки. Левон пройшов кілька кроків уперед і прислухався. Не знаю, що він намагався почути, бо навкруги панувала глибока тиша. Однак він зосереджено вслухався, а далі махнув нам рукою, і ми знову слухняно послідували за ним.

— Як гадаєте, друже, куди виходить цей підземний хід? — поцікавився герцог Валентино. — Куди заведе нас цей чоловік?

— Уявлення не маю, Ваша світлосте. Але, гадаю, ще трохи — і ми самі все зрозуміємо, — відповів я майже бадьоро, бо поведінка Левона попереду ясно вказувала на те, що наша підземна мандрівка вже скоро має скінчитися.

— Гм-м.... — тільки й промовив Чезаре Борджіа.

А поміж тим ми підійшли до пласкої кам’яної плити, що перекривала нам подальший рух. Левон почав обмацувати її, наче шукаючи щось. Присвітив собі смоляником і рішучіше натиснув на її центр. Плита піддалася і поволі відійшла з одного боку, наче здоровенні кам’яні двері.

Ми налягли втрьох, і вони прочинилися остаточно, вивільняючи за собою суцільну темряву. Левон ступив уперед, і під його ногою щось хлюпнуло.

Наш провідник вилаявся собі під ніс, але знову кивнув нам, запрошуючи слідувати за ним. Чезаре ступив першим і теж вилаявся. Коли вслід за герцогом переступив поріг я, то зрозумів, що так збентежило його світлість. Ми стояли у похмурому підземеллі по коліна у холодній воді. Ще крок — і води було вже до поясу.

— Хотів би я побачити, як його превелебність отут у своїх рясах чалапає! — недобре проказав герцог Валентино.

— Не думаю, Ваша світлосте! — відповів я. — Певно, його превелебність тут очікує якийсь човен абощо...

— Але ж вода занадто холодна, аби плисти. Та й навряд чи Левон не знав про те, що підземелля заповнене водою... — відповів мені Чезаре.

А Левон поміж тим намацував щось попід стіною ногами.

Не маючи змоги пояснити нам зрозумілою мовою, він вважав за доцільне просто мовчки робити те, що вважав за потрібне, а ми могли лише довіритися йому.

Те, що шукав Левон, було таким собі кам’яним підмурком вздовж стіни. Достатньо широким, аби ним могла пересуватися людина.

Піднявшись на цю стежину, ми рушили за Левоном далі. Вода тепер заледве доходила нам до кісточок. Але все ж рухатися цією кам’яною стежкою було вкрай незручно.

Ми слідували за нашим провідником далі. Те, що спочатку ми вважали підземеллям, виявилося довгим просторим коридором із достатньо високим кам’яним склепінням. Його підлогою, схоже, текла підземна річка. Враз стишений плюскіт змусив нас зупинитися. Щось наздоганяло нас позаду. Левон теж завмер, примружив очі, вслухаючись у лише йому зрозумілі звуки. Подав нам рукою знак, і ми зупинилися в очікуванні.

Що то було? Наче якась дивна здоровенна риба з блискучими очима, розсіваючи навколо себе примарне світло, пливла слідом за нами.

— Що воно таке? — проказав герцог Валентино, вдивляючись углиб кам’яного коридору позаду нас.

Та Левон залишався спокійним, не виявляючи ніякого хвилювання.

— Що воно таке? Що то є? — перепитав герцог латиною в надії, що Левон його зрозуміє.

— Човен! — відказав Левон. Ми тільки перезирнулися.

Нарешті примарне світло почіткішало, і тепер ми могли вгадати обриси човна з ліхтарем на носі, що рухався в наш бік. У човні стояв кремезний чоловік та направляв веслом човен серединою кам’яного коридору, відштовхуючи його від стін, вочевидь, для того, аби він не напоровся на мілину.

— Ху-у-у... — видихнув Чезаре. — Це було гірше, ніж зустріч із ведмедем, друже Леонардо. Я вже було подумав про нечисту силу, що блукає цими підземеллями.

Тим часом Левон, упізнавши того, хто кермував човном, знову гукнув йому і той запрацював веслом енергійніше. Вже за кілька митей незнайомець порівнявся з нами і ми змогли розгледіти його міцну статуру та дивний одяг. Голову човняра прикрашав великий чорний берет.

Левон щось запитав незнайомця русинською. Той відповів. Левон знову заговорив, вказуючи на нас.

Ми ж із герцогом відчували себе цілковитими дурнями, не розуміючи з їх розмови ні слова.

Однак незнайомець люб’язно, хоч і досить похмуро, всміхнувся і направив свого човна веслом ближче до стіни, де на кам’яному підмурку стояли ми.

— Здається, цей добродій запрошує нас до свого човна, Ваша світлосте! — здогадався я. А тим часом Левон вже показав нам приклад, погасивши свій смоляник та стрибнувши до човна.

Слідом за ним туди один за другим ступили й ми. Левон присів на дерев’яну дошку, що слугувала у човні лавкою, а наш перевізник тим часом відштовхнувся веслом на середину коридору. Схоже, наше хвилювання було даремним. Підземний коридор слугував такою собі водяною дорогою, якою можна було діставатися до міста.

Слідуючи прикладу Левона, Чезаре, ледь не перечепившись, присів на лавку, а за ним і я. Герцог тим часом озирався навколо. Наш перевізник виявився таким же небагатослівним, як і Левон. До того ж ми тільки й могли, що спостерігати його кремезну спину та потилицю у чорному береті.

Поміж тим герцог Валентино нахилився, намацуючи, за що зачепився ногою. Щось довге, важке, замотане у товсту вовняну тканину, лежало на дні човна.

Користуючись тим, що Левон теж сидів спиною до нас, Чезаре обмацав той незрозумілий предмет через тканину, обережно потягнув за край, легенько розгорнув і знову обмацав.

— Руків’я меча! — прошепотів він мені на вухо. — Руків’я здоровенного катівського меча! Ми пливемо у човні ката, мій друже Леонардо!

А поміж тим наш човняр неспішно кермував і світло ліхтаря повільно розсівало густу темряву навколо нас. Вочевидь, поміліло, бо човен раз чи два кресонув по кам’яному дну і врешті зупинився, напоровшись на мілину.

Левон піднявся і подав нам знак зробити те саме. Зіскочив просто у воду. Її виявилось вище стегон. А за ним зістрибнув і власник човна. Нам залишалося лише узяти з них приклад. А незнайомець тим часом відмотав кінець мотузки і потягнув човна до протилежної стіни. Там, поміж каміння, стирчав здоровенний гак, до якого він і прив’язав човна.

Далі відчепив ліхтаря, сягнув рукою через край, дістав загорнутого у тканину меча, перекинув через плече торбину і повернув до нас.

Левон тим часом знову показав нам рухатися за ним.

Брести по воді у компанії мовчазного провідника та не менш мовчазного місцевого ката було не найкращим товариством, але вибирати не доводилося.

Нарешті ми звернули убік, в темний вузький хід, і опинилися на слизькій, викладеній каменем підлозі. З обох боків вглиб його стін врізалися східці. Хто знає, куди вони вели. Біля одних таких, позначених білою фарбою, наш човняр зупинився, гукнув Левона та подав йому ліхтаря.

Схоже, незнайомець турбувався, аби ми не заблукали у темряві без світла.

Мить — і він розчинився, залишивши нас у підземному коридорі. Та Левона, схоже, це не лякало.

Він щось бурмотів собі під ніс, торкаючись кожного проходу зі східцями, який ми проминали. Та ось він зупинився біля чергового проходу і знову показав нам слідувати за ним.

Ми піднялися вузькими східцями вгору, втрапили у такий же коридор, звернули, а потім ще. І ось.... Дивна й похмура картина відкрилася нашим очам.

— Таке враження, що ми знову у Римі, у некрополі, що під собором Святого Петра... Я бував там кілька разів... — прошепотів Чезаре. І герцог був цілковито правим. Кам’яниця, у яку ми увійшли, була справжнім некрополем, підземеллям для поховань. Повітря тут було сухим і пропахло ладаном.

У численних нішах містилися загорнуті у посірілі тканини висохлі тіла мерців.

— Хай йому грець! — тільки й вимовив герцог Валентино.

А Левон тим часом впевнено вів нас звивистими галереями, аж поки ми раптом не опинилися на відкритому кам’яному майданчику просто на березі річки.

Чезаре вдихнув повними грудьми. Повітря було прохолодним, незвично свіжим після підземної мандрівки.

— Слава Богу! — проказав Валентино.

Левон тим часом повів нас далі підтопленим берегом річки. Ми увійшли під кам’яні склепіння брами, оточеної башточками та бійницями. Левон щось пояснив охоронцям, що стояли на чатах. Мабуть, представляв нас, як його навчив сеньйор Аліканте, італійськими купцями. Нас пропустили.

На жаль, ми не зрозуміли з тієї розмови ні бельмеса. А тим часом запали сутінки.

Ми рушили далі сходами вздовж безкінечно довгого муру, поки не вийшли на просторий плац. Озирнулися і завмерли від несподіванки. Обриси могутньої фортеці на тлі потемнілого неба звідси виднілися, як на долоні. Десь там, у її могутніх стінах, ховалася таїна, заради якої ми з герцогом Валентино подолали цей небезпечний шлях, — Чаша Омбре. Освітлена примарним сяйвом смоляників, відділена довгим, але достатньо широким кам’яним мостом, фортеця видавалася особливо неприступною та суворою. Хотів би я просто зараз пройтися повз її мури, роздивитися цю величну фортифікацію... Професійна цікавість інженера не полишала мене навіть у цій небезпечній мандрівці.

— Оце так! — проказав Чезаре. — Яка велич!

Та Левон не дав нам обдивитися. Гукнув і повів нас повз ікластий бастіон у нутро міста. Проте не пройшли ми і десяти кроків вимощеною бруківкою вулицею, як до нас долинув людський гамір.

Площа біля ратуші, до якої ми наблизилися, була переповнена. Чулися крики та вигуки. Аж раптом той шум, наче по команді, затих і до наших вух долинув чийсь спокійний голос. Ми не розуміли ні слова, аж поки не підійшли ближче. Левон на якусь мить уповільнив крок, бо тепер нам доводилося пробиратися крізь юрбу.

— Подивіться, друже Леонардо, чи то не наш човняр отам? — штовхнув мене Чезаре Борджіа.

Я перевів погляд. На дерев’яному помості, навколо якого юрбилися усі ці люди, у світлі смоляників було неважко роздивитися постаті священика, якогось поважного пана, що зачитував вирок, та нещасного, приреченого до страти, що, стоячи навколішки, зневірено вдивлявся крізь людський натовп. А поряд — нашого перевізника-човняра, того самого кремезного чоловіка у кумедному чорному береті. Тільки тепер його обличчя приховувала темна маска з прорізами, а руки стискали здоровенний катівський меч. Той самий, об який перечепився герцог Валентино, сідаючи у човен.

Левон рухався крізь натовп, наче ніж крізь масло. Люди відступали на півкроку, даючи йому можливість пройти, а ми слідували за ним, не відводячи погляду від дерев’яного помосту, де наш знайомий човняр, що виявився місцевим катом, мав позбавити життя якогось нещасного.

— Цікаво, за що його... — пробурмотів герцог Валентино. — Більше за все боюся загинути отак по-дурному, перед натовпом, якому делла Ровере перед тим організує масове відпускання гріхів.

— Пане, — промовив я, — Ви навряд чи так помрете. У крайньому разі я знайду вірну людину, що передасть Вам кинджал або отруту. Але, гадаю, такі як Ви відчайдухи мають помирати гідно: або у бою, або у родинному колі серед онуків та правнуків.

Ми проминули натовп, і дерев’яний поміст, на якому орудував наш знайомець у чорному береті, вже зник із нашого поля зору. Тільки по голосному зітханню, що наздогнало нас крізь вечірні сутінки, ми зрозуміли: голова приреченого щойно була відділена від шиї одним змахом катівського меча.

А Левон тим часом вів нас далі і далі, повз кам’яницю-церкву, що швидше нагадувала неприступне укріплення. Її бійниці-вікна роздивлялися миготливими зіницями вогників у різні боки, наче ота споруда була стозрячою. Ми рушили кудись вниз, аж поки Левон не вивів нас до маленького будиночка.

Крізь його причинені дерев’яні ставні мерехтіло світло, що раз у раз перекривала чиясь жвава постать.

Левон подав знак, і ми зупинилися. Він же впевнено рушив уперед і загрюкав у двері.

Чекати довго не довелося, бо скоро їх відчинив чоловік. Однією рукою він тримав запалену свічку, іншою притримував двері, намагаючись видивитися у темряві нас.

Левон привітався і подав чоловікові листа, складеного сеньйором Аліканте. Той присвітив собі, пробіг очима кілька рядків та, ризикуючи підпалити густу коротку бороду, підняв свічку вище.

Ми терпляче чекали. Аж раптом чоловік підвів очі, заховав листа кудись у поли своєї одежі і промовив майже досконалою італійською:

— Ласкаво прошу, сеньйори! Друзі пана Аліканте — мої друзі!

Габріель Лісовський, а то був саме він, якраз вкладався разом із родиною спати, але неждані гості змусили його змінити плани.

Тільки-но ми зайшли до його простої, але вельми чепурної оселі, він щось проказав до пишнотілої пані, певне, своєї дружини, і та кинулася накривати на стіл.

— Перепрошую, чим багаті... — зніяковіло мовив він. — Сеньйори, певно, зголодніли, тож не погордуйте, розділіть нашу скромну трапезу.

Поки господиня накривала на стіл, отець Габріель бідкався, що немає можливості, аби прийняти поважних гостей як належить. Але і мені, і герцогу Валентино смакота, яку наш господар називав варениками, припала до душі. Цієї страви господиня внесла повнісіньку велику глиняну посудину. Ще теплі, з тонкого тіста, заліплені ріжками та наповнені підсоленим коров’ячим сиром, — їх слід було спочатку занурити у сметану, а потім — до рота.

Герцогу ця водночас проста та вигадлива страва дуже смакувала.

— Завтра проведете нас до могили Х’юго де Моле та до замку. Маємо усе обдивитися! — пробелькотів герцог Валентино з напханим ротом. — Я переконаний: те, що ми шукаємо, знаходиться у замку!

— Воно так, але могила вельмишановного шляхетного лицаря знаходиться в башті Польської брами, — пояснив Лісовський. — Я сумніваюся, що ось так просто туди можна втрапити... Вашим милостям краще оголосити про свій статус та пройти і до Польської брами, і до замку папськими легатами, а не подорожніми...

— Подумаємо над цим, — проказав Валентино. — Та перш ніж розкривати своє інкогніто, я маю побачити усе, а потім розкривати карти.

Тим часом до кімнати, де ми вечеряли, зазирнула дівчинка років десяти-дванадцяти. Рудоволоса, у довгій простій сорочці, що виглядала з-під вовняної ковдри, яку вона накинула собі на плечі.

Отець Габріель щось проказав до неї, а потім додав італійською.

— Моя донька Настуня. Вчу її усього, що знаю сам. Хоч і не знаю, навіщо воно дівчині і чи згодиться у житті.

— Згодиться, — відповів герцог Валентино. — Моя сестра вельми освічена, і повірте, їй то у житті згодилося не раз.

— Погоджуюсь, мій пане, — Лісовський згідно кивнув головою. — Але Ваша сестра — донька самого папи, князівна. А моя Настуня — попівна. Донька священика, що живе тут з милості і навіть власної парафії не має. Одна надія, що скоро дістану парафію у Рогатині і переїдемо туди. Але кому там, у маленькому містечку, потрібна освічена попівна?

Чезаре поманив дівчинку до себе. Вона сміливо підійшла. Отак як була: загорнута у вовняну ковдру, з рудим розмаяним волоссям.

— Як тебе зовуть? — усміхнувся Чезаре.

— Анастасія, — відповіла дівчинка з гідністю. — Анастасія Гаврилівна Лісовська.

— Ти красуня і розумниця, тому варта найкращої долі, — проказав герцог, торкаючись долонею її рудого волосся. — Можу посватати її, панотче, за нашого спільного друга, сеньйора Роджіо Аліканте. Він ще не старий і вельми шанована людина, як Вам відомо. Кращого зятя Вам годі шукати у цих краях. А у мене талант влаштовувати шлюби, — розсміявся у бороду Чезаре.

Габріель Лісовський аж стрепенувся.

— Е-е-е... як люб’язно з Вашого боку, пане. Та сеньйор Аліканте — католик.

— То й що... — пхикнув герцог Валентино. — Бог все одно єдиний. Чи у католиків, чи у протестантів, чи у вас, православних. Ну... — наче стрепенувся Чезаре Борджіа. — Годі базікати. Час відпочивати. Ми втомилися, ще й Вас спокою позбавили. Добраніч, юна панночко! — усміхнувся він дівчинці, що здивовано не відводила від нього очей.

Поки ми вечеряли, дружина панотця постелила нам у кімнатах, а нашому провіднику Левону — на горищі.

Зі скромності він відмовився вечеряти, але отець Габріель таки наказав дружині віднести йому кухоль молока та шмат хліба.

Утомлені безкінечною мандрівкою, ми вклалися на чистих постелях й поснули сном праведників.

Ранок зустрів нас недобрими новинами. Поки ми спали, Габріель Лісовський повернувся з міста.

— Біда, панове! — проказав він, увійшовши до нас. — Біда! Не втрапити вам до замку! Міські брами теж закрили, нікого не впускають і не випускають...

— У чому річ? — пробурмотів заспаний Валентино.— Що сталося, мій друже?

— Чума! У місті чума!

— Запізнилися... — герцог стиснув зуби і роздратовано вдарив кулаком по ліжку. — Добре... Тоді одягайтеся, Леонардо, наше інкогніто скінчилося. Ходімо до замку... Мені як гонфолоньєру папської армії не можуть заборонити туди потрапити...

— Вас туди просто не впустять, аби не піддавати ризику Ваше життя, мій пане! — проказав Габріель Лісовський. — Чума почалася саме із замку, хтось отруїв воду у тамтешньому колодязі.

Чезаре потер обличчя долонями.

— Схоже, доля проти мене... Я роблю крок, а вона вже на крок попереду! Одягайтеся, друже Леонардо! Маємо щось робити...

Таким засмученим я його ніколи не бачив.

* * *

— Отак, Ваша Величносте, — проказав я до короля Франциска, — безславно завершилася наша подорож із герцогом Валентино. Вже до наступного дня чума збирала містом свій урожай. Герцогу нічого не залишалося, як відкритися та віддати пожертву на ремонт замку подільському біскупу. За ті кошти, після того як чума видихлася, була відремонтована одна із башт замку, якій, за іронією долі, дали ймення папи Юлія. Ми ж повернулися таємним ходом до Чорнокозинців, а звідти — назад, на батьківщину. Подальша нещасна доля герцога Валентино Вам відома, Ваша Величносте, — зітхнув я, відчуваючи страшенну втому.

— А що з Чашею? — жваво поцікавився Франциск.

— Вона й досі там, у Кам’янецькому замку.

— Ви переконані, мій друже? — не вгавав він.

— Так само, як і у тому, що Ви — король Франції, — запевнив я монарха.

— А чи можливо, що Чашею уже хтось скористався, як гадаєте? — поцікавився король.

— Ні, мій пане, ми б усі одразу те помітили... Самі основи світу захиталися б... Можливо, й краще для всіх, що Чаша залишилася там, у склепіннях Кам’янецького замку... Можливо, й краще, що герцог Валентино не зміг віднайти її.

— Чому ж, мій друже? — лагідно запитав Франциск. — З Ваших слів, той, хто заволодів би Чашею, без сумніву, сам став би основоположником світових уставів.

— Так само свого часу думав Люцифер, мій королю, — стомлено зітхнув я. — Та Чаша — його витвір! Для нас же, людей, велика немудрість користатися силою, якої не розумієш...

Розділ II

Підопічний кардинала Соркоццо

Листопад, 2016 р.

Західна Україна, Кам’янець-Подільський

ьогодні минало рівно п’ять місяців із дня смерті колишнього вікарія, отця Стефана. Він помер раптово, від серцевого нападу, одразу після ранкової меси. Для парафії то була значна втрата, бо вікарій, незважаючи на похилий вік, був жвавою, енергійною і комунікабельною людиною. Умів ладнати з усіма та усьому давати лад. Навряд чи хтось зуміє замінити його найближчим часом рівноцінно. Отець Ігнатіус — чи не єдиний можливий претендент. Людина різка, прямолінійна. Прихожани його недолюблювали, а часом і скаржилися на нього парафіяльному єпископу Антоніо Кармеллі.

Надмірні суворість та аскетизм отця Ігнатіуса ніяк не компонувалися з демократичністю та лояльністю парафіяльного начальства. Тож його превелебність добре розумів: з приходом на посаду цього новоявленого Савонароли[1] у парафії розпочнеться становлення такої собі фанатичної «автономної Флоренції» часів Ренесансу.

Як і його кумир, Джироламо Савонарола, отець Ігнатіус був домініканцем, представником ордену, з котрого явилися світу не лише філософи Альберт Великий[2] та Тома Аквінський[3], але й автори знаменитого «Malleus Maleficarum»[4] («Молоту відьом») Гайнріх Крамер та Якоб Шпренгер. «Щось у нього таки від Крамера та Шпренгера було, як не крути», — іноді після чергової суперечки з отцем Ігнатіусом подумки жартував сам із собою єпископ Кармеллі.

Зрештою, час спливав, а єпископ Кармеллі все не міг визначитися, бо тільки-но з’являлася якась вірогідна кандидатура із місцевого священства, як тут же з’являвся отець Ігнатіус і, потрясаючи Святим Писанням, грозив усіма карами небесними і єпископу, і парафії, обіцяючи викриття чергової «наготи».

Миролюбець та дипломат за натурою, єпископ Кармеллі менше за все жадав скандалів усередині парафіяльного священства, а тому тягнув час та молився, аби Господь у якийсь спосіб навчив його виходу із цієї складної ситуації — не розпалюючи отця Ігнатіуса, знайти достойного вікарія, що не стане брати на себе роль місцевого пророка-викривальника. Зрештою, прийняти таке рішення, аби і вовк був ситим, і вівці цілі, все більше видавалося неможливим, бо отець Ігнатіус на посаді парафіяльного вікарія не влаштовував нікого із служителів, а вони, відповідно, не влаштовували його. З іншого боку, природна дипломатичність єпископа Кармеллі не дозволяла, аби коса найшла на камінь. Тож, поміркувавши, отець Антоніо вирішив, що обходитиметься якийсь час без парафіяльного вікарія.

Але кілька тижнів тому дещо сталося. В кабінеті єпископа Кармеллі з’явився він — приємний молодик із доброзичливою посмішкою і спокійним, розсудливим поглядом сірих очей з-за скелець старомодних окулярів. Єпископ Кармеллі, котрий полюбляв витонченість в усьому, подумав про себе, що ці окуляри прибулому аж ніяк не пасують, і він ніколи б не надягнув такі навіть у своєму поважному віці. Та хоча його превелебність не дуже довіряв першому враженню, простота у спілкуванні й скромність молодого священика припали йому до душі.

Була все ж одна заковика, що дратувала Кармеллі. Маючи власні амбіції, єпископ терпіти не міг, коли священнослужителів його парафії надсилали вищі чини без попереднього погодження з ним, як то кажуть, «через голову». Таке траплялося вкрай рідко і лише за особливих обставин. Та за молодого священика клопотав не абихто, а сам кардинал папської курії Лучано Соркоццо. Він особисто подзвонив єпископу Кармеллі і цілком зрозуміло натякнув, що посада парафіяльного вікарія для отця Люка — справа, вирішена на достатньо високому рівні. Тож, поміркувавши, єпископ Кармеллі дійшов думки, що його молитви нарешті були почуті, і без довгих роздумів підписав призначення.

До того ж, окрім знання кількох мов та покровительства високоповажного римського кардинала, новопризначений вікарій мав ще одну незаперечну перевагу: із собою з Ватикану він привіз чималу пожертву на відновлення старого костелу, де служив отець Ігнатіус. Оце вже для єпископа Кармеллі стало справжньою несподіванкою! Востаннє Ватикан виявляв таку щедрість до цієї парафії хіба що у часи папи Юлія II. Але привезені кошти, міркував єпископ, могли не лише задобрити роздратування бунтівного отця Ігнатіуса, але й покрити витрати парафії на хронічні реставраційні та ремонтні роботи костелу, у якому він правив службу Божу.

За все життя отець Ігнатіус і половини цієї суми не зумів зібрати. Тож, отримавши таку манну небесну, єпископ Кармеллі неабияк зрадів.

Одного лиш він ніяк не міг збагнути: чому благодійник новопризначеного вікарія, кардинал Лучано Соркоццо, запхав молодого освіченого священика у це маленьке провінційне містечко на заході України, а не прилаштував десь у себе під боком — у Римі чи у самому Ватикані. Скидалося на те, що кардинал хотів мати саме у цій парафії свою людину.

Зробивши деякі дзвінки, Антоніо Кармеллі зміг-таки дещо дізнатися про отця Люка. Новопризначений вікарій зростав сиротою і доводився кардиналу далеким родичем — сьома вода на киселі. Багато об’їздив світу з католицькими місіями, а останнім часом викладав у Папському Григоріанському університеті у Римі, бо мав наукову ступінь.

Відповіді на запитання почали поволі вимальовуватися. Схоже, стезя богослова отця Люка не задовольняла і кардинал Соркоццо вирішив впритул зайнятися кар’єрою свого підопічного. Але щоб ніхто його не зміг звинуватити у просуванні родича драбиною церковної ієрархії, кардинал, вочевидь, вирішив зайти здалеку: посада парафіяльного вікарія, потім висвячення на єпископа... Отже, молодий священик цілком може виявитися тим, хто стане наступником його превелебності! Пообіцявши собі пильно стежити за діяльністю новопризначеного вікарія, єпископ Кармеллі заховав сумніви за доброзичливою посмішкою старого досвідченого дипломата.

Однак сподівання єпископа Кармеллі на лояльність отця Ігнатіуса до появи нового вікарія виявилися марними. Сприймаючи будь-які пертурбації вельми чутливо, отець Ігнатіус не на жарт обурився тим фактом, що його двадцятирічні намагання зібрати достатньо коштів для ремонту і реставрації старого костелу в одну мить перекреслила поява якогось кардинальського протеже з купою грошей!

Подібний до громовиці, що от-от вразить блискавкою кожного, він відслужив вечірню месу і, повернувшись у свою кімнату, не знаходив місця від розбурханих думок.

Отець Ігнатіус прочинив схоже на прострочену плитку шоколаду вікно свого помешкання, що слугувало йому одразу і оселею, і робочим кабінетом. Коли на вулиці волого, старі скрипучі рами бубнявіли і просідали, тож відчинити їх можна було, лише докладаючи чималих зусиль. Нарешті у вузькому просвіті між стінами, ніби прометене перед настанням ночі, блиснуло жменькою дрібних зірок вечірнє небо.

Кардинал Лучано Соркоццо... Що доводилося йому чути про цього високопоставленого служителя? Знання отця Ігнатіуса не сягали так далеко, аж до папських кардиналів. Однак дещо він все-таки чув. Розповідали, що кардинал — персона вельми ексцентрична: сам колекціонує вартісну старовину, за великі гроші скуповує старовинні полотна та давні артефакти для Ватикану.

Обурення марнославством отців у самому серці оплоту католицької церкви, їх владою, що контролювала навіть віддалені дієцезії, так розпалили отця Ігнатіуса, що за якісь кілька хвилин він вже геть не знаходив собі місця.

Якби він тільки міг, якби тільки міг добратися до них та вивести на чисту воду!

Його роздуми давно перейшли у роздратування, а далі — у розмову із самим собою. І хоч він не раз давав собі слово більше не попускати цьому, не виходило! Мир та благочестиві думки випаровувалися, залишаючи обурення та роздратування, а їх було непросто вгамувати.

Аби трохи остудити свій праведний гнів, отець Ігнатіус виглянув з вікна. Задер голову, підставив розпашіле обличчя прохолодному вітру, і тієї ж миті здоровенна крапля зірвалася з краю черепиці і впала йому на ніс. Холодна ляпанина скінчилася, а сум’яття в душі отця Ігнатіуса, навпаки, наростало.

— Гм... — наморщив лоба священик. Якби у костелі була хоч якась вартісна старовинна ікона чи скульптура, то, без сумніву, можна було б сказати, що новопризначений вікарій... ну, скажімо... агент кардинала Соркоццо, присланий вивезти ту старовину до Ватикану. Тоді кошти на реставрацію костелу можна було б розцінювати як плату єпископу Кармеллі за мовчазну згоду.

Але нічого такого древнього та вартісного, окрім так до пуття і не відреставрованих облізлих стін, у костелі немає. Мусульманський амвон середини XVII століття кардиналу Соркоццо точно ні до чого... У чому ж тоді справа? За що є платнею ця щедра кардинальська пожертва?

Хай там як, а він, отець Ігнатіус, рано чи пізно про все дізнається. Ніхто не може отак просто перекреслити його багаторічну працю! Бог втрутиться — і все стане на місце. Він буде головою, а не хвостом, як і обіцяно йому Господом. Відданий Богу служитель, що називає речі своїми іменами та не боїться викрити навіть вище духовенство, не буде посоромлений!

Сон не йшов, тож отець Ігнатіус, одягнувшись, перейшов галереєю та спустився до холодної кам’яниці костелу. Тут пригадувалося все до найменших дрібниць: якими зусиллями йому доводилося піднімати цей храм після пожежі, працювати над відбудовою, коли коштів не вистачало ні на що...

Його обурювало і те, що розпорядником щедрої ватиканської пожертви був призначений цей зайда, а не він, місцевий служитель із досвідом, що знав кожен закапелок костелу! Значить, йому не довіряють. Ба навіть більше, його зневажають, намагаються підірвати авторитет серед парафіян! Чи не це доказ його тривожних здогадів?!

Але найбільше дратував той факт, що єпископ Кармеллі залишався таким спокійним і усім задоволеним.

Звичайно... Хіба не Антоніо Кармеллі має з усього цього найбільше зиску?

Помолившись на розарії та попросивши просвітлення, отець Ігнатіус повернувся до свого помешкання. Однак думки, одна за одну химерніші, хробаком точили його мозок.

Може, той молодий вікарій, родич кардинала Соркоццо, накоїв якихось неподобств і його треба сховати до часу у провінційній дієцезії? Чи ще гірше: молодий священик — байстрюк кардинала, існування якого його преосвященство намагається приховати у такий простий і невибагливий спосіб.

Хай там як, треба запастися терпінням та не спускати з цього вистрибка очей. Рано чи пізно правда вийде назовні. От тоді вже він, отець Ігнатіус, зробить усе, аби вона стала відома аж до Риму!

Розділ III

Віднайдені клейноди

1945 р.

Україна, Фастів.

Відділ контррозвідки СМЕРШ 5-ї ударної армії

озвольте, товаришу полковник?

— Заходьте, Люблінський, заходьте. Ну, що там у Вас?

Ад’ютант полковника Карпенка, старший лейтенант Люблінський простягнув віддрукований аркуш.

— Все, як Ви наказували. Ось повний перелік... «Дивно це якось... служити під начальством свого майбутнього тестя, — міркував він, спостерігаючи, як полковник Карпенко переглядає складений ним документ і чухає потилицю. — Швидше б уже одружитися із Наталею та й до Кам’янця-Подільського...».

— Дурня! — полковник Карпенко відсунув подалі аркуш. В його голосі вчувалося роздратування, яке він намагався стримати. — Ми контррозвідка чи історико-краєзнавче товариство? Ви як, товаришу старший лейтенанте, вважаєте?

— Так точно! Контррозвідка, товаришу полковнику! — відчеканив Люблінський.

Карпенко потягнув за тісний комірець сорочки і витер картатою хустинкою спітніле обличчя.

— Спека яка! Червень тільки розпочався, а припікає, ніби в жнива... Ех, на ставок би зараз та порибалити... Ну а раз ми контррозвідка, Антоне, то нехай викличуть науковців і розберуться без нас! Тут не знаєш, що завтра буде, а Ви мені якісь дурниці підсовуєте.

— Все ж я гадаю, Вам, товаришу полковнику, треба самому все побачити, — серйозно проказав Люблінський. — А то припишуть нам якусь «політику»... Та й наказ у нас: про подібні знахідки одразу доповідати в Москву, — Антон багатозначно вказав пальцем на стелю. — Але мені цікаво стало, відверто кажучи... Я, знаєте, до війни захоплювався такими речами, все-таки історичний факультет закінчував.

— Ну, якщо Вам цікаво, товаришу старший лейтенанте, то й займіться цими, як Ви їх там називаєте... арго... арто... тьху!

— Артефактами, товаришу полковнику.

— Ну-ну. Ними самими. Ваше діло молоде. Та й бачу, розумієтеся Ви на цьому. Огляньте всі ящики, звірте з описом ще раз і надішліть у Кам’янець-Подільський. У них же там до війни був краєзнавчий музей чи то архів... Не все ж розбомбили, здається. От нехай їхня професура, якщо залишилася, і розбирається, що до чого... А ми... знайшли, передали і все. От якби там дійсно щось путнє було: списки завербованих агентів, солярка або м’ясні консерви... А то... Словом, ідіть, розбирайтеся самі зі своїм попівським причандаллям!

Люблінський пом’явся.

— Ну, у Вас ще щось?

— Ні, товаришу полковнику. То я одразу на склад, все підготую... Чи як?

— У будь-якому разі, по цій справі до мене — тільки за підписом. Я, знаєте, далекий від ваших археологій і «атрофактів», — байдуже відмахнувся полковник Карпенко.

— Артефактів, — знову поправив Люблінський.

— Та мені все одно. Зробіть усе, що потрібно. У нас тут не «Аненербе», щоб вивчати всіляку трахомудію.

Старший лейтенант Люблінський козирнув. Сперечатися не став, хоч на обличчі і майнула тінь розчарування. Пояснювати полковнику Карпенку, що то не просто церковне начиння, марна й невдячна справа. Та йому і справді тепер не до того. Для Люблінського не було секретом, що останнім часом полковник Карпенко постійно «на нервах». Якось воно простіше, зрозуміліше було під час війни, а тепер майбутнє видавалося геть невизначеним. Після перемоги розформування армії та більшості військових частин неминуче, і безприв’язних полковників радянськими просторами можна буде табунами ганяти. До того ж Люблінський відчував, що так просто все це не закінчиться. Почнеться дроблення та перетягування ковдри для усіх, хто має за що тягнути. Вже почалося!

Карпенко, звісно, мав непогані зв’язки у Москві, це допомагало йому вистояти у зовсім темні часи перед війною, тож плекав надію, що його точно не кинуть скніти на якомусь провінційному режимному об’єкті. Служба в НКДБ — це куди солідніше для його віку та заслуг.

А от Люблінський поки що все те марнославство не встиг всотати в себе. Можливо, з часом воно проявить себе і у ньому, та поки мав єдину просту мрію — одружитися з Наталею і забратися кудись подалі від впливового тестя.

Зовсім потаємною мрією було повернутися до науки, але це бажання у ситуації, що складалася, видавалося геть-абсолютно нереальним. Навіть зараз, коли йому вдалося знайти ці дивовижні артефакти, його майбутній тесть не розумів, що поміж ретельно розфасованих по дерев’яних ящиках книг та музейних експонатів, які фріци ще у 42-му приготували на вивіз, ця знахідка може виявитися справжнім скарбом!

Та ні, все він добре розуміє. Інакше перелік не надсилався б самому Сталіну в Кремль. «Товариш Васильєв» — традиційний псевдонім, яким користувалися при листуванні з Москвою лише у випадках, коли вдалося отримати вкрай цінну інформацію. Тож не слід недооцінювати полковника Карпенка. Якби не розумів, то не вимагав би від нього, Люблінського, такого детального опису знайдених раритетів. Просто хоче те зсунути зі своєї голови чимшвидше, ото й усе.

Трохи розчарованим Антон Люблінський повернувся у свій захаращений кабінет, причинив двері. Важкі дерев’яні ящики, котрі за його розпорядженням занесли до кабінету, як і раніше, лежали на підлозі.

Занурив у один із них руку. Перше, що намацали пальці, був ланцюжок подвійної печатки. На одній її половині — сонце з широкими пелюстками-променями. На іншій — відтиск двох лицарів на коні. Дивно...

Лейтенант Люблінський всівся просто на підлогу поряд із ящиками, почав діставати одну за одною та гортати книги, здебільшого, церковні, написані латиною.

А ось ця, мабуть, найдавніша, схожа на записник у товстій старовинній шкіряній палітурці. Антон пробігся очима по рядках — не розібрати. Сторінки благі, пожовклий від часу пергамент все ж тримав форму; чорнило де-не-де розтеклося, та й написано не латиною. Пишні кучері почерку то стрімкі, то розлогі, — годі намагатися скласти їх у слова...

Деякі сторінки були немов заповнені поспіхом, не вельми охайно, інші — навпаки, ретельно виведене кожне слово, а деякі рядки хиткі та невпевнені, наче їх писали, їдучи верхи.

Люблінський обережно перегорнув ще кілька сторінок. Шкода, що все це добро треба повернути назад, до Кам’янця. Він би із задоволенням узявся вивчати, кому належали ці дивні печатки та записник.

«Та ж не обов’язково повертати все по списку!» — думка з’явилася наче нізвідки, але виявилася такою комфортною, що Люблінський, здавалося, відчув, як вона м’яко розливається у голові... Не обов’язково ж повертати! У всякому разі, у Кам’янці, тільки-но вони з Наталею осядуть там, можна буде знайти когось із науковців й дізнатися більше про дивні лицарські клейноди. І, можливо, перекласти записи із середньовічного «записника». Його він залишить обов’язково! Забере собі. Приховає. Бо інтуїція йому підказує, що цей середньовічний щоденник — ключ до усіх тих артефактів! Шкода, що сьогодні вже не вдасться їх сфотографувати.

За кілька годин на робочому столі полковника Карпенка лежав новий документ. Синя смершівська печатка красувалася у лівому верхньому боці аркуша.

7 червня 1945 року. Відділ контррозвідки «СМЕРЧІ» 5-ї ударної армії. Товаришу Васильєву.

Акт.

Надсилаю Вам перелік вилучених у ворога цінностей, підготовлених до вивозу у Німеччину з окупованого міста К.-Подільського, а саме: предмети церковного призначення, викрадені ворогом з єзуїтського храму.

З них:

84 книги 1453-1647 рр., видані латиною, мають сигнатури Κ.-Подільської єпархії і єзуїтського храму;

картина із зображенням лицарів у старовинній золоченій рамі;

9 підсвічників XVI-XVII ст. срібних;

престольне розп’яття, оздоблене, ймовірно, дорогоцінними каменями;

6 печаток, дві з них скріплені ланцюжком, на них — зображення двох вершників та куполи храму;

одинарна печатка з кільцем;

печатка на срібній каблучці;

дві печатки на бронзових каблучках.

Усі предмети належить передати в державний архів м. Κ.-Подільський для подальшого зберігання.

Начальник відділу контррозвідки «СМЕРЧІ» 5-ї ударної армії, полковник Олександр Карпенко.

— Ну, оце я розумію! — схвально промовив Карпенко. — Чітко, зрозуміло. Залишається тільки підпис поставити, — промовив він, виводячи чорнильною ручкою на аркуші свій розлогий автограф. — Вам би, Люблінський, наукою займатися! В крові у Вас це... не думали?

Антон зам’явся.

— Та нехай, товаришу полковнику, все трохи устаканиться, а то непевно все якось... А науками... я встигну...

— Непевно, кажеш? — Карпенко простягнув йому документ. — Війну ми виграли! От що головне! А все інше — справимось! Нічого, не тужи, Антоне, я вас із Наталею без допомоги не залишу. Аби у мене все вигоріло як слід, то й вам буде добре. А ти знайшов якийсь попівський реквізит і радієш, наче дитина!

— Дозвольте іти, товаришу полковнику?

— Не забудь, ми з Іриною чекаємо тебе сьогодні на вечерю. Нагадати просила.

— Дякую, товаришу полковнику! — промовив зніяковіло Люблінський. Він все ще ніяковів, коли Карпенко отак запросто перестрибував у розмові зі справ служби на особисті. — Дозвольте іти?

— Іди вже! — розсміявся Карпенко. — От для моїх Ірини та Наталі твої «атрофакти» в самий раз! Жінки люблять всілякі історії слухати. А мені більше такого клопоту на голову не шукай! Завтра ж організуй їх повернення до Кам’янця-Подільського та прослідкуй, аби все було прийнято згідно опису.

— Так точно, товаришу полковнику!

* * *

До вечері залишалося ще з півгодини. Якраз аби привести себе до ладу: поспішити додому, поголитися, одягнути свіжу сорочку та перейти двір — Карпенків розквартирували навпроти, у сусідньому будинку.

Антон загорнув прихоплений з кабінету «записник» у шмат грубого паперу — не слід залишати його на виду. Перев’язав навхрест шнурком. Добра схованка у його тимчасовому помешканні навряд чи знайдеться, хіба що ця стара грубка... Тож, не гаючи часу, Люблінський заховав туди свою знахідку, тепер схожу на невеличкий пакунок. Зачинив дверцята. Чудово!

Зустріч із майбутніми тестем і тещею трохи напружувала, тим більше, що в штабі над ним відверто посміювалися: обрав найлегшу дорогу — одружитися з донькою командира! Зрештою, коли він із нею познайомився, то не відав, що її прізвище Карпенко, а батько — начальник відділу контррозвідки «СМЕРШ».

Вечеря у Карпенків проходила невимушено. До майбутнього зятя Наталині батьки ставилися приязно від початку його залицянь до дівчини, тож і Антон відчував себе цілковито у своїй тарілці.

Єдине, що дратувало його, — це бажання полковника Карпенка спланувати їхнє з Наталею майбутнє на власний розсуд.

Але зараз у родинному колі Карпенків Люблінський гнав похмурі думки і роздратування.

Мати Наталі готувала неперевершено. У цьому Антон вже не раз пересвідчувався, плекаючи надію, що коли й Наталя перейняла той кулінарний хист хоч трохи, то він по-справжньому пануватиме.

А ще у Карпенків завжди водилися делікатеси. Здебільшого трофейні, бо на станції віднайшлося чимало вагонів, напакованих чудовими рибними консервами та тушкованим м’ясом. Траплявся кав’яр, зацукровані фрукти, шоколад, навіть французьке вино... Офіцерня Вермахту розкошувала на широку ногу. А тепер і радянські офіцери. Звісно, ті, хто мав до того добра доступ.

Полковник Карпенко мав.

Тож на столі, окрім запеченої картоплі по-селянськи та курки під горіховим соусом, рецепт якого дружина Карпенка дізналася ще до війни, коли вони родиною відпочивали у Батумі, красувалися канапки з кав’яром, овочі, завбачливо перекладені з трофейних німецьких консервних банок у скляну салатницю, тунець у маслянистому соку та сливи у шоколаді.

Після вечері, викуривши з майбутнім тестем по цигарці, Антон перевів красномовний погляд на Наталю. Йому кортіло залишитися з нею наодинці, подалі від батьківських очей. Поговорити, обійняти...

Вона допомагала матері прибирати зі столу і теж винувато зиркала у бік нареченого, розуміючи, що визволити його з батьківського товариства майже неможливо. Бо полковник Карпенко так захопився розмовами про службові справи, що родинна вечеря майже перетворилася у нараду.

— Олександре, облиш хлопця у спокої! — втрутилася Ірина. — Хоч зараз не говоріть про службу! Нехай краще з Наталею поспілкуються. Чи для вас недостатньо часу говорити про роботу на роботі?

Антон Люблінський прикусив губу. Нарешті! Хоч у когось світла думка!

— Ідіть, справді, прогуляйтеся... Такий приємний вечір сьогодні! — знову проказала мати Наталі. А та ніби чекала, — випурхнула з кухні зі смиренним обличчям й бісиками в очах.

Антон зніяковіло посміхнувся, але у відповідь майбутній тесть лишень поблажливо поплескав його по плечу.

— А справді, чому б вам із Наталею не прогулятися? Поки молодий, маєш знаходити час і для служби, і для нареченої!

Та хіба ж він проти? Ці безкінечні розмови у товаристві майбутнього тестя про службу, про перспективи, про те, де було б краще їм із Наталею оселитися після весілля... Кам’янець, Львів, Тернопіль... Авторитет тестя наразі відкривав для нього гарні перспективи. А він жадав тільки одного, і зараз це затьмарювало усе інше. Він жадав її!

Та не можна! Треба трохи зачекати. Зовсім трохи, до весілля. Бо донька начальника відділу контррозвідки «СМЕРШ» — це не якась тобі дівиця з фастівського клубу залізничників!

Вони з Наталею і так майже перейшли межу. Тож до весілля — ні-ні! Антон знав: він розпалив, заінтригував її! Відхилив завісу того, що й вона так прагнула пізнати, у що хотіла зануритися, подібно до нього, — у близькість. Справжню, дорослу, пристрасну. Ту, якою він поманив її кілька місяців тому, коли Наталиних батьків не було вдома.

Було водночас нестерпно жадано і страшно. Відчуття небезпеки хапало за горло, змушувало кров шугати у голову, пульсувати у скронях...

Антон тоді поцілував її у вуста, далі торкнувся шиї, спустився нижче, до грудей і, незважаючи на її, Наталині, слабкі протести, почав пестити через тонку тканину ліфчика пружні груди.

— Чому ти мене соромишся, Наталю? Я тобі майже чоловік! Нам слід потроху привчатися одне до одного.

— Я... я не соромлюся... — здавлено відповіла вона. — Хоча ні, не так! Мені то незвично, непросто... Але то не сором. Щось мене стримує, наче підсвідомо змушує зупиняти тебе, коли ти заходиш надто далеко.

— Я, — прошепотів Люблінський, — не зайду! Не бійся! Ти станеш моєю, як годиться, у першу шлюбну ніч. Але зараз я хочу пестити тебе, цілувати, торкатися твого тіла у тих місцях, які скоро стануть цілковито моїми.

— Ненормальний! — захихотіла Наталя, коли він подихом почав лоскотати її груди, а далі, задерши поділ сукенки, пройшовся пальцями вздовж стегон, наче вимальовуючи вісімки навколо трикутника її гарненьких трофейних німецьких трусиків.

Антон не зупинявся. Переводив вуста від її уст до грудей і назад, наче відволікав Наталину увагу від того, що намагався зробити нижче, під шовковим подолком її сукенки.

Наталя скрикнула, зітхнула, застогнала від тих доторків, а він пестив її, знемагаючи від бажання більшого. Може, усе б і скінчилося його угамуванням, хто знає? Хто при здоровому розумі здатен зупинитися, опанувати себе у такі миті?

Ніхто! Якби не зрадницький скрип ключа у замковій щілині. Дружина полковника Карпенка, Ірина, повернулася так невчасно! Чи навпаки, вчасно. Навіть дуже!

Наталя підскочила, як вжалена, швидко поправила сукенку, волосся, кинулася до рукомийника, тремтячими руками ввімкнула воду і кинулася терти ганчіркою тарілки, одночасно намагаючись опанувати розбурхану Антоном у ній пристрасть.

Йому ж поправляти було нічого. Він залишався ідеально випрасуваним, випуцуваним, як нова копійка. Вхопив якусь газету, прикрився нею, мовби читав, поки Наталя поралася з тими клятими тарілками.

«Чо-о-о-о-орт!» — кричало тоді все його нутро. «Чо-о-о-о-орт!» — наче відлунювало у відповідь роздражнене пестощами тіло Наталі.

Але сьогодні, опинившись наодинці на сходах, Наталя ухопила його за руку і потягнула вниз, до виходу. Він послідував за нею покірно, бо передчував: її нетерплячість стане йому нагородою.

— Батько хоче, аби ми таки оселилися у Львові, — прошепотіла вона йому десь поряд із вухом, коли вони опинилися надворі. — Він сказав, там багато порожніх будинків, розкішних, як палаци. З повним умеблюванням, із усім необхідним... Батько сказав, що допоможе тобі зі службою...

— Я не хочу до Львова, — відказав Антон. — Ті будинки принесуть нам нещастя. Їхні господарі гниють у безіменних могилах або скніють десь у таборах. Не можна будувати своє щастя на такому!

— Але я хочу! — безапеляційно проказала Наталя. — Ті люди — вороги народу! Зрадники! — знову прошепотіла вона. — Ти ж знаєш це краще за мене! Як ти можеш вірити у такі дурниці? Вони всі бандерівці! Націоналісти! Жиди і поляки! Вони ненавиділи радянську владу! Чому ти такий дурненький? Антоне, Львів — чудове, вишукане місто!

— Тобто, — перебив він її, — Львів — вишукане місто, а його мешканці — вороги та націоналісти...

Люблінський обхопив її тонку талію і повів у густі сутінки, під липову крону.

— Ти дурненький! — знову прошепотіла Наталя, шукаючи вустами його щоку. — Чого ти хочеш? Чому тобі не подобається план мого батька?

— Бо я хочу жити в Кам’янці! — проказав Антон, притягуючи її до себе міцніше. — В Кам’янці, а не у Львові.

— Там розруха! — відрізала вона. — Тато якось обмовився, що наша авіація побомбила там усе, що можна було, німці такого не наробили! І що я буду там робити, у тому понівеченому, поруйнованому місті?

— Жити зі мною, кохатися зі мною, народжувати мені дітей... — поблажливо відповів Антон.

— Кажуть, там жидів багато...

— Їх розстріляли німці. Львів, до речі, був більше жидівський, — відповів Люблінський. Ці вмовляння починали його вже потроху втомлювати. — Та й у євреїв є чому повчитися, поміж нами кажучи, — додав він. — А ти хочеш чогось іншого, Наталю? Чого?

— Взагалі чи саме зараз? У цю мить? — пошепки поцікавилася Наталя і змовницьки глянула на нього.

— Взагалі, — було промовив Люблінський, але солодкий запах її тіла і здогад, що Наталя зовсім не про те веде мову, змусили його відступити. — Ні, не взагалі. Зараз, у цю мить!

— У цю мить, — прошепотіла Наталя, — я хочу до тебе! У нас є трохи часу!

— Ні, ні, Наталю! — почав було Антон і аж сам собі подивувався. А чому, власне, ні? Його будинок поряд, у них і справді є трохи часу... Батьки Наталі впевнені: вони вийшли прогулятися, подихати свіжим повітрям. — Ходімо, — впевнено проказав Люблінський. — Я телепень, а ти маєш рацію, розумнице.

Притиснув її до себе, відчув, як тремтить в обіймах її тіло. Тремтить від бажання, тремтить від передчуття.

Безкінечні сходи, сходи... Тремтячою рукою ледве втиснув ключ у замок, відімкнув двері.

— Тихо, Антоне, не вмикай світло! — прошепотіла Наталя вкрадливо. — Ми ж на прогулянці, чи не так? Батьки можуть помітити світло у твоїй квартирі.

О, звісно, так! Підхопив її на руки і поніс у кімнату, до старого хиткого ліжка.

— Я не буду заходити занадто далеко, — прошепотів, вкладаючи її горілиць. Хочу тебе страшенно. Але не заходитиму далеко! — повторював, наче закляття.

Наталя допомогла стягнути із себе сукню. Лежала на ліжку, на тлі білого простирадла, у примарному нічному світлі, спостерігаючи, як він роздягається. Ні, дражниться, бо роздягнувся лише до поясу.

Зімкнула ноги і слухняно дала стягнути з себе білизну. Люблінський став навколішки, почав виціловувати її груди, залишаючи вологий слід на шкірі. Подався нижче, нижче, поки не спустився до межі.

Наталя відчула, як помутніла її свідомість. Вона звилася, наче змія у руках Люблінського. Але його пестощі тільки починалися.

— Я тебе хочу! Тут! Зроби ж це нарешті! — прохрипіла Наталя. Але Люблінський лише похитав головою.

Завмирала, міцно обхопивши його собою, відповідала пристрасно на поцілунки, тулилася до його тіла. Люблінський був задоволений собою.

Минуло з півгодини, поки вони прийшли до тями.

— Тобі час! — скомандував Антон.

— Чого це ти мене гониш? — поцікавилася Наталя, хихикаючи. Його тон, їхнє заборонене єднання мало її бентежило. Вона була переконана: Люблінський ніколи не зрадить і не покине її. Вона — донька полковника Карпенка, тож він має пам’ятати це.

— Що я казатиму твоїм?

— Що ми кохалися, — відповіла вона. — Ну, майже... Не думала, що можна так... не по-справжньому. І що буде так хороше.

— Так і буває, коли двоє кохають одне одного, — наче вчитель учениці, відповів Антон. — Але у нас усе попереду.

— Ти ненормальний! — знову захихотіла Наталя. — Як ти так стримував себе?

— Бо я кохаю тебе і хочу, аби все було як слід, — знову по-вчительськи відповів Люблінський. — Якщо ти не знала, жінки від цього вагітніють. А я не хочу, аби у нас це сталося до весілля.

— У тебе були раніше жінки? — поцікавилася вона, застібаючи ґудзичок на комірці сукенки. — Бачу, що були. Ти такий досвідчений! Багато?

— Що за дурні запитання? Були, не були... Навіщо тобі це, коли я вкотре повторюю, що кохаю тільки тебе?!

— Ну, добре! — Наталя вдоволено потягнулася і почала нишпорити по ліжку руками, шукаючи в темряві трусики. Натрапила на них аж по той бік хиткого ліжка.

Антон тим часом надягнув сорочку та брюки. Мовчки вправив пасок.

— Тобі було добре зі мною? — поцікавився за мить.

— Ти немудрий?

— Припини мене так називати!

— Хіба ти не зрозумів, що було? — відрізала вона. — Це як із тим, про що запитувала у тебе я.

— Про що саме?

— Чи були у тебе жінки. Навіщо запитувати про те, що очевидне без слів?

— Я проведу тебе до дверей квартири, Наталю, — проказав Антон якось винувато. — Дивись, аби мати не помітила, яка ти... гм... окрилена.

— Гаразд. Я прошмигну одразу у свою кімнату. Чи краще — у ванну. Зачинюся, увімкну воду, буду вмиватися...

— Добре, — погодився Люблінський.

Він раптом відчув у всьому тілі таку невивільнену напругу, таке невдоволене бажання, що майже пожалкував, що не вчинив так, як просила Наталя.

— Іди вже, іди, — майже простогнав. — Ти отримала те, що хотіла, але не я, і мені важко. Майже боляче.

— Бо ти немудрий! — хихикнула вона у відповідь.

Притиснув її до дверей, поцілував.

— Добраніч! — сказав тихо, торкнувшись її вуха.

Вона випурхнула з його обіймів, усміхнулася і зникла за дверима.

«Немудрий!» — промайнуло в голові. Тепер хоч напийся!

Збіг по сходах, перейшов двір.

Вже біля свого будинку поглянув на будинок Карпенків. Там, на потрібному поверсі, світилося вікно батьківської спальні та маленьке віконце ванної кімнати. Значить, Наталина хитрість вдалася, вона таки прошмигнула непоміченою.

Ну, тепер — спати! Але хіба заснеш? Напруга у тілі, все всередині гуде, наче трансформатор.

Люблінський поволі піднявся на свій поверх, відчинив двері, клацнув вмикачем. І скам’янів.

Коли з годину тому у темряві відчиняв у своє помешкання двері і, охоплений пристрастю до Наталі, поніс її у спальню, він не помітив... Та й як міг помітити?..

У кімнаті, де завжди все було ідеально, панував безлад. Перекинуті стільці, розкидані старі газети, папери...

— Що за чортівня? — вигукнув Люблінський і озирнувся.

Наче буревій пройшовся його помешканням. На кухні — відчинені шухлядки, наче щось шукали. Ретельно і цілеспрямовано.

У спальні, де ще недавно пестив Наталю, — так само... Він не помітив у темряві нічого, бо думав не головою, а іншим місцем.

Хто ж посмів? Хто посмів отак нахабно провести обшук? Хто наважився? Він же співробітник СМЕРШу! Антон ковтнув повітря і знову перейшов у вітальню. Подумки намагався відтворити картину того, що сталося. Зрозуміти, хто міг таке вчинити і навіщо.

Полковник Карпенко, Наталин батько? Перевіряє майбутнього зятя? Ні, дурниці! Хто ж тоді? Хто? Хто?

Невже його в чомусь підозрюють? Але у чому? Що він зробив? Невже йому плетуть личаки? Скільки разів доводилося бути свідком такого!

Раптом погляд Люблінського впав на відчинені дверцята грубки, куди кілька годин тому він власноруч заховав пакунок, загорнутий у грубий папір. Кинувся до грубки, зазирнув всередину. Встромив руку, пальці намацали чавунні пруття й залишки холодного масного попелу... Невже?.. Не може цього бути!

Антон зігнувся майже в дуту. Заглянув у прочинені дверцята грубки знову. Порожньо.

Не переймаючись, що вимаститься у сажу, знову почав нишпорити рукою у грубці.

Нема! Нічого нема. Записник, той самий старовинний записник у шкіряній палітурці зник, наче його ніколи тут і не було...

Розділ IV

Х’юго

1299 р.

Нормандія, десь біля Руану

добре пам’ятаю завершення того дня.

Вогненно-червоний сонячний диск повільно сповзав за лінію горизонту. З темно-сизого неба повалив лапатий сніг. Останні промені сонця та чіткі обриси пагорбів сховалися за ним, наче за храмовою завісою, а долину раптом пронизало стрімке дихання північного вітру.

Все змінилося так швидко, наче хтось там, угорі, раптом передумав і ляснув у долоні, віддаючи принишклій до часу хурделиці наказ біснуватися знову.

Х’юго де Моле насунув на очі хутряну шапку, щільніше загорнувся у підбитий лисячим хутром плащ і пришпорив свого Палладіна. За ним на гнідому Ясіні ледве поспівав я, його зброєносець Георг де Гастон.

Сутеніло швидко. Встигнути б дістатися до якого-небудь селища, а то доведеться ночувати просто неба.

— Рухайся, Георгу! — гукнув мені мессір Х’юго. — Здається мені, зараз так захурделить, що далі свого носа нічого не розберемо!

— Так, Ваша милосте, починається заметіль! — відповів я, порівнявшись з лицарем. — І сутеніє надто швидко.

— Встигнемо! — відповів Х’юго де Моле, вслухаючись у тривожне завивання вітру. — Там, — вказав він рукою, — за отим пагорбом має бути селище. В ньому й пошукаємо прихистку.

— Вам знайомі ці місця? — обережно поцікавився я, бо знав, що мессір не любив, коли сумніваються у тому, що він каже. Раптом мій кінь зупинився, наче вкопаний, і, фиркнувши, став на диби. Я ледве встиг учепитися руками в його густу, запорошену снігом гриву.

— Мессіре, погляньте! Ось там, попереду!

Мессір Х’юго вже й сам помітив сірі, схожі на розпливчасті тіні, силуети.

— Сторожа нормандських долин! — прошепотів лицар тихо.

— Що, пане? — не розчув я.

— Вовки, — голосніше проказав Х’юго.

Тільки снігова пелена відділяла нас і коней від зголоднілих звірів. А ті, зачувши багату трапезу, що сама йшла їм просто до пащі, ніби застигли в очікуванні.

— Запали смолоскипи! — скомандував де Моле.

Я зняв теплі рукавиці, дістав із сідельної сакви короткі дубові палиці з просмоленими тугими жмутами вовни на кінцях. Тремтячими від хвилювання руками спробував викресати бодай іскру, але пальці тремтіли, не хотіли слухатись. Нарешті вогонь спалахнув і шалено затанцював на вітрі.

— Вважай, це твоє бойове хрещення!— гукнув мені лицар, прийнявши з моїх рук палаючий смолоскип. — Тримай напоготові меч і не відставай! Вперед, Георгу де Гастон!

Паладдін відважно ринувся крізь снігову хурделицю, а за ним, наче тінь, майнув мій Ясін.

— Непорочна Діво! — тільки й встиг я прошепотіти, як один із вовків кинувся навперейми гнідому і стрибнув, намагаючись дістати до його тріпотливої шиї. Мить, — і моя рука тицьнула скаженому звіру просто в пащеку палаючим смолоскипом. Удар мечем, — і вовк з диким завиванням відлетів убік, важко, наче міх, гепнувся об землю.

— Нехай бояться і тремтять від нас всі звірі земні! — почув я крізь завивання вітру голос лицаря. Побачив, як ще один вовк відлетів убік, уражений мечем де Моле.

— Зараз не зовсім час цитувати Святе Письмо! — захлинаючись від колючого вітру, проказав я сам до себе... і помітив наступного вовка.

Мій смолоскип ніби чхав, розсипаючи врізнобіч гарячі іскри. Я щосили кинув його в звіра. Майже наосліп ударив мечем і з полегшенням відчув, як важке вовче тіло сповзає просто під копита Ясіна.

Кінь спіткнувся, але втримався на ногах.

— Швидше, Георгу! Вони не посміють наблизитися до селища! — розрізнив я крізь вітер.

— Пане, та їх тут ціла зграя!

— Тоді, може, залишимося і порахуємо? — гукнув мені лицар, повертаючи свого коня. — Тримайся поряд, тобі кажу! Не відставай!

Білий Паладдін і гнідий Ясін, наче два привиди, майже не торкаючись землі, летіли крізь снігові сутінки, рятуючи з халепи нас, своїх вершників. За нами сірою вервечкою мчала оскаженіла зграя — шість чи сім приземистих нормандських вовків.

Ось і перевал. Звідси у добру погоду мало б виднітися селище. Але зараз за непроникною сніговою завісою навіть вогника не мріло. Впевнившись, що я не відстаю, Х’юго де Моле направив коня вниз, до підніжжя пагорба.

«Невже вовки ризикнуть переслідувати нас аж до селища? — майнуло у мене в голові. — Там же повинні бути собаки... Хоча у таку заметіль добрий господар собаку на вулицю не випустить!».

Перед очима світу Божого не видно! Доводиться покладатися на інстинкт коней. Добре, що хоч вовки, які женуться за ними, не перевертні з нормандських легенд, а звичайні собі голодні звірі. Та вони хитрі і запросто можуть обійти нас із боків. Де ж це кляте село? А може, мессір Х’юго помиляється і ми вже давно збилися з дороги, проїхали його стороною? Ні, не може цього бути!

У моїй голові малюнками пропливали сюжети старих оповідей про сторожу нормандських долин — вовків-перевертнів.

Я чув їх силу-силенну. Нормандія повнилася тими легендами. Тут їх переповідали один одному всі, кому і де заманеться: у шинках і замках, дітям перед сном і дорослим під час спільної трапези; навіть лежачи у подружньому ліжку. Так, у всякому разі, стверджував дядько мессіра Х’юго, Великий Магістр Ордену лицарів Храму Жак де Моле, коли я був ще малим.

Пізніше заради цікавості я навіть замовив собі невеличку товстеньку книжечку зі шкіряною палітуркою, куди взявся записувати усі ці історії. Той нотатник коштував чималих грошей, і мені довелося докласти зусиль, аби оплатити цю забаганку.

Коли сестра мессіра Х’юго, прекрасна Катрін де Моле, дізналася про мій записник, я навіть трохи зніяковів. А вона запрошувала мене до бібліотеки, де, зручно вмостившись у кріслі, слухала ті страшні історії. Іноді до нас приєднувався і сам мессір Х’юго. Ставало ще веселіше. При свічках, під гучне потріскування вогню в каміні я зачитував нову легенду, а коли ж такої не вдавалося почути і записати, мене змінювала Катрін де Моле, розважаючи товариство власними оповіданнями.

Коли черга доходила до мессіра Х’юго, він завжди розповідав особливі історії, котрі змалечку чув від дядька, Жака де Моле, уславленого лицаря-тамплієра. Ті розповіді полонили мою уяву, і я щиро сподівався, що коли-небудь так само, як і родич мого пана, зможу дістатися Святої Землі і звершити немало подвигів, захищаючи пілігримів та християнську віру. А поки що, повертаючись у свою кімнату, я з пам’яті записував слова лицаря у свою книжечку. Рядки були скупими, бо сторінок залишалося все менше. Тож згодом я замовив собі новий нотатник. Товстіший. Не можна допустити, щоб такі чудові історії канули в Лету.

Я зіщулився під жорстким подихом вітру. Теплий плащ на хутряній підкладці захищав тіло від холоду, але так приємно було б зараз опинитися не в цій лютій хурделиці, рятуючись від голодних вовків, а в замку де Моле, біля тріскучого вогню в каміні. Ховаючи присоромлений погляд, в трепетному світлі воскових свічок розповідати пані Катрін чергову романтичну історію про закоханого вовка-перевертня. А може, вона нарешті зрозуміє, що то я сам кохаю її. Може, дозволить бодай покласти голову їй на коліна... Нехай ніжні, витончені руки торкаються мого волосся, а голос лине, наче музика флейти... Ні про що інше я і мріяти не можу! Нехай тільки вона назве моє ім’я: «Георг»!

— Георгу! — я аж підстрибнув у сідлі. Голос мессіра Х’юго лунав зовсім поряд. — Ти що, заснув? Годі мріяти! Ще трохи — і має бути село. Не відставай, де Гастон! Ми відірвалися від них, але будь певен, вовки добре чують свою здобич, нас і наших коней, і так легко не відпустять!

— Мілорде, здається, он там миготить вогонь! — гукнув я, вказуючи рукою вперед. — Щось блимає, пане!

Х’ьюго напружив зір, але нічого не побачив. Густі сутінки, оскаженілий вітер з мокрим снігом, тільки небо ледь вирізняється вгорі...

— О, знову! Дивіться, дивіться!

Тепер уже й де Моле помітив вогник, що ледве жеврів десь за білим маревом хурделиці.

Ми рушили просто до нього як до спасіння. Де вогонь, там і люди... Але чому він самотній? Немов хтось, подібно до нас, заблукав у сніговій заметілі.

Кінь Х’юго став на диби. Голосно загавкав здоровенний собака-вовкодав, а поряд із ним заверещало якесь маленьке створіння із смоляником в одній руці і дерев’яним цеберком в іншій.

— Господи! — вигукнув лицар, зістрибуючи з коня, намагаючись роздивитися ту чудасію. Спішився і я. Собака загавкав ще голосніше, немов оберігаючи маленьку істоту.

Істота заверещала знов і кинулася тікати, але послизнулася і гепнулася на промерзлу землю, ледь встигнувши підняти смоляник, щоб не загасити його. За мить підвелася, уся в снігу, схожа на опудало, але важке цебро заважало рухатися так швидко, як хотілося б, та й довга одіж плуталася в ногах.

Лицар в один стрибок наздогнав її, обережно схопив за руку і повернув до себе.

Полум’я смоляника освітило замурзане личко і худеньку, закутану у лахміття фігурку.

— Та це ж дитина, дівчинка! — розсміявся Х’юго. — Не бійся, мала, ніхто тебе не образить! Я мессір де Моле, а це мій зброєносець Георг де Гастон! Ми добрі християни, — проказав він, усміхаючись.

— Справжні благородні лицарі? — поцікавилася мала. Її страх зник за одну мить, а в очах, що у світлі смоляника нагадували дві єрусалимські маслини, з’явилася неприхована цікавість.

— Ти що тут робиш? Заблукала? Звідкіля ти?

— Пане, — проговорила дівчинка, — я Доріан із таверни пана Фуа. А це мій собака, Шторм. Пані Фуа послала мене по воду...

— А де таверна, мала? Як ти знайдеш дорогу назад? — поцікавився я.

— Шторм виведе... Але пані... Вона вб’є мене, якщо я повернуся без води...

— Нічого не бійся! — відказав Х’юго. Він узяв з її рук смоляник, передав його мені, підхопив дівчинку і посадовив на Паладдіна перед собою. Важке дерев’яне цебро залишилося лежати на снігу.

— Моє цеберко, пане! — проговорила дівчинка перелякано.

— Георг, не забудь прихопити цеберко! — наказав мені де Моле. — Ну, дитино, попроси свого собаку вивести нас у село, до таверни. Тільки швидше, а то вовки з’їдять нас усіх, не перебираючи!

Доріан перелякано подивилася на лицаря, а Х’юго тим часом загорнув її у поли свого хутряного плаща.

— Шторме, додому! — гукнула дівчинка.

Собака одразу замовк, радо покрутив хвостом і повів нас кудись уперед, просто у невідому темряву...

Розділ V

Отець Люк

2016 р.

Україна, Кам’янець-Подільський

вже звикла до того, що можу бачити видіння, часто незрозумілі мені фрагменти й миттєвості чужого життя, виявляти здібності, котрі у реальному, фізичному світі вважаються неймовірними... Все воно виходить якось стихійно, некеровано, саме по собі; раз по раз дає про себе знати, накриває мене з головою, топить могутньою хвилею. Певно, це дар? Прийде час, і я більше не зможу ігнорувати його, відкидати, як непотріб. А коли дар не цінують, він може обернутися прокляттям. Гм... Я навіть точно не знаю, у чому він насправді полягає...

Та повернуся до моїх видінь. До того, яке я бачу доволі часто: вершника, що мчить засніженою долиною на такому ж білому, як сніг, коні. До його плеча, загорнута у хутряну накидку, тулиться дівчинка, зовсім дитя. Ніжне створіння, немов тендітний пуп’янок, висмикнутий з букета чиєюсь сильною рукою. Але їй добре. Вперше в житті. Світло і тепло. І вона, відчуваючи силу, що струменіє від широких грудей вершника, довірливо припадає головою до його плеча ще тісніше. Туманна завіса знову накриває мою пам’ять, не дозволяючи пригадати усі деталі повністю. Але мої видіння останнім часом стали яскравішими, насиченішими.

Тіні розпливаються, і поступово прохолода і просочене запахом гару повітря архівного підземелля повертає мене до дійсності. Знову. Це знову повторилося! Повертаю голову, аби переконатися, чи я справді все ще в архівному сховищі, а не там, незрозуміло де, у моїх видіннях...

Моя поява у цьому архіві стала цілою проблемою для директорки, Дзигальської Алли Матвіївни. Вона — яскравий приклад того, як зручно власну нікчемність прикривати посадою.

З першої миті я зрозуміла, що потрапила у якийсь псевдо-особливий, інший світ. Світ, що попри всі реформи, події останніх років та державні зрушення продовжував жити своїм зашкарублим життям.

В архіві працювало близько двадцяти панянок різного віку, три старих комп’ютери-динозаври та міський телефон.

Про зручності говорити не доводилося, бо єдина вбиральня, якщо так її можна було назвати, мало відповідала своєму призначенню у звичному розумінні цього слова. Вона являла собою старий, понівечений часом радянський унітаз, що ховався в протилежному крилі будівлі, під сходами, граючись у піжмурки з усіма, кому було невідоме місцезнаходження цього імпровізованого клозету, але виникала потреба ним скористатися. Від сторонніх очей унітаз відгороджував шматок рудого гофрованого пластику. Оце й усі зручності. Родзинкою вбиральні було те, що жінці середнього зросту на підборах треба було зігнутися у три погибелі, аби не набити собі гулю на лобі, користуючись цим «леді-румом».

— Яке приниження! — промовила пошепки я, коли вперше побачила цю конструкцію.

— А шо дєлать... — пирхнула пані Дзигальська з очевидним невдоволенням. — Все наше життя — суцільне приниження!

Однак то був лише початок.

Коли директорка вперше провела мене сюди, у підземелля, я мало не зомліла: з брудної сірої стелі просто над нашими головами звисала єдина лампа — такі, мабуть, робили ще у сталінські часи; поряд теліпався обірваний електропровід... Оце так міське архівне сховище!

Куди не ступи, всюди вкритий шаром пилюки мотлох: бляшанки, старі задубілі пензлі, ганчір’я... Стелажі із документами стоять осторонь, немов соромляться власного вигляду. Фарба на них давно облупилася, а полиці від кожного дотику хитаються, як гнилі зуби. Важкі металеві теки та ящики безладно громадяться до самого склепіння над головою. В них — почорнілі від плісняви та смалятини картонні папки — чиїсь історії, чиєсь життя...

— Це все, що вдалося врятувати, — розвела руками Алла Матвіївна. — Усе інше згоріло.

— Як можна в таких умовах зберігати архівні документи? — похитала я головою.

— Кращих умов немає, а на ремонт гроші потрібні, — відказала директорка архіву. — З власної зарплати купувати фарбу, ремонтувати електропровід, парове опалення ми не можемо.

— Тут хоча б чистоту підтримувати і провітрювати зрідка! — не здавалася я.

— Ну, голубонько, — голос пані Дзигальської нервово задрижав, — Ви мене розуму не вчіть! Вас прислали скласти опис уцілілих документів, а не читати мені нотації!

— Тоді, будьте такі ласкаві, підготуйте для мене кімнату, де я могла би працювати. Самі ж бачите: у сховищі ні освітлення нормального, ні чистого повітря, ні столу... — відказала я. Сперечатися з пані Дзигальською у мене не було настрою, та й ні до чого путнього ця суперечка не привела б.

Вона лише знизала плечима.

— Голубонько, у нас не столичний архів, де вмебльовані кабінети і килими на сходах... У нас провінційна установа і відсутність фінансування. А ще — вказівка економити кошти. Усіма можливими способами! — додала вона безапеляційно. — Самі бачите, в яких умовах працюємо... А тут ще й ця пожежа! Сталася хтозна-коли. Досі розгребтися не можемо. Ну, добре, — пом’якшала вона. — Є кімната на другому поверсі. Вона порожня. Там наша прибиральниця тримає свої швабри та відра. Але тітка Галина приходить по обіді, тож Вам ніхто не заважатиме! Занесемо стіл, який знайдеться, стілець... І працюйте на здоров’я!

— А вай-фай? — добила я її.

— Вай-фай відсутній, — добила вона мене.

На краще я й не сподівалася. От ще б хтось ті важкі теки допоміг позаносити, але директорка тоді й словом про це не обмовилася, а вже наступного дня я зрозуміла, що краще переглядати їх просто там, у підвалі, і виносити потроху нагору для більш детального опрацювання.

Наступного ранку Алла Матвіївна сама провела мене до мого імпровізованого робочого місця — маленької задушливої кімнатки з єдиним жалюгідним вікном, нічим не кращої за архівне сховище. Ось тільки замість тьмяної казематної лампи її освітлювало осіннє сонце, а обклеєні вигорілими шпалерами стіни не вкривала пліснява. Під стіною — старий диван, вкритий облізлим оксамитовим покривалом з оленями. Такими ж моя бабуся застеляла стільці на свята, коли ми заїжджалися до неї на гостину. Але на цьому покривалі оксамит від часу протерся і величні лискучі олені на лісовій галяві нагадували тепер радше зграю пошарпаних бездомних собак у занедбаному міському парку. Свій інструмент прибиральниця ховала у старій книжковій шафі без полиць. Зрештою, у кімнаті було досить чисто, що не могло мене не втішити.

Не питаючи дозволу у директорки, я віддерла смужки брудної тканини з віконної рами. Колись ними, мабуть, вперше і востаннє заклеїли це вікно на зиму; прочинила стару потріскану кватирку, протерла підвіконня вологою ганчіркою. Звідси відкривався чудовий вид на міський сквер, де росли старі каштани й акації. Мабуть, весною пахощі їх цвіту наповнили б повітря у цій кімнаті неповторним ароматом... Мить, — і осіння прохолода зациркулювала по кімнаті, заміняючи собою важкий спертий дух. Я підсунула до вікна хиткий письмовий стіл, дістала нетбук.

Ну от, вже краще! Нехай трохи провітриться тут усе. А я мала повернутися туди, до похмурого підземелля.

Довгий коридор, що починався просто за дверима мого «кабінету», вів до архівного підвалу. Я обережно спустилася по слизьких кам’яних східцях вниз, до сховища, і раптом відчула себе героїнею фільму жахів. За законами жанру, не вистачало тільки моторошного саунду та щоб хтось зачинив двері і вимкнув світло, залишивши мене сам на сам із привидами, котрі, без сумніву, мешкають тут... Від такої думки шкіра вкрилася сиротами. Я озирнулася. Металеві теки та важкі, грубо збиті ящики, наче кам’яні мегаліти Стоунхенджу, височіли навколо мене... На кожному з них при тьмяному світлі лампи можна було розрізнити синій слід старої архівної печатки з характерними відмітками. Пил, усюди пил. Шкідливий, їдкий запах горілого паперу і дерева... Одна моя колега так захоплювалася архівними дослідженнями у цьому сховищі, що тепер лікує астму.

Наступного дня я познайомилася із Іваном Трохимовичем, одним із колишніх працівників архіву. Саме він розповів мені, що раніше у цьому підземеллі були тюремні каземати НКВС. Скільки людей звідси на той світ відправили, ніхто точно не знає. Лампа наді мною — свідок усього, що тут відбувалося. З тих часів зосталася... І сьогодні працює як нова!

Від нього ж я дізналася й про подробиці моторошної пригоди, що майже знищила міське архівне сховище. Більшу частину давніх рукописних документів розпродали ще в дев’яностих заїжджим польським колекціонерам та дослідникам генеалогії і, щоб приховати збитки, хтось «нагорі» вирішив влаштувати пожежу. Ця «випадковість», взагалі-то, не повинна була викликати ні в кого здивування. Стара електропроводка, дах, що затікає, та вічно вологі стіни... Замикання могло статися і саме собою. Потім все абияк згромадили у ящики і знесли сюди, в підземелля архівного сховища, залишивши на цілих тринадцять років без усілякого намагання врятувати те, що залишилося.

Тож моє завдання — ретельно розібрати ці завали, скласти опис і зробити звіт по тому, що ще вціліло або можна хоч якось відновити. Однак я маю і власний інтерес, про який не відомо нікому.

* * *

Отож, я вже третій день працюю тут у старому одязі й давно почорнілих від кіптяви рукавичках. Зрідка зупиняюся, п’ю воду. Запаху гару вже не відчуваю. Звикла. Те, що я насправді шукаю, можливо, все ще приховане в одному з цих численних ящиків, під шаром пилу та сміття, обгорілих фрагментів сторінок. На кривоногому столі блякло світить великий електричний ліхтар — ще одне джерело світла в цьому похмурому просторі. Так, умови ще ті!

Місцеві співробітники виказують до мене вдавану повагу. Але я чую, як вони шепочуться за моєю спиною, бачу, як шпигують, як риються у тих документах, які я виношу нагору для більш ретельного вивчення і залишаю на столі у відведеній мені кімнаті.

Їхня поведінка зрозуміла. Вони тут працювали від самого початку і не бажають бачити чужинку, що копається в наслідках давно минулої скандальної події. Але я мовчки продовжую робити свою справу. Тим паче, що окрім виконання цих прямих обов’язків мене насправді цікавить ще дещо... Залишити напризволяще таємницю, яка коштувала мені наукової кар’єри та можливість розкриття якої так раптово випала мені, я вже не можу. Можливо, вцілів ще якийсь слід, можливо, я виявлю щось ще!

Поки мені доручено тут працювати, я можу не таїтися. Адже ніхто не знає, що саме я шукаю насправді...

— Як йдуть справи? Мабуть, замерзли?

Двері відчиняються, і звідкись згори на мене ллється сліпучий потік світла.

— Так... Мабуть, наступного разу доведеться взяти обігрівач, — відповідаю я без тіні інтересу до моєї неочікуваної відвідувачки. — Батареї зовсім не гріють.

Вона — співробітниця архіву, годиться мені у матері.

— З того, що я бачу, документи і до пожежі зберігалися не в ідеальному стані, — досить різко кажу я. Що це зі мною? Чому я так агресивно сприймаю цю жінку? Не вона ж крайня в давнішній історії з пожежею і вже точно не крайня в тому, що безцінні архіви зберігалися, як доведеться! — Вибачте, — намагаюся знівелювати виникле напруження. — Коли працюєш в такому похмурому приміщенні, настрій теж стає похмурим.

Але жінка мило посміхається і спускається по кам’яних східцях униз, до мене.

— Розумію... — зітхає. — А я зробила для Вас каву. І пиріжки принесла домашні, — каже вона, і її обличчя розпливається в приязній посмішці. Мені стає соромно.

— Насправді тут непочатий край роботи. Я навряд чи впораюся за місяць, як прописано. Доведеться посидіти в цьому склепі довше, ніж передбачалося, — відповідаю я на її очевидну пропозицію зробити перерву і бачу, як на мить змінюється вираз її обличчя. Розумію, що ця новина навряд чи порадує директорку архіву.

Жінка тут же мило посміхається і співчутливо киває. Ставить на кривоногий стіл філіжанку з кавою і тарілку з пиріжками. Ох!

— Вгадайте-но, хто зараз там, нагорі, розмовляє з нашою директоркою? — запитує вона із таємничим виразом обличчя. — Нізащо не вгадаєте!

Я і не намагаюся відгадувати, але набуваю зацікавленого вигляду. «Напевно, якийсь черговий комівояжер пропонує придбати окуляри чи парфуми», — вирішую я про себе. Кава така гаряча, що обпікає піднебіння. Міцна — як я люблю! Благодатне тепло розливається по тілу. За це варто подякувати, і я вдячно посміхаюся, знову відсьорбуючи кави.

— І хто ж там? Хтось з вищого начальства заявився?

— Священик! Католицький священик!

Пиріжки смачні, з домашнім сиром і кропом. Поєднання солоного і солодкого мені до вподоби з дитинства.

— Священик? А що знадобилося йому в архіві? — цікавлюся я з напханим ротом. — Цікавлять якісь документи?

— Він не зовсім священик, — повідомляє мені співробітниця архіву. — Якщо не помиляюся, він професор із самого Риму, вивчає історію католицької церкви! — піднявши догори вказівний палець, додає моя співрозмовниця. — Розмовляє польською досить добре. Наскільки я зрозуміла, його цікавлять якісь документи з історії місцевої дієцезії. Святий отець бажає зробити копії цих документів, щоб вони зберігалися в курії, — пояснює вона.

Ага... Поки тут все лежало купою сміття, ніхто особливо не цікавився тим, що тут лежить. А тільки-но поповзли чутки, що залишки обгорілого архіву будуть приводитися до ладу, відразу ж намалювався якийсь професор з Риму в попівської мантії!

— Перш ніж зробити копії, непогано б відшукати оригінали, а я поки що нічого з церковних паперів тут не виявила, — відповідаю я, допиваючи каву. — Можливо, їх уже й немає давно. Згоріли під час пожежі... А можливо, їх спродали ще в дев’яностих ось такому професору з Риму... — кажу задумливо, але бачу, як знову напружується співробітниця архіву. — Чим же я можу йому зараз допомогти? Тут чорт ногу зломить!

— Згадка про ворога роду людського не личить жіночим устам, пані! — почулося польською.

Приємний чоловічий голос долинає згори, і я здригаюся від несподіванки. От вже справді — день сюрпризів!

А між тим кам’яними східцями в обрамленні денного світла, що ллється згори, вже спускається довгоногий, наче фламінго, чоловік. Його черевик необачно зачіпає якийсь предмет, і той з гуркотом котиться вниз, просто до моїх ніг.

— Ви сходите, воістину, як Бог на гору Синай! — вигукую я польською, ризикуючи у відповідь отримати ще якусь духовну настанову на кшталт не вживати ім’я Бога всує.

Проте у відповідь чую коротенький стриманий смішок і цілком неочікувану відповідь.

— Швидше, спускаюся до Аїду, як Орфей у пошуках Еврідіки.

Нічого собі...

— Обережніше, тут повно всілякої всячини, святий отче, і погане освітлення до того ж, — додаю, аби пом’якшити першу частину мною сказаного, а поміж тим ніяковію від його відповіді.

На вигляд він мій ровесник. Який з нього святий отець? Ну, можливо, трохи старший... Господи, і це священик? Але прямокутник комірця-колоратки, єдина біла деталь на його темному бездоганному костюмі, доводить, що так воно і є.

— Ну... я залишу вас зі святим отцем, — співробітниця архіву поспішно самоусувається, забираючи мою порожню чашку. Польська, вочевидь, їй незнайома, і вона, не зовсім розуміючи нашу швидку розмову, відчуває себе зайвою...

— Мені сказали, Вас звуть Едіта, — стримано посміхається отець.

Тепер, коли він підійшов ближче, я можу краще розгледіти його добре поголене обличчя, усміхнені очі і чіпкий, проникливий погляд.

— А мені сказали, Ви — професор історії церкви з Риму...

Він ствердно кивнув.

— Так і є, пані. З Григоріанського університету. Але, пробачте, я не представився. Моє ім’я Люк. Отець Люк, — додав поспіхом.

Він простягнув мені руку для привітання. Було дивно тут, в похмурому підвалі архівного сховища, доторкнутися до чогось теплого на дотик.

— Отець Люк! — повторила я. Срібна каблучка на його пальці холодно блиснула лиш на мить, але я встигла помітити переплетену монограму «IHS».

— Орден єзуїтів? — промовила я більше для себе, ніж для нього.

— Так і є.

— А ще ви не італієць і не поляк, — посміхнулася я. Обмін люб’язностями продовжувався, але цей священик, очевидно, не був налаштований на розмову про себе.

— Француз, — відповів він, немов відмахнувшись від можливих подальших запитань з мого боку. — Едіто, мені порекомендували Вас. Сказали, що Ви можете допомогти в моїх пошуках...

Лише зараз, доторкнувшись до теплої долоні священика, я усвідомлюю, як холодно в цьому підземеллі. Розтираю руки.

— Сподіваюся, що так. Але що саме Вас цікавить, святий отче? Тут, як бачите, ще після пожежі все було звалене абияк.

Отець Люк озирається, і я бачу, як спохмурніло його обличчя.

— Та вже бачу... — вимовляє він, немов спантеличившись на мить. Але в наступну хвилину його обличчя набуває колишнього майже безтурботного виразу.

— Просто може виявитися, що Вас цікавлять документи, котрі могли загинути у вогні тринадцять років тому, — пояснюю я.

Його тон теплішає, на устах з’являється посмішка.

— Якщо Ви дозволите, я міг би Вам складати компанію... іноді...

Я знову ніяковію. Ти диви, який сміливий!

— У святого отця так багато вільного часу?

— Не так багато, як хотілося б, — починає він, якось дивно розглядаючи мене. — Але ці пошуки і є моя робота й обов’язок. Власне, тому я й тут... І я з радістю приходив би сюди, до Вас, після ранкової меси.

«Тільки священика мені тут не вистачало!» — така думка була б цілком доречна в моєму випадку, якби священик не був достатньо приємним співрозмовником. І я наважуюсь на легкий флірт.

— Я не проти, святий отче. Приходьте, коли забажаєте. Тільки одягайтеся менш елегантно, — киваю на його бездоганний чорний костюм. — Тут дуже брудно, як бачите. І, виходячи звідси, треба одразу в душ. Волосся, одяг — все потім буде просякнуте вогкістю і запахом гару...

Мій вид — старі джинси, тепла кофта і хутряна камізелька, геть у пилюці і кіптяві, — тому підтвердження, але, здається, несподіваного візитера не лякає змальована мною перспектива забруднитися по самісінькі вуха.

— Звичайно, — киває він. — Тутешні архіви дуже відрізняються від тих, у яких мені доводилося бувати. Але тим воно цікавіше. Чи не так? Який інтерес сидіти в комфортному, добре освітленому приміщенні і за допомогою різних сучасних ґаджетів вивчати старі документи, перегортати пожовклі сторінки книг? Інша справа тут: похмуро, вогко, загадково... Словом, абсолютно підходяща атмосфера.

Отець Люк поволі обвів поглядом простір сховища, та вже за мить наткнувся на густий морок у найближчому кутку.

— Знущаєтеся? — розсміялася я. — Може, атмосфера й підходяща. Але в таких місцях зберігати старовинні документи не можна. А ці пролежали тут...

— Ну, пані Едіто, то о котрій мені можна прийти сюди, скажімо, завтра? — поцікавився отець Люк, не відкладаючи справи у довгий ящик.

— О дев’ятій. Розпочинаю роботу о дев’ятій, — зітхнула я. Дурна винувата посмішка знову з’явилася на моєму обличчі. — Розпочинала б раніше, але о восьмій тут все ще зачинено.

— Тоді до завтра! — посміхнувся і він у відповідь.

— Тоді... до завтра, святий отче! — повторила я луною.

— Чудово! — отець Люк попрямував до східців, цього разу майже обережно.

Я знизила плечима, проводжаючи його поглядом, поки він підіймався кам’яними східцями.

Схоже, тепер мені нудно не буде.

Перспектива проводити архівні пошуки в компанії священика за інших обставин видалася б мені досить оригінальною. І хоч отець Люк в своєму елегантному вбранні аж ніяк не пасував до убогого інтер’єру архівного сховища, я б залюбки погодилася на таке цікавезне й незвичне товариство, хоча й розуміла: він буде відволікати мене від моїх власних пошуків...

А якщо вдасться-таки відшукати? Нащо ж мені, питається, сторонній свідок?

Однак боялася я марно. Наступного дня отець Люк не з’явився. Не з’явився і через три дні... Так минув тиждень, і я, спочатку трохи збентежена тим, що священик може не дотримувати слова, почала поволі забувати про його дивний візит до архівного сховища.

* * *

Вчора я натрапила на слід. Знайшла стару обгорілу папку із документами якогось смершівця.

А вночі це сталося знову: привидівся вершник на білому коні, що мчав по засніженому простору. Напівсон-напіввидіння, — я не могла розібрати достеменно. Але цього разу все, що я бачила, було ще реалістичніше, ніж будь-коли.

Я відчувала холод на своєму обличчі, відчувала, як дубіють мої ноги. Так, наче я стою босоніж у сніговому заметі. Чула завивання вовків, змішане із завиванням хурделиці...

Прокинулася в холодному поту і довго не могла ні заснути, ні зігрітися, поки не заварила собі трав’яного чаю з краплиною забутого колишніми постояльцями кампарі. І тут, вкрившись із головою ковдрою і насолоджуючись теплом, яке поступово розливалося по тілу, я раптом зрозуміла, чиє обличчя має вершник, котрого я постійно бачу в моїх снах та видіннях. Обличчя отця Люка! Священика, який приходив нещодавно до мене в архівне сховище...

Вранці, перестрибуючи через калюжі, я бігла на роботу і намагалася пояснити собі химерність мого нічного видіння. До чого тут отець Люк? Певно, підсвідомість зіграла зі мною один зі своїх жартів.

Раз по раз протягом дня я знову подумки поверталася у мій сон, пригадуючи нічне здивування від того, наскільки точно риси обличчя отця Люка співпадають із рисами обличчя вершника із моїх видінь.

У сховищі нарешті відремонтували й ввімкнули опалення, та спускатися до підземелля не хотілося. До того ж дорогою до архіву я зайшла в одну із численних сувенірних крамничок Старого Міста і придбала ароматичну лампу, свічки-таблетки й масло помаранчу.

Похмурий інтер’єр мого «кабінету» раптом став цілком привітним і затишним, а повітря наповнилося теплом і помаранчевим, майже різдвяним духом...

Тим часом погода на вулиці псувалася все більше. Сизі хмари клаптями чіплялися за димарі і дахи Старого Міста. Наче куделя, обмотувалися навколо Золотої Мадонни, що височіла на верхівці мінарету, наштрикувалися на хрест дзвіниці кафедрального костелу, проривалися дірами, крізь які від самого ранку лив сірий дощ.

Робочий день добігав свого завершення, а я все ще переглядала винесені з підвалу вцілілі документи, папки й книги, що стосами лежали переді мною на широкому підвіконні. До кожного з цих документів я мала зробити короткий опис-анотацію, а потім внести у архівний реєстр. Завтра я за це і візьмуся, аби хоч якось відтягнути моє повернення до того похмурого підвалу.

А тим часом на вулиці гримнуло так, що аж скло задрижало.

Кажуть, грім у листопаді — це недобре... і я вірю у такі прикмети. Однак коли зручно сидиш на підвіконні зачиненого вікна, негода за склом видається лише полотном, намальованим рукою знервованого художника.

Як подумаю, що доведеться знову виходити під той крижаний дощ, то бажання повертатися у моє тимчасове помешкання, невеличку квартирку на третьому поверсі, котру винаймаю, одразу зникає. Вона коштує мені, як героїн, але я навмисне відмовилася від дешевенького готельного номера, передбаченого угодою.

Моя квартирка має свої переваги, бо досить затишна та укомплектована всім необхідним для людини у відрядженні, що затягнулося, а будинок знаходиться тут же, у Старому Місті. Тож до архівного сховища, моєї теперішньої тимчасової роботи, добиратися від сили хвилин десять.

Отож, ще трошки затримаюся... Ледь не проливши собі на коліна гарячу каву, вмощуюся зручніше, загортаюся у теплий палантин та повертаюся до моєї таємної знахідки. Стара канцелярська папка з проштампованими пожовклими документами раніше належала смершівцю, якомусь лейтенанту Антону Люблінському. Про це засвідчує його автограф, зроблений на внутрішній частині палітурки синім хімічним олівцем. Я знайшла її випадково серед купи інших обгорілих паперів.

Несказанна удача, бо цій папці було простіше згоріти у пожежі чи назавжди зникнути, розчинитися, як і багатьом іншим документам, котрих тепер годі й шукати... Аж ні, вціліла! Подумати тільки, що я знайшла її! Наче незнайомий мені лейтенант СМЕРШу Антон Люблінський наперед потурбувався, аби якомога більше пазлів цієї загадки зійшлися одразу і полегшили мені роботу.

У папці були якісь документи, наспіх підшиті клаптики паперу з нотатками, зробленими нашвидкуруч, а ще...

Гм... У згорілому архіві могли залишитися й інші докази, але чи вціліли вони?

— Грім у листопаді — погана прикмета! — голос тітки Галини, архівної прибиральниці, змушує мене виринути із власних роздумів. — Нізащо у таку негоду не вийшла б на вулицю без потреби, — озивається вона знову. — Мабуть, ночуватимемо сьогодні в архіві обидві...

— А люди он ходять під дощем і нічого! — посміхаюся я, вказуючи прибиральниці кивком голови на здоровенну чоловічу парасолю, під якою хтось енергійно крокує повз архів. Розгледіти згори перехожого краще не можу — заважає крислата парасоля. Всипана гравієм доріжка скрипить під швидкими пружними кроками перехожого. За мить він вже проходить під вікном мого «кабінету». Мабуть, добряче спізнюється, бо не йде, а, здається, летить над скрипучою доріжкою з гравію. Раптом з-під чорного кола парасолі вигулькує щось схоже на довгу чорну спідницю...

Коли його постать трохи віддаляється, стає зрозуміло, що то священик, а те, що нагадувало мені чорну спідницю, були краї сутани.

— Наш новий вікарій, — промовляє тітка Галина, і собі ледь глянувши крізь вікно униз. — Упізнаю його здоровенну чорну парасолю. І ходу. Як по плацу марширує, — додає вона після невеличкої паузи. — Мабуть, поспішає на вечірню месу...

За мить вона зітхає і знизує плечима.

— І що їх змушує давати ту обітницю безшлюбності? — проказує, наче сама до себе.

Вікарій? Невже отець Люк?

Я відкладаю смершівську папку, бо розумію, що попрацювати «ще трошки» мені вже не вдасться. Тітка Галина безцеремонно грюкає стільцями, пересуває їх туди-сюди... Доведеться тихенько заховати документи у сумку та переглянути удома.

Прибиральниця енергійно натирає стару дерев’яну підлогу і, звичайно, нічого не помічає... Раптом рвучкий порив вітру вигинає парасолю панотця навиворіт, вихоплює її з руки і з силою кидає об землю.

Це стається знову, хоч я і не бажаю свідомо нічого такого робити...

Ну ось, тепер я можу його добре роздивитися: це справді отець Люк. Правда, у більш звичній для місцевих священиків сутані, а не у своєму елегантному чорному костюмі з білим прямокутником комірця. В одній руці валіза. То його, видно, просто не було у місті. А у іншій...

У цю мить його парасоля немов божеволіє: підстрибує, вигинається і котиться великим чорним колесом назад по доріжці із гравію, просто під вікно, з якого за всім, що відбувається, спостерігаю я...

Не знаю, чи католицькі священики займаються спортом, але цей панотець досить спритний: крутнувся на місці і, підібравши краї сутани, кидається наздоганяти утікачку. А її, наче перекотиполе, вітром жене все далі, на проїжджу частину.

Отець із грацією кугуара робить стрибок і вправно ловить парасолю у ту саму мить, коли вона ось-ось має викотитися на дорогу, простісінько під колеса автівки.

Промоклий під рясним дощем священик знову розгортає її над собою. Підіймає голову і на якусь мить ми зустрічаємося з ним поглядами.

Чи то мені здається, чи справді так, але він злегка усміхається, помітивши мене на підвіконні. Але я не можу стверджувати напевне. Може, отець Люк просто злий, що вимок до нитки так по-дурному, і то не посмішка, а його обличчя кривиться від роздратування? Я знову повертаюся у моє нічне сум’яття. Вершник із моїх видінь з обличчям місцевого священика! Можливо, той сон був якраз до цієї пригоди з парасолею?

Зрештою, даремно тоді отець Люк видався мені таким ввічливим. Мав би хоч привітатися для пристойності! Звичайно, після перегонів із парасолею під дощем йому було не до реверансів. А може, він мене просто не впізнав за склом?

— Так, це справді вікарій, — констатую стримано для тітки Галини. — Він приходив до архіву нещодавно. Шукає документи, пов’язані з діяльністю костелу...

— Красунчик! — прицмокує язиком прибиральниця, що якраз встигла побачити щасливий фінал повернення парасолі-втікачки до рук її господаря.

— Ми із сусідкою Нелькою ходимо до костелу. Там чули, що він чи то німець, чи то француз... Але добре розмовляє польською та російською. Місіонер, чи як там їх називають... Ім’я у нього дивне таке... — прибиральниця наморщує лоба. — Ніяк не запам’ятаю... Пані Едіто... — не вгаває вона. — А Ваше ймення теж не зовсім наше... То хто Вас так назвав?

— Бабуся, — відповідаю.

— Невже на честь Едіти П’єхи?

— Саме так, — відповідаю, а в душі сміюся.

Тим часом за вікном священик встигає зайти за ріг будівлі. Разом зі здоровенною парасолею він наче розчиняється у темному проході костелу...

Даю собі ще один шанс попрацювати, — може, тітка Галина нарешті залишить мене у спокої...

— Додому ще не йдете?

Потерта канцелярська папка знову лягає мені на коліна.

Я майже нічого не встигла переглянути, окрім пожовклого аркуша з побляклою смершівською печаткою у лівому верхньому кутку, з численними помітками та резолюціями. Та він, направду, на мільйон, бо то не просто аркуш, а перелік! Перелік тамплієрівських клейнодів, які я без вагань упізнала за цим детально складеним документом.

7 червня 1945 року.

Відділ контррозвідки «СМЕРЧІ» 5-ї ударної армії.

Товаришу Васильєву.

Акт.

Надсилаю Вам перелік вилучених у ворога цінностей, підготовлених до вивозу у Німеччину з окупованого міста К.-Подільського. А саме: ритуальні предмети церковного призначення, викрадені ворогом з єзуїтського храму. З них:

84 книги 1453-1647 рр., видані латиною, мають сигнатури К.-Подільської єпархії і єзуїтського храму;

картина із зображенням лицарів в старовинній золоченій рамі;

9 підсвічників XVI-XVII ст. срібних;

престольне розп’яття, оздоблене, ймовірно, дорогоцінними каменями;

6 печаток, дві з них скріплені ланцюжком, на них зображення двох вершників та куполи храму;

одинарна печатка з кільцем;

печатка на срібній каблучці;

дві печатки на бронзових каблучках.

Усі предмети належить передати в державний архів м. Κ.-Подільський для подальшого зберігання.

Начальник відділу контррозвідки «СМЕРШ»

5-ї ударної армії, полковник Олександр Карпенко.

З усього тексту поглядом вибираю рядок, де йдеться про печатки із символами тамплієрів та про те, що всі ці перелічені артефакти мають знаходитися в державному міському архіві... Себто там, де я їх і надибала свого часу!

Виринаю зі своїх роздумів.

— Треба йти... — відповідаю без особливого ентузіазму. Спускаюся з підвіконня.

І справді, чого я тут сиджу? Вдома мені точно ніхто не завадить розібратися у цих записах. Тільки от змокну до нитки навіть під парасолею, поки ітиму. Та вибору немає... До будинку ходу — всього нічого. Не викликати ж таксі!

Вже переступивши поріг мого тимчасового помешкання, стріпую на килим мокру парасолю і кладу її, розгорнуту, у куток: нехай висохне до ранку. Сама ж — зуб на зуб не потрапляє — думаю лише про одне: швидше б прийняти гарячу ванну, зігрітися і нарешті засісти за ті документи! Попри офіційну заборону виносити з архіву будь-що без дозволу директорки я все ж таки взяла їх додому. Зрештою, кому відомо про цю папку, окрім мене? Нікому! Тому, поки я не внесла її наповнення до реєстру, мовчатиму та вивчу у спокійній обстановці...

Засинаю пізно, десь о третій. Просто з папкою у руках. Вночі мені знову сниться мій звичний сон... Тільки от гадати, хто той вершник, мені вже не потрібно. Я чітко бачу обличчя вікарія, отця Люка. Суворий погляд з-під великої хутряної шапки і стиснуті вуста, що наче застигли від холоду блідою хвилею. Бачу дівчинку у хутряній накидці, що тулиться до грудей вершника, чую завивання вовків, змішане із завиванням вітру... У це виття стихії і диких звірів вплітається ще один звук — звук людського голосу. Він проривається крізь вітер, наче здаля, і я помічаю того, хто раніше ніколи не приходив у це видіння — ще одного вершника. Він мчить позаду, у його руці чмихає іскрами смоляник... «Обережно, мессіре, сторожа нормандських долин!» — гукає він. І все розпливається, змішується і тане. Я прокидаюся.

— «Сторожа нормандських долин...» — повторюю дорогою на роботу вранці. — Що воно таке? Незрозуміло...

* * *

У костелі майже порожньо — будній день... Тільки дві літні парафіянки на передніх лавах сиділи, молитовно перебираючи свої чотки. На дальній примостилася я. Прийти до костелу спало мені на думку ще вранці. Зрештою, це ж не приватна територія. А бажання зрозуміти зв’язок між моїми видіннями та реальним отцем Люком не давало спокою. До того ж вікарій, що сам шукав зустрічі зі мною більше тижня тому, так і не навідався до архіву... Пропав інтерес до пошуку церковних документів? Чи, може, відлякали умови, в яких довелося б працювати?

«Ну добре, — міркувала я. — Можливо, він був відсутній. Я ж бачила, як він чимчикував того дощового дня до костелу, тримаючи у руках валізу... Але після пригоди з парасолею минуло вже кілька днів... Чому ж він не прийшов?»

Я не планувала, що зустріну отця Люка отак запросто у самому костелі, хоча й сподівалася, що мені пощастить. Та все склалося навіть краще, ніж я гадала.

Він з’явився з бічних дверей із записником в руках. Чорна сутана додавала елегантності його худорлявій, але міцній статурі.

Та ось він розгорнув свій записник, зсунув окуляри на носа і вмить перетворився з молодого елегантного чоловіка на заучку-бурсака. Я не втримала посмішки.

Тим часом отець Люк почав обходити зал костелу, заглядаючи кудись вгору, на високі стіни, й занотовуючи щось у свій записник. Я лише за мить зрозуміла, що саме, коли прослідкувала за його поглядом: через затяжні осінні дощі старий дах почав підтікати й стіни «зацвіли», особливо в закапелках, де завжди панували сутінки.

Мабуть, він мав зробити якийсь звіт або перевірити, де потрібен ремонт стелі.

Отець Люк просувався все ближче і ближче до моєї лави, і я вже було пожалкувала, що наважилася прийти до костелу. Правда, ще залишався шанс піти звідси непоміченою.

— Едіто?

Поки я вагалася, він таки розгледів і впізнав мене. Кілька кроків, — і отець Люк вже стоїть поруч зі мною.

— Радий Вас побачити знову, — проказав він приязно. — Ви дозволите? — додав, вказуючи на вільне місце біля мене.

— Так, звичайно, — відповіла я.

Отець Люк присів на лаву, поклавши записник поряд. Його довгі, наче у піаніста, пальці сплелися між собою, і я знову побачила на одному з них єзуїтський срібний перстень із монограмою.

— Мушу вибачитися, Едіто, — почав він просто. — Я мав терміново відбути до Варшави, тож не було змоги попередити Вас, що роботу доведеться відкласти на тиждень. Але ось справи залагоджено і я готовий хоч завтра узятися...

— О, то не страшно, — відповіла я. — Усі документи, пов’язані з діяльністю костелу, котрі мені вдалося знайти за ці дні у тому рейваху, я відкладала окремо, тож навіть коли поїду з міста, Ви з легкістю зможете їх переглянути.

— Поїдете з міста? — перепитав отець Люк. — Надовго?

— Ну... назавжди, — відповіла я, відчуваючи якусь збентеженість у його тоні. — Це просто відрядження, що затягнулося... На жаль, я не місцева і моя робота у архіві — лише завдання, яке я мушу виконати і повернутися до столиці, додому...

— Шкода... — сказав він. — Тоді мені доведеться відкласти деякі справи, аби мати можливість поспілкуватися та попрацювати з Вами, як я й планував. Мені дуже не вистачає товариства моїх колег з Григоріанського університету. Оце я і їздив на зустріч із ними до Варшави, адже останні п’ять років я присвятив викладацькій та науковій роботі... А цей дім Божий потребує не тільки молитов і проповідей, але й просто робочих рук... Тож із викладача я мусив перетворитися на господарника, що не усім до снаги зробити одразу. Мені так точно.

— А що Ви робите з оцим записником? Ревізію? Невже переписуєте церковне начиння? — поцікавилася я тим часом.

— Ні, ні... — похитав головою отець Люк. — Занотовую, де необхідно зробити ремонт. Он бачите сповідальню? За нею стіна вкрилася пліснявою...

— Шкода... — проказала я, перевівши погляд туди, куди вказував отець Люк. — Вона дуже гарна, червоного дерева, якщо не помиляюся.

Вікарій кивнув.

— Так, червоного. До того ж старовинна і важка. Я навіть з місця не зміг її зрушити. А волога і цвіль можуть її добряче попсувати... Тож доведеться покликати когось на допомогу, аби відсунути подалі від стіни, поки дах не полатають.

— Її не зрушать з місця і п’ятеро здорових чоловіків... — промовила я.

Оцінити вагу сповідальні було на відстані складно, але відсунути цю «бандуру» справді не так просто...

— А як Вам місто, отче? — поцікавилася я. — Чула, Ви не так давно прибули сюди.

— Що? — перепитав вікарій трохи розгублено, наче замислився про щось своє. — А-а-а, так, місто... На жаль, у мене не було достатньо часу, аби помилуватися місцевою архітектурою та краєвидами, — мовив він. — Відколи я тут, не вдалося ні разу... Але я читав дещо! Тут, при костелі, є непогана бібліотека. Багато сучасних книг про історію міста і замку... Є навіть старовинні фоліанти...

— Тоді Вам обов’язково треба порівняти, пане вікарію, написане з реальністю! — Я піднялася, бо, на відміну від отих жіночок, була одягнута досить легко і відчула, що починаю замерзати.

— То Ви вже йдете? — запитав вікарій, і собі піднімаючись. В його сірих очах, схованих за скельцями окулярів, майнуло щось схоже на розчарування.

— Так, мені пора. Ми ж іще побачимось, пане вікарію!

Він хитнув головою.

Погляд сірих очей отця Люка раптом прояснів.

— Буду завтра обов’язково!

Та я вже прямувала до важких різьблених дверей костелу.

* * *

Темрява, змішана з густим туманом, влягалася на кривих вуличках Старого Міста. Тільки жовті плями ліхтарів і фари автомобілів додавали цій флегматичній картині життя. Поодинокі перехожі, ковзаючи, поспішали додому. Наче для більш готичного антуражу годинник на міській ратуші голосно пробив дев’яту.

Я вдихнула холодне повітря. Пахло снігом, який ще не випав...

І все ж таки цікаво, що змусило його податися у католицькі священики?

Якщо він завтра прийде до архіву, обов’язково запитаю.

* * *

Едіта пішла так швидко, що він не встиг попрощатися як слід. Можна було б наздогнати її, але ж... гм... Католицький священик, що, підібравши сутану, намагається наздогнати молоду прихожанку, — м’яко кажучи, дивна картина.

Отець Люк струснув головою, проганяючи ці думки, взяв із лави свій записник і швидким кроком попрямував до сповідальні. Його чекають справи, і непогано було б покликати кількох братчиків-ченців на допомогу. Сам-один він не впорається, це вже зрозуміло!

Раптом вікарій зупинився. Що за дивина? Ні, йому не здалося: різьблена сповідальня, котра ще п’ять хвилин тому стояла впритул до стіни, була відсунута убік на добрих три кроки! Тепер навіть огрядний брат Юзеф міг завиграшки пройти між сповідальнею і стіною! Коли?.. Як?.. Хто?..

Вікарій зняв окуляри і оглянув сповідальню ще раз. Озирнувся. Літні парафіянки побожно перебирали свої чотки. Та не могла ж вона сама посунутися! Навіть якби хтось узявся совати сповідальню під час його розмови з Едітою, не помітити цього було б просто неможливо! Сповідальня ж постійно знаходилася у полі його зору!

Намагаючись не привернути увагу стареньких, вікарій втретє оглянув місце, де сталося диво, намагаючись знайти хоч якесь логічне пояснення тому, що трапилося. Даремно! Тільки на кам’яній підлозі залишився білий слід, наче хтось щосили штовхав сповідальню подалі від стіни.

Розділ VI

Пані Зірка

анкові сутінки поволі розступалися. Я, поспішаючи, зійшла з тротуару на доріжку з гравію, аби не послизнутися на гладкій від нічної вологи бруківці.

Сьогодні п’ятниця, і я напередодні вихідних вирішила прийти на роботу раніше. Директорка архіву, неначе впевнившись у тому, що у мене немає мети обкрадати архівне сховище, нарешті спромоглася виписати мені дублікат ключа від вхідних дверей, і тепер я могла розпочинати роботу раніше за всіх, не залежачи від працівників архіву, а отже і додому могла повертатися раніше.

Ковзнувши ключем по замковій шпарині, я зрозуміла, що не все так просто і відчинити старі двері архіву мені навряд чи вдасться самотужки. Обережно спробувала знову крутнути ключем вліво, потім вправо... Куди там! Він ледве повертався...

— От же ж дідько! — пробурмотіла я собі під носа. — Схоже, я щось зробила цьому замку і тепер матиму ще й неприємності від директорки!

— Негоже згадувати ворога роду людського з самого ранку, — раптом почула я над вухом й аж підстрибнула від несподіванки. Рвучко повернулася, мало не послизнувшись на обмерзлій бруківці. Хтось мене схопив і втримав на ногах. Постать у темній сутані... Отець Люк!

— Якщо дозволите, я спробую допомогти відчинити цей замок...

— Отче... Ви мене налякали! — майже розгублено вигукнула я, звівши очі на нього. — Що Ви робите тут о цій порі?

— Йду на вранішню месу, — відповів він із тією ж дивною посмішкою, забираючи мою руку зі злощасного ключа, що застряг у замковій щілині. — Костел поряд із архівним сховищем, тож я просто проходив повз. А чому Ви так рано прийшли на роботу? — поцікавився він. Не зводячи з мене погляду, обережно, наче намацуючи зазубринами ключа замкові нутрощі, отець Люк спробував порухати самим ключем. Натиснув на нього, трохи відсунув назад і повільно крутнув убік. Нерухомий у моїх руках, ключ раптом піддався і поволі повернувся у замковій щілині. Потім ще і ще раз... У замку щось клацнуло, і двері прочинилися.

— Вирішила попрацювати, доки нікого немає... — зніяковіло відповіла я. — Дякую, що допомогли відчинити ці кляті двері.

— Ну-ну, це всього лиш задубілий на холоді замковий механізм, який до того ж, схоже, давно ніхто не змащував, — відповів отець Люк, простягаючи мені ключа. — Якщо Ви не проти, Едіто, як і казав, я прийду одразу після меси до архіву.

— Добре...

Ото й усе. Священик пішов собі далі, до костелу, а я, спантеличена, продовжувала ще якусь мить стояти перед відчиненими дверима. Увійшовши, зачинила їх за собою. Це вже було нескладно.

У сховищі майже темно. Тож я, присвічуючи собі мобільником, піднялася нагору, до свого «кабінету», прочинила двері, увімкнула світло... І тут я зрозуміла, що сама нізащо не спущусь униз, у глуху темінь підвалів архіву. І про що я тільки думала?! Невже збиралася у тій моторошній тиші працювати до приходу решти працівників?

«Саме так!» — проказало моє сумління. Вмикачі всі на щитку при вході, тож ввімкнути світло поверхом нижче та у підвалі буде нескладно...

Я знову вийшла у темний коридор, притримуючись хитких перилець, почала спускатися вниз, до виходу... Якась дурня! Наче я хочу всю роботу за сьогодні переробити! Навіщо пертися раніше за всіх у цю темінь?!

У архівному сховищі було справді моторошно. Нарешті світло мобільника вихопило у темряві щиток із відхиленими дверцятами. Тепер би ще розібратися, що тут і де... Ось він, жовтий паперовий квадратик із написом «Коридор». Клацаю одним вмикачем, іншим, над яким такий самий квадратик із написом «Підвал»... Світло не вмикається... Що таке? Чому? Однак всі мої зусилля марні. Світло не бажає вмикатися. Я збираюся з думками. Набираю повні груди повітря, намагаючись сконцентруватися. Нічого не виходить... Може, справді краще зачекати, поки хтось прийде і ввімкне це кляте світло? Але тільки-но я повільно видихаю, приміщення архіву заливає примарне світло енергозберігаючих лампочок. Поволі яснішає. Тепер вже не так моторошно, і я прямую у підвал. Старезна, сталінських часів лампа під склепінням горить, все на місцях, як я і залишила учора... Ну що ж, тепер можна переодягтися та спуститися сюди, до праці...

Незабаром всі посходилися. До мене з коридору раз по раз долітали чиїсь кроки та голоси: «Дивно... На щитку все вимкнуто, а у коридорі та підвалі горить світло... Знову щось із щитком коїться!»

Я ж тим часом виклала на столі цілий стос обгорілих папок та документів, котрі планувала передивитися сьогодні. Якщо отець Люк справді вирішить прийти, то його чекатиме чималий кавалок роботи... Проте було вже о пів на десяту, а вікарій все не з’являвся.

Зате мене вельми ввічливо запросила до себе директорка архіву Алла Матвіївна. На столі її не дуже ошатного кабінету вже парувала кава, і директриса люб’язно запропонувала присісти.

— Які маєте плани на вечір, Едіто? — поцікавилася вона.

Дивне запитання. Та й люб’язність директорки, яка за весь цей час мене майже демонстративно не помічала, теж була досить дивною.

— Плани на вечір? — мої брови здивовано поповзли вгору. — А що саме Вас цікавить, пані директорко?

Пані Дзигальська підсунула свій стілець ближче до мого і простягнула мені філіжанку з кавою.

— Мене сьогодні запросили на гостину до однієї вельми поважної і шанованої дами у нашому місті, — тихо, по-змовницьки проказала вона.

Ні, з Аллою Матвіївною щось явно було не так.

— Гарно, — відповіла я, намагаючись зрозуміти, куди хилить Алла Матвіївна. — А до чого тут я?

— Ви запрошені також, — з дивним блиском захоплення в очах повідомила мені директорка.

— Я? — моєму здивуванню не було меж. — А чому я? Абсолютно чужа людина у цьому місті... Ні-ні, думаю, то незручно, до того ж...

— Не будьте впертюхом, Едіто! — перебила мене директорка. — Пані Зірка з тих місцевих поважних персон, яким не відмовляють, коли вони запрошують до себе на гостину, — продовжила змовницьким голосом вона. — А робить пані Зірка це вкрай рідко і запрошує не усіх підряд...

— Пані Зірка? Чому Ви так називаєте цю жінку? — поцікавилася я.

— Бо це її ім’я — Зірка! — майже урочисто повідомила директриса. — Ви ж чули про ті часи, коли дітей називали Октябринами та Ленініанами? Ось батьки пані Зірки і назвали її так. Отож, сьогодні, я гадаю, Вам варто піти з роботи на годину раніше та причепуритися. Я заїду за Вами на таксі, Едіто, і вже разом поїдемо до пані Зірки.

Нічого собі... Отак нахабно розпланувати мій вечір я не дозволяла нікому вже давно, навіть власній мамі... Чому я маю їхати до якоїсь місцевої «поважної особи» на гостину? Навіщо мені це?

— Не знаю, Алло Матвіївно, чи я зможу... — здалеку почала я. Але директриса навіть слухати не стала мою нашвидкуруч вигадану відмовку.

— І не думайте відмовлятися, любонько. Вважайте це обов’язковим заходом! — проказала мені директорка архіву впевнено. — Інакше пані Зірка вважатиме, що ми виявили до неї неповагу.

— Ми? Мова тільки про мене...

Та Алла Матвіївна навіть не звернула уваги на мої слова.

— Іноді вона збирає у себе вдома вишукане товариство, ми спілкуємося... — продовжувала вона натхненним тоном.

— Алло Матвіївно, але до чого тут я? Я навіть не знайома з цією дамою...

— То Ви не знайомі! — відмахнулася від мене начальниця. — А вона, певно, вже все про Вас знає. Словом, самі все побачите. Отож, тепер гайда, допивайте свою каву й до роботи, а ввечері, так і знайте, жодних відмовок!

Трохи спантеличена, я знову повернулася до архівного підземелля. Хто така пані Зірка? Що потрібно місцевій матроні від мене, приїжджої людини? Знайти відповіді на всі ці питання я могла, лише погодившись піти з Аллою Матвіївною на вечірку. «Та й зрештою... — міркувалося, — що я втрачаю?»

— Як бачите, я виправляюся! — його голос пролунав саме у ту мить, коли я діставала важелезну теку з металевого стелажа. — Ваші колеги мені сказали, що Ви, мабуть, у підвалі. То ось і я...

— Ви сьогодні вдруге лякаєте мене, отче! — проказала я, ледь не впустивши теку з несподіванки. — Але Ви знову з’явилися вчасно, бо ці металеві теки страшенно важкі.

Я повернулася до отця Люка і тут мало не впустила теку вдруге, бо замість священика, якого я очікувала побачити, до мене по східцях спускався вельми привабливий молодий чоловік у темних джинсах й светрі. Зовсім не схожий на того вікарія у довгій чорній сутані, з яким я сьогодні зіштовхнулася біля дверей архіву.

— Дозвольте... Таки важкенька! — отець Люк похитав текою і примостив її на край столу. Заіржавілі обідки залишили на його шкіряних рукавичках брудний слід.

— Ну ось, можете починати.

Та він і сам одразу підсунув ближче один зі стільців, всівся і почав обережно по одній діставати обсмалені папки.

Декотрі кришилися в руках, деяких вогонь майже не торкнувся.

Він уважно переглядав уміст кожної і, не знаходячи нічого цікавого для себе, складав у акуратний стос, котрий опісля я мала винести нагору і переглядати вже вдруге.

Мовчанка, що залягла у склепінні, не була незручною, швидше — діловою. Тож я цілком поринула у роботу, на якусь мить навіть забувши, що отець Люк тут же, поряд, за хитким столом. Час у підвалі сховища минав непомітно. Він діставав теку за текою, і ми переглядали їхній вміст. Він — у пошуках церковних документів, а я...

— А що Ви шукаєте, Едіто? — раптом поцікавився він, перервавши мовчанку.

— Я? — і чого він запитує? — Нічого... Здається я вже казала Вам, отче, що маю просто привести ці документи до ладу та зареєструвати кожну папку...

— Ви зовсім не схожа на людину, що виконує казенну роботу... — отець Люк раптом відклав папери вбік, трохи нагнувся і подивився на мене з-під звисаючої лампи. — Ви так захоплено переглядаєте кожен аркуш... От у мене і склалося враження, наче Ви теж шукаєте щось серед цих обгорілих документів...

— Просто люблю свою роботу, — зніяковіло стенула я плечима. — А за кожним таким аркушем стоїть чиєсь життя... Ви ж мене, напевне, розумієте...

— Аякже, — отець Люк ствердно кивнув, проте до перегляду паперів не повернувся. Переплівши свої довгі пальці, він продовжував дивитися на мене з якоюсь дивною цікавістю.

— Ви обіцяли мені екскурсію, пам’ятаєте? Мої пізнання історії цього міста майже мізерні... То, можливо...

Я здивовано підняла очі на отця Люка.

— Я би із задоволенням, — проказала у відповідь, — та, на жаль, не сьогодні. Сьогодні я маю йти на нудне збіговисько до якоїсь місцевої матрони...

— До якоїсь місцевої матрони? — перепитав отець Люк.

— Саме так. Директорка архіву просто змусила мене і сказала, що відмовок не прийме...

— Тоді, можливо, завтра... — проказав безтурботно отець Люк. Жодного підступу у його словах вловити було неможливо. — Я поки що зовсім чужий у цьому місті, тож хотілося би знайти друзів, які б розділяли моє захоплення історією, — пояснив він просто свою настирливість. — Шкода, що скоро Вам доведеться повертатися до столиці... Але часто буває так, що наступна зустріч відбувається швидше, ніж ти думаєш, — раптом додав із посмішкою.

— Так... буває іноді, — зітхнула я. — Завтра — будь ласка.

Допомігши занести відкладені папки нагору, отець Люк ще раз переглянув знайдені цікаві йому аркуші, попросив мене їх відксерити і приязно зі мною попрощався. Ну ось, схоже, тепер мені додавалося роботи. Я мала ще й зробити ксерокопії з тих документів, котрі його зацікавили. Та легке невдоволення губилося у незрозумілому дивному передчутті в очікуванні завтрашньої прогулянки містом із отцем Люком. Ще ніколи мені не доводилося проводити екскурсії для священиків. Однак, судячи з усього, отець Люк був абсолютно щирим у своєму бажанні відволіктися від усіх цих обов’язків прораба, що неждано звалилися на нього. У Римі йому навряд чи доводилося займатися таким.

Я побачила з вікна, як він вийшов з приміщення архіву, підняв голову і, вгледівши мене, злегка помахав рукою. Я мимоволі подумала, що якби він був мирянином, то я, не задумуючись, попросила би у начальства продовжити моє відрядження ще хоч на тиждень. А так... що взяти з католицького священика? Навпаки, доводиться кожної миті нагадувати собі, що він не звичайний хлопець, з яким можна перекидатися жартами, фліртувати чи піти на каву.

Увечері Алла Матвіївна, як і обіцяла, заїхала по мене на таксі і разом ми вирушили до нашого пункту призначення. Всю дорогу директорка помітно нервувала, підправляючи то макіяж, то зачіску. Я ж ніяк не могла зрозуміти, звідки така знервованість, і тільки переступивши поріг дому пані Зірки, второпала: для пані Дзигальської це запрошення було своєрідним пропуском у місцеве світське життя. Звідси і знервованість, і сукня, яку вона, вочевидь, одягнула вперше і почувалася у ній вкрай незручно.

Я ж не стала якось особливо викаблучуватися: чорна спідниця-«олівець», така ж чорна водолазка та шовковий смарагдовий шарфик, скріплений вінтажною брошкою. Достатньо просто і непретензійно як для людини, що збирається провести вечір у незнайомому товаристві.

Маєток пані Зірки стояв на тихій вуличці, навпроти спуску до міського парку. Нічогенький триповерховий будинок скидався на справжню фортецю з двома готичними башточками по боках, оточену височенним кованим парканом.

Сама пані Зірка, вже немолода гостроока жінка в чорній сукні та справжніх перлах, що обмотували її шию кількома низками, виглядала досить елегантно.

— Оце і є наша Едіта, — відрекомендувала мене директорка господині маєтку, і пані Зірка приязно усміхнулася. Я ж відчула себе професором Плейшнером, що не помітив на підвіконні горщика з квіткою і потрапив на провалену явку.

— Сподіваюся, я не відірвала Вас від важливих справ? — поцікавилася господиня маєтку. — Бо маю до Вас дещо, тому й передала Аллою Матвіївною запрошення від свого імені до нашого невеликого товариства.

Пані Зірка провела нас у хол, а далі — у простору вітальню, заставлену горщиками із буйною зеленню, різноманітними вазами в марокканському й античному стилях, скульптурами янголят та барельєфами із зображеннями взяття чи то Трої, чи то Карфагену. А ще — картини... Їх було, мабуть, штук із двадцять — ціла приватна галерея.

Я мимохідь кинула оком: сільські пейзажі, натюрморти та зображення місцевої фортеці у різних ракурсах. Складалося враження, що пані Зірка побувала на пленері вихованців художньої школи, а потім всі їхні роботи без розбору забрала собі.

— Подобається? — поцікавилася вона, мабуть, прослідкувавши за моїм поглядом, і тим самим поставила мене у вкрай незручне становище. Картини, вочевидь, не представляли ніякої особливої художньої цінності, і я не дуже розуміла, як пані, котра може дозволити собі такий маєток, прикрашає стіни вітальні настільки звичайними полотнами. Але, можливо, люди, що створювали ці картини, мали для пані Зірки якесь особливе значення. Тому я лише стримано посміхнулася.

— Я не здобувала художню освіту, — промовила раптом пані Зірка. — Пишу картини, як умію і тоді, коли є настрій.

— То це Ваші? — не могла стримати здивування я і вже уважніше обвела поглядом полотна.

Мабуть, після такого сміливого зізнання гості починали розсипатися компліментами художниці... Я ж вирішила помовчати, аби подумки насолодитися чудесним ефектом виразу збентеження на обличчі господині маєтку, що не отримала своєї традиційної порції підлабузництва.

— Так, так, Едіто, — Алла Матвіївна, про присутність якої я майже забула, подала голос. — Пані Зірка захоплюється живописом. Правда ж, чудесні роботи?

Я внутрішньо розсміялася, бо уявила якусь бідну сироту, що знаходиться під опікою пані Зірки, і так пишається її роботами, що прикрашає ними стіни власної вітальні. Тільки таке могло б виправдати цю імпровізовану картинну галерею, котру вона мені так захоплено демонструвала під очевидне підлабузницьке нахвалювання Алли Матвіївни.

Я не стала говорити про свої сумніви вголос та, наблизившись до картин, знову дещо помітила: в кутиках полотен, де зазвичай мав би бути автограф художника, чорніли прямокутники.

— А що це? — поцікавилася я у пані Зірки.

Її погляд на секунду знову розгублено забігав. Чи не забагато сюрпризів для неї приніс мій перший і, напевне, останній візит? Але вона себе миттю опанувала, і я почула у відповідь дивну, ще більш незграбну, ніж оті її картини, брехню.

— Знаєте, кожну свою роботу я підписую рядком з якогось улюбленого вірша чи афоризму, а потім замальовую, так що про написане знаю лише я. Це допомагає, якщо виникають проблеми з авторством.

З авторством? Вона знущається? Навіть якщо усі ці картини й справді належали б її пензлю, невже вона всерйоз вважає, що хтось спокуситься видавати їх за свої?

— Пані Зірка бере участь у дуже престижних художніх виставках. В Голландії її роботи були оцінені в шалені гроші... — знову встряла у розмову пані Дзигальська. Увага патронеси до моєї скромної персони Аллу Матвіївну, вочевидь, бентежила, і вона раз по раз намагалася нагадати про свою присутність бодай компліментом на адресу господині маєтку.

Господи, яка «пурга» вкладається у вуха місцевим «поціновувачам мистецтва»! Я міцно прикусила губу, аби не сказати нічого зайвого. Ні, я не сумнівалася у тому, що, з огляду на показну розкіш у маєтку, пані Зірка могла собі дозволити бувати у Голландії і навіть купувати там полотна, дійсно варті уваги. Сумніви викликало інше. Оці картини, котрими обвішані стіни її вітальні, користувалися там шаленим попитом? Якась дурня...

— Так...— вголос промовила я. — Нечасто зустрінеш такі автентичні роботи...

Чи то мої слова прозвучали якось двозначно, чи то мені здалося, але по обличчю пані Зірки майнула тінь роздратування. Проте вона посміхнулася і взяла нас з Аллою Матвіївною під руки.

— Я чула, Ви розбираєтеся у художньому мистецтві, Едіто? — звернулася вона знову до мене якось обережно, мов намацуючи потрібний фарватер для подальшої розмови. — І маєте гарні зв’язки серед поціновувачів живопису?

— В живописі я не фахівець, там свої нюанси, — заперечила я. — Та й серед художників особливих зв’язків не маю.

— О, я мала на увазі не стільки художників, скільки поціновувачів, розумієте? — не вгавала пані Зірка. — Людей, які мають приватні художні колекції та цікавляться старовинними полотнами.

— Навіть так одразу не пригадаю когось... — намагалася я, не полишаючи ввічливого тону, з’їхати з теми.

Оце причепилася! І чого їй потрібно від мене?

— О, — проказала господиня маєтку зовсім тихо. — Пані Дзигальська хвалила мені Вашу скромність, однак є речі, де скромність недоречна.

Я здивовано перевела погляд на пані Зірку.

— Я поясню, Едіто, — не вгавала вона. — Скажіть, Ви часом не знайомі із таким собі Юрієм Князевичем, масон чи хто він там... Пам’ятаю, він наробив чимало шурхоту тоді у нас в місті... — розсміялася вона.

Я внутрішньо напружилася.

Історія з Юрієм Князевичем, через яку я пройшла легеньким курсивом років із десять тому, була відома цій жінці. Цікаво, чого їй від мене все ж таки треба?

— Ну, він позиціонує себе пріором сучасного ордену тамплієрів, — відповіла я.

— Так, так, тамплієрів! — погодилася пані Зірка. — Хоча з нього такий тамплієр, як з мене балерина, — знову розсміялася вона, показавши досконалий рядок штучних зубів. — Та все ж, хай там як, у цього хлопа непоганий смак на вартісні речі. Справа ось у чім, Едіто! — господиня маєтку довірливо, наче стара подруга, взяла мене під руку і, залишивши Аллу Матвіївну позаду, повела у протилежний куток вітальні. — Я маю одну старовинну картину, що дісталася мені у спадок. Річ вельми вартісна, однак я не маю жодного офіційного документу, що засвідчував би її цінність. Та для колекціонера, що розуміється на живописі, вона стане бажаним поповненням приватної галереї!

— Навіть не знаю, що Вам відповісти... — промовила я. — Ви маєте на увазі цього пана Князевича як потенційного покупця?

— Ну а чому б ні? — усміхнулася пані Зірка. — Він же, як Ви там його назвали, тамплієр. А на тій картині якийсь середньовічний сюжет. Я переконана, його б зацікавило таке полотно.

Боже... «якийсь середньовічний сюжет»... Оце так мистецька обізнаність!

— Я справді знайома з паном Князевичем, — чесно зізналася я. — Однак зв’язки з ним ніякі не підтримую і навіть номера телефону його не маю. То було давно, коли ми з ним якось мигцем спілкувалися з приводу...

— Так, з приводу спадщини тамплієрів на Поділлі! — завершила пані Зірка замість мене. — От бачите, Едіто, я про Вас багато знаю.

— Це знають усі, — відповіла я. — Коли Князевич із командою організовували у Кам’янці презентацію їхньої місії, моє ім’я було серед доповідачів.

— То Ви допоможете мені зв’язатися з ним? — знову запитала пані Зірка.

— На жаль, не маю його контактів, — повторила я знову. — Але не думаю, що для жінки Вашого статусу стане проблемою знайти контакти пана Князевича.

Пані Зірка, вочевидь, була розчарована моєю кричущою незацікавленістю допомогти їй. Власне, я не розуміла, чому вона потребувала моєї допомоги, бо могла контакти Князевича при бажанні дізнатися й самотужки.

— Ви не розумієте, Едіто! — проказала пані Зірка, намагаючись приховати легке роздратування від того, що я ніяк не погоджувалася. — Звісно, я могла б дізнатися координати цього пана і через своїх знайомих. Але мова йде про делікатну справу... розумієте? Мені не потрібен зайвий розголос. Ось чому, дізнавшись, що Ви перебуваєте у нашому місті, я попросила Аллу Матвіївну запросити Вас до мене.

— Тепер зрозуміло, — кивнула я. — Гаразд, спробую дізнатися номер телефону цього пана, хоч і не гарантую нічого, бо давно ні з ним, ні з тими, з ким він товаришує, не спілкувалася.

— От і добре, Едіто! — рука пані Зірки поплескала мою руку. Вона повернулася, запитала про щось у Алли Матвіївни і та, зрадівши, що увага місцевої матрони знову належить їй, кинулася відповідати.

Я ж відчувала себе досить дивно, наче втрапила у якусь пастку.

Юрій Князевич... Не думала, що ім’я цього пана спливе сьогодні! Тим часом, підкорившись волі господині маєтку, ми пройшли у ще одну вітальню, просторішу, із довжелезним столом у центрі.

За ним вже гомоніли кілька чоловіків та жінок. Жодного знайомого обличчя. Однак Алла Матвіївна попрямувала до того товариства, бо, вочевидь, була знайома з ними усіма.

— Не знаю, чи зможу бути Вам корисна, пані Зірко, — проказала я, аби остаточно завершити почату нею розмову. — Спробую, але нічого не гарантую.

Вона ж стиснула мою руку і вказала на вільні місця за столом.

Мабуть, пані Зірка не вважала за потрібне представляти мене своїм гостям, чи мені гостей. Усе тут крутилося навколо неї. Я тихо присіла на вільний стілець в кінці довгого столу і прислухалася. Розмови точилися про майбутні вибори до місцевих рад, про якісь міські справи та плітки, котрі, за словами господині маєтку, поширюють про неї недоброзичливці. Хатня прислуга пані Зірки, жвава жіночка з типовою зачіскою сільської бухгалтерки брежнєвських часів, почала розливати чай та каву, викладати на стіл фрукти й канапки.

А де ж розмова про мистецтво, світська бесіда, котру мені обіцяла Алла Матвіївна? Тепер вона цілковито забула про мою присутність і знаходилася в самій гущавині розмови про якісь агітки, партійні справи. Господи, та я втрапила на збори місцевих підпільників! Правда, один із присутніх за столом чоловіків вказав пані Зірці на мене: мовляв, хто вона така? Але та, навіть не глянувши у мій бік, відповіла: «Це не на часі!», — і її співрозмовник слухняно замовк.

Зробивши кілька ковтків кави, я подумала, що з радістю пішла би собі, якби вдалося вийти з-за столу непомітно. Може, вдати, що я йду до вбиральні, а потім попрямувати до виходу... Я вже шукала поглядом ту саму хатню робітницю, яка б підказала мені, де та вбиральня, аж раптом сталося те, чого я найменше очікувала.

— Прийшов єпископ Кармеллі, пані Зірко! — проказала жіночка-прислута, і пані Зірка стрепенулася. В одну мить з її обличчя зникла стурбованість, з’явився привітний вираз, такий самий, як в момент знайомства зі мною. Вона відклала чашку з кавою, встала з-за столу, а тим часом до вітальні зайшов літній католицький єпископ. Пурпурова шапочка на сивому волоссі, чорна сутана, перехоплена таким же пурпуровим широким поясом...

— Здоров’я вельмишановному панству! — проказав він майже урочисто. — Пані Зірко, — єпископ приязно усміхнувся до господині маєтку, — я не міг не відгукнутися на Ваше запрошення, але чому не у мене? Хіба в мене гірша хербата?

Поки господиня обмінювалася люб’язностями із гостем, за спиною єпископа Кармеллі з’явилася ще одна постать у чорній сутані. Мене навіть в жар кинуло від несподіванки, бо цей високий білявий священик був мені добре знайомим. Отець Люк!

Він сів поруч зі мною в той час, як єпископ Кармеллі подався в голову столу, аби сісти на запропоноване почесне місце поряд із господинею і долучитися до загальної розмови.

— Едіто? — здивовано проказав отець Люк, вгледівши мене. — Що Ви тут робите?

— Те саме можна було б запитати й у Вас, отче, — з посмішкою недовіри глянула я у сховані за скельцями окулярів сірі очі отця Люка. — Про своє запрошення до пані Зірки я Вам розповіла ще вдень. Ви ж про своє промовчали.

Мої слова вікарія аж ніяк не знітили.

— Чесно... я не знав, що мова йде про візит до однієї й тієї ж особи, — миролюбиво відповів він, наче присоромлений кавалер. — Навіщо мені було б робити з цього таємницю? Та й взагалі не знав, що доведеться кудись супроводжувати його превелебність. То до слова у мене прийшлося, що часом нова зустріч трапляється швидше, ніж очікуєш.

І справді, чого це я завелася?

Мабуть, отець Люк, як і я, почувався досить дивно за цим столом. Присутні нас ніби не помічали. Вони продовжували гомоніти про своє, а ми, сидячи скраю столу перед тацею з канапками і фруктами, були наче відокремлені невидимою стіною від решти.

— Я вже збиралася йти звідси, бо ненавиджу проводити вечори у компанії незнайомих людей, — проказала я невпевнено. — Якби мене хто попередив, що доведеться отак бездарно провести вечір...

— Але ж ми з Вами знайомі, — отець Люк посміхнувся. — Тож поспішати не варто. Може, все ж залишитесь, аби скласти мені товариство, бо я тут, окрім Вас та єпископа Кармеллі, теж нікого не знаю... Як бачите, його превелебність має якісь справи до господині дому... Та й найцікавіше зазвичай трапляється при кінці.

Ох вже ці пророцтва від отця Люка!

Ледь стримуючи роздратування, я знову зиркнула на вікарія.

— При кінці чого?

— Будь-чого.

Схоже, він був у доброму гуморі і просто дражнив мене.

— Отче, як хочете, то залишайтеся, а в мене є куди цікавіші справи, ніж сидіти за цим столом незрозуміло навіщо. До того ж я вже поспілкувалася з господинею, тож далі мені тут робити нічого.

Рука отця Люка раптом стиснула під столом мою руку.

— Зачекайте. Якщо Вас сюди запросили, то для цього є якась причина. Едіто, Ви не дізнаєтеся, у чому справа, якщо просто встанете й підете...

— Вона мені вже відома, отче.

Насправді мені перехопило подих від несподіванки, коли він торкнувся моєї руки, але забирати свою руку з його долоні я не поспішала. Він сам розтиснув пальці.

— Невже?

— Так. І повірте, причина насправді дуже банальна.

Отець Люк посміхнувся.

— То може так видатися лише на перший погляд, Едіто. Ви ж бачите... і Ви, і я наче зайві за цим столом, — продовжував отець Люк польською майже пошепки. — Але раз ми тут, то це для чогось потрібно. Ця пані Зірка не та людина, аби запрошувати на гостину сторонніх людей... Навіть єпископ Кармеллі почуває себе в цьому товаристві ніяково, — додав він за мить.

— Це ж натуральне свинство! — відповіла я, все більше жалкуючи, що не можу те саме проказати смачніше, українською.

— Ні, це звичайна манера поведінки місцевої провінційної знаті, — усміхнувся одними кутиками уст отець Люк. — Ставтеся до цього з іронією. Слухайте, спостерігайте — і Ви зможете зробити для себе багато цінних відкриттів.

— Де Ви навчилися такого, отче? — здивувалася я. — Ви ж не місцевий. Звідки Вам знати особливості натури цих людей?

— Гм... — отець Люк нахилився до мого вуха. — Відкрию Вам секрет Полішинеля: люди скрізь однакові. Все, що я знаю про людей, — то лише завдяки тому, що ніколи не поспішаю вставати та йти. Та якщо бажаєте знати, ось що мені відомо: скоро у місті вибори, і оця пані, — отець Люк вказав поглядом на господиню маєтку, — збирається балотуватися до місцевого муніципалітету. Ці люди — її команда.

— Єпископ Кармеллі її команда? — не втрималася я. — Він же католицький священик!

— Говоріть тихше, — отець Люк нахилився зовсім близько до мене. — Саме так, він єпископ і має авторитет серед прихожан. А католиків у цьому місті досить багато... Тепер розумієте?

— І він згоден на таке? Згоден агітувати за пані Зірку в костелі?

Отець Люк подивився на мене, як на нерозумну дитину.

— Все залежить від того, що йому запропонують. Дієцезія завжди чогось потребує.

Оце так... Щось я нічого не второпала. Старовинна картина, місцеві вибори... Щирість отця Люка мене підкупала. Він не видавався мені наївним, та все ж був відвертим і, схоже, бачив у мені свого союзника.

— Отче, відвертість за відвертість: я тут, бо господиня маєтку бажає продати одну старовинну картину з якимось середньовічним сюжетом і вважає, що я можу їй допомогти у цьому, хоч, направду, контактів людини, яку б та картина потенційно могла зацікавити, я не маю. Ось так.

— Гм, — проказав отець Люк. — Тим більше, зостаньтеся. Мені здається, все це може бути між собою якось пов’язане. Цікаво, як. От і дізнаємося разом.

Ставало все цікавіше. Картини із зафарбованими автографами художників, котрі господиня маєтку видає за свої; збори виборчого штабу, єпископ, котрий згоден підтримати кандидата на виборах залежно від того, що йому за це запропонують, старовинне полотно, якому господиня маєтку таємно шукає покупця...

— Ви читали Льюїса Керролла? — поцікавилася я у отця Люка.

— Вибачте, що? — він здивовано подивився на мене крізь скельця своїх окулярів.

— Ну, «Алісу в Дивокраї», — нагадала я. — Книгу, в якій вона потрапляє до Чирвової Королеви...

— А... так, читав. У дитинстві.

— У мене таке враження, що Аліса сьогодні я.

— Тоді дозвольте, я буду сьогодні Вашим Білим Кроликом, — проказав отець Люк зі своєю дивною посмішкою, дістаючи мені з таці канапку. — Послухаєте мене, і я Вам покажу, наскільки глибока кроляча нора.

— А канапка виконує роль червоної чи синьої таблетки? — поцікавилася я, бо на Білого Кролика отець Люк аж ніяк не тягнув. А от на роль Морфеуса з «Матриці» — навіть дуже.

— Червоної.

Схоже, отець Люк не тільки читав Льюїса Керролла, але й був фанатом «Матриці». Що ще могло мене більше здивувати сьогодні?

— Гаразд, я залишаюся. Однак Ви все одно мене випустите на хвилинку.

Вікарій, сама галантність, допоміг відсунути стільця. Я майже безшумно вийшла з-за столу. Попрямувала до виходу, маючи на меті запитати прислугу пані Зірки, де знаходиться вбиральня. Шукати її не довелося довго. Ось вона: двері з мініатюрною мармуровою фігуркою хлопчика, що справляє нужду у горщик. Прочинила двері. Ого!.. Та тут можна жити! Тонкий ненав’язливий аромат троянд, дорогуща сантехніка.

Я подивилася на своє відображення в дзеркалі. Дивний він, отець Люк. В житті не зустрічала таких священиків. Хоча чому дивуватися? Він європеєць. Можливо, це все й пояснює. Чекати? Чого? Що ще може статися сьогодні? Але я дала слово, тож порушити його було б, як мінімум, неввічливо.

Цокання підборів за дверима та голоси вивели мене з роздумів. Хтось наближався до вбиральні, а я не зачинила за собою двері... Та цокання пролунало вздовж стіни, а далі — по дерев’яних східцях, що вели на другий поверх.

Я обережно прочинила двері і виглянула, встигнувши захопити поглядом краї чорної сутани єпископа Кармеллі та ноги в елегантних черевичках пані Зірки...

Цікавість підштовхнула мене вперед, і я нечутно вийшла в коридор. Обережно скинула взуття та босоніж стала підніматися слідом за пані Зіркою та її супутником.

— Подивіться, хіба вона не прекрасна? — почула я голос господині маєтку крізь шурхіт тканини. — Я не знаю точно, скільки їй років, але, схоже, вона досить старовинна.

Боже, що я роблю? Чому я тут? Але цікавість знову взяла своє. Я піднялася на сходинку вище, а потім ще і ще. Звідси, з прольоту між східцями, відкривався вид на одну з кімнат — мабуть, робочий кабінет пані Зірки. У ледь причинені двері виднівся край масивного столу червоного дерева, ніжка мольберта та хвилі сірої тканини, недбало скинутої на підлогу.

— Так, пані Зірко, судячи з усього, картина й справді старовинна. І рама далеко не нова... Але... якщо Ви бажаєте продати цю картину, — голос єпископа Кармеллі звучав стурбовано, — на жаль, я не знаю, чим Вам допомогти.

— Це чудова інвестиція для костелу! — промовила пані Зірка.

Та єпископ Кармеллі стояв на своєму.

— На жаль, це не старовинна ікона, яка зможе виправдати затрачені на неї кошти пожертвами прихожан та паломників. Це просто картина, пані Зірко. Гарна, старовинна картина... Але вона не представляє релігійної цінності.

Єпископ Кармеллі намагався пояснювати м’яко, спокійно, але пані Зірка, роздратована тим, що не виходить так, як їй хочеться, вже помітно нервувала.

— Але ж придивіться уважніше, панотче! Ці вершники... Вони лицарі. Більше того, вони схожі на хрестоносців чи тих, як вони... тамплієрів!

— Тим більше! — проказав єпископ. — Тамплієри — відступники, єретики. Такими, в усякому разі, їх визнає католицька церква.

— Подивіться, один з них в руках тримає якусь чашу! — продовжувала пані Зірка. — При бажанні Ви могли б видати цю картину за якусь середньовічну ікону... Ну, не знаю... Ікону Чаші Граалю чи щось у такому дусі.

— А лицаря, який тримає цю чашу, за Святого Дунстана! — розсміявся єпископ Кармеллі. — Ні, моя люба пані Зірко, на таке я не піду. Та й фінанси у костелі, як Ви розумієте, не належать мені персонально. Жоден із священиків парафії не погодиться на такий ґешефт.

— Але мені потрібні гроші, панотче, — голос пані Зірки не просив, а, здавалось, наказував. — Мені потрібні гроші на вибори! Інакше мені не буде чим заплатити цій зграї, що сидить внизу та жере мої канапки. У мене не буде грошей на те, аби провести гідну рекламну кампанію!

— Але пані Зірко!

— Знайдіть мені гідного покупця! — наполягала вона. — Ви ж знаєте багатьох колекціонерів в Італії, звідки Ви родом! Невже нікого не зацікавить це полотно?

— Пані Зірко... — то, здавалося, молив уже єпископ Кармеллі. — Все не так просто! Я священнослужитель і не можу брати участь у таких оборудках. Звідки мені знати, що то за картина і звідки вона у Вас? Та й ситуація у державі... Як ту картину вивозити? Зрозумійте, я ризикую усім! І безсмертною душею в першу чергу!

Швидкі кроки по кімнаті туди-сюди. Вочевидь, пані Зірка добряче нервувала.

— Чорти б Вас ухопили, отче! — в серцях вигукнула вона. — Я ніколи не відмовляла Вам у допомозі, коли Ви просили! Ніколи не підводила Вас. Гравій, бензин, солярка, цемент... А сьогодні, коли Вашої допомоги потребую я...

На єпископа Кармеллі такий дрібний шантаж не подіяв.

— Ви могли відмовитися від того, аби допомагати дієцезії, у будь-яку мить, — тихо проказав він. — Вас ніхто ніколи не примушував до доброчинності.

Внизу щось зашаруділо, і я ледь не оступилася на сходинці.

Кішка! До мене, плавно вигинаючи спину, наближалася кішка — чорна, з такими ж гострими блискучими очима, як у пані Зірки, наче у цій кішці була її душа.

— Картина чиста, панотче, не сумнівайтеся, — голос пані Зірки зазвучав холодним металом. — Але світити її по всіляких столичних оцінниках я не бажаю, бо вони через одного працюють на СБУ. І якщо Ви мені відмовляєте у допомозі, то я... я... я звернуся до отця Ігнатіуса! Він давно марить ремонтом костелу і з радістю видасть цю картину за священну реліквію. Я завтра ж її відвезу панотцю. До часу. З умовою, що він одразу виплатить мені певну суму готівкою з того, що у нього є, а далі — десять відсотків від усіх паломницьких пожертв. Як гадаєте, скільки коштів ми з отцем Ігнатіусом зберемо на Різдво, виставивши картину для паломників?

— Пані Зірко!

Я розчула у голосі отця Кармеллі пересторогу. Кішка тим часом обвила хвостом мою ногу і зрадницьки нявкнула.

— Пані Зірко, так не можна! — вигукнув єпископ Кармеллі, вже не приховуючи емоцій, та власницю маєтку зовсім понесло.

— Ще й як можна, Ваша превелебносте! Люди сьогодні як ніколи потребують чудес. А ці лицарі на картині чим не уособлення сучасних воїнів? — пані Зірка розсміялася, наче посипала колючими голками. — Як там сказано у Євангелії? Вчора буквально читала: «А взявши чашу і подяку вчинивши, Він подав їм і сказав: „Пийте з неї всі, бо це кров Моя...“» Як бачите, на картині і воїни, і чаша присутні. Чим не ікона-оберіг для військових на Сході? Та я таку легенду для цієї картини вигадаю, що отець Ігнатіус буде мені довіку вдячний! Шкода, що я замість нього покликала сьогодні Вас, отче Кармеллі.

Єпископові наче заціпило.

Будь-якої миті на сходах могла з’явитися служниця пані Зірки, а тут я: стою босоніж, тримаючи взуття у руці, та підслуховую приватні розмови господині маєтку.

— Гаразд, більше я Вам нічого не скажу, — вигукнула пані Зірка роздратовано. У відповідь — стурбоване сопіння панотця.

— Ви не вчините так, пані Зірко! — нарешті вичавив із себе єпископ Кармеллі. — Зрештою, Ви забуваєте, що єпископ дієцезії я і в моїй компетенції не дозволяти такі речі. Це проти усіх правил, людських та Божих!

Та пані Зірка тільки розсміялася.

— Ой, тільки не лякайте мене Божим гнівом, єпископе. Лякана! Ви не посмієте вчинити скандал, бо тоді у чистій воді й сам не вмиєтеся. А воно Вам не потрібно — бруднитися в такому поважному віці. До того ж, знаючи «любов» до Вас отця Ігнатіуса, передбачаю, що він зробить усе, аби Ви більше не почувалися комфортно та спокійно. Адже я часто розмовляю з ним і мені відомо, як отець Ігнатіус прагне реваншу над Вами, бодай морального. А якщо я запропоную йому ще й матеріальну вигоду...

Я не бачила виразу обличчя пані Зірки і отця Кармеллі, але мені здалося, що господиня маєтку у цій суперечці могла святкувати перемогу.

— До того ж це не єдиний вихід! — продовжувала вона. — Пані Дзигальська, директорка архіву, привела до мене дівчину, науковця. Вона знає одного пана, що добре мені заплатить за це полотно. Та я не думаю, що Ви захочете втратити таку нагоду — придобритися перед своїми старшими отцями. У Вас же безперечно є такі священики, яких би зацікавили подібні раритети! Або ж я попрошу допомоги в отця Ігнатіуса, як і обіцяла, і Ви не посмієте зупинити мене. Вам же не потрібен скандал! — викладала свої аргументи пані Зірка далі. — А хочете... — додала безапеляційно вона, — я влаштую невеличкі археологічні розкопки у підвалах Домініканського костелу, і цю картину студенти виявлять замурованою у стіну... Ви ж не посмієте сказати привселюдно, що та знахідка — фікція. І не сумнівайтеся, ми з отцем Ігнатіусом зуміємо все обставити як слід!

Якщо єпископ Кармеллі і не здався внутрішньо, то слова його були вельми погідливі.

— Які дурниці Ви кажете! Зачекайте! — раптом проказав він. — Здається, я знаю вихід, пані Зірко. Вихід, який би міг влаштувати Вас повністю, себто цілком.

— Але найперше цей вихід влаштовував би Вас, чи не так, отче? — господиня маєтку, мабуть, всілася в крісло, бо її нервові кроки по кімнаті стихли.

Тим часом кицька знову нявкнула, а мені вдалося вивільнити ногу зі спіралі її хвоста.

— Оцей молодий священик, — продовжував єпископ Кармеллі, — у супроводі якого я, нічого не підозрюючи, прийшов до Вас як до давньої знайомої, представляє вельми серйозних людей у Ватикані, котрі колекціонують подібні речі. Можливо, якби я переговорив із ним...

— Ми, ми переговорили, Ваша превелебносте! — поправила пані Зірка панотця. — Кличте його сюди, чого чекаєте?

Я, наче підхоплена вітром, мало не підвертаючи ноги, помчала східцями донизу. Боже, Господи, тільки б не потрапити нікому на очі!

Опинившись біля вбиральні, шарпнула за двері. Вона виявилася вільною. Швидко натягнула чобітки і попрямувала у вітальню, де сиділи колеги пані Зірки та отець Люк. За час моєї відсутності нічого не змінилося: партійці обговорювали свої справи, а мій священик попивав каву.

— Я думав, Ви вже пішли, — отець Люк повернувся до мене. Я всілася на своє місце за столом, поряд із ним, і він опинився від мене так близько, що я навіть встигла розгледіти родинку на його щоці.

Коли я виходила з вбиральні, згори вже долинало сопіння єпископа Кармеллі, що спускався до отця Люка, виконуючи розпорядження пані Зірки.

Я схопила отця Люка за руку.

— Слухайте, отче, ні про що не питайте. Зараз сюди ввійде єпископ Кармеллі. Він запросить Вас нагору, до кабінету пані Зірки. В кабінеті є картина... Та сама, про яку я Вам казала. Судячи з усього, старовинна. Ймовірно, із зображенням тамплієрів...

Отець Люк зачудовано дивився на мене.

— Едіто? Що трапилось?

— Отче, та картина, певно, дуже цінна. Пані Зірка намагається її продати. Якщо не через мене, то якимось Вашим друзям у Ватикані, бо їй потрібні гроші на вибори... Ось як усе це пов’язано!

Уста отця Люка склалися в тонку лінію, а очі за скельцями потемнішали і набули сталевого відтінку.

— Заспокойтеся, все добре... Я зрозумів. Дякую, що попередили. Але Ви... Ви там були?

— Ні, я... я...

Рука єпископа Кармеллі лягла на плече отця Люка.

— Так, Ваша превелебносте! — слухняно проказав вікарій. — Ми вже йдемо?

— Ні. Пані Зірка має до Вас справу, мій друже! Перепрошую, що доведеться перервати вашу розмову з цією милою пані.

— О, нічого, нічого... Я вже збиралася йти, тож не буду заважати. Всього Вам доброго, Ваша превелебносте! — намагалася я бути спокійною та безтурботною, але серце в грудях стукало так шалено, що єпископ Кармеллі, не будь він зараз весь у своїх клопотах, мабуть, почув би той стукіт. Отець Люк — ось хто почув його точно!

Він на мить повернувся і, кивнувши на прощання, промовив стиха:

— Пані Едіто, приємно було побачитися з Вами. Тож завтра, о дванадцятій, як Ви обіцяли, екскурсія по місту? Підійду, куди скажете.

О, так, так, екскурсія! Як я могла забути!

— Звичайно, ми ж домовилися, — відповіла я. — Зустріньмося на Зарванській, біля кав’ярні. Знаєте, де це? Розминутися там неможливо.

— Добре, — погодився отець Люк. — На Зарванській, біля кав’ярні... Я знайду.

Справді добре. Значить, завтра я матиму нагоду обговорити з отцем Люком усі подробиці цього дивного вечора. Тепер я мала потурбувати директорку архіву, відірвати її на мить від якихось списків, котрі вона жваво обговорювала з іншими гостями пані Зірки, та повідомити, що йду додому.

— А пані Зірка? Ви ж із нею вже розмовляли? — мимохідь цікавиться Алла Матвіївна, одночасно ставлячи на аркушах паперу напроти кожного з імен якісь позначки.

Їй, вочевидь, зараз не до мене. Не втримаюся, аби у понеділок не виказати їй своє «фе» з приводу змарнованого вечора. Але чи змарнованого?

— Ми трохи поспілкувалися, так... — відповідаю.

— Я гадаю, вона придивлялася до Вас, Едіто. Вона захоче з Вами зустрітися ще окремо... — Алла Матвіївна знову поринула у свою роботу.

Я взяла свою сумочку і попрямувала до виходу. Треба викликати таксі... Вулиця Паркова, 12. Добре, що я запам’ятала адресу!

Здається, сьогодні за один вечір я наблизилася до розгадки таємниці ближче, ніж за час усього мого перебування у місті.

— Вибачте, я могла би отримати моє пальто? — цікавлюся у тієї жіночки зі старомодною «хімією» на голові. Вона, наче консьєржка, сиділа при дверях вітальні на крісельці і гортала якийсь журнал.

— Звичайно, зараз принесу, — приязно відповіла вона і зникла десь у гардеробній. Я ж на кілька хвилин залишилася сама у тому залі з янголятами, вазонами, античними барельєфами та амфорами. І картинами, звичайно, картинами!

Синє небо на одній з них наче потемніло, насупилося. Рука художника була не дуже вмілою, але загальне враження від пейзажу-натури передати змогла. Жовті стіжки сіна на зеленій траві. Здається, на них зараз поллє рясний серпневий дощ, якщо, звісно, то на картині пора жнив, серпень... і потворний чорний прямокутник в правому нижньому кутику. Додуматися ж до такого!

Я похитала головою: чудасія та й годі. Ця пані Зірка... У неї явно щось не так із психікою! Видавати картину за старовинну ікону... шантажувати місцевого єпископа! Це ж треба! Стільки вражень за один вечір я в житті не отримувала.

Мимоволі я сфокусувала погляд на чорній застиглій фарбі прямокутника на картині. Було видно, що ім’я того, хто зобразив цю пастораль, замальовували нашвидкуруч.

Ще трохи, ще... чорна фарба почала тьмяніти, ставати прозорішою. Я вдивлялася у обриси чорного прямокутника, і фарба танула, наче віск, вивільняючи з-під себе клаптик зеленої трави та чіткі, з нахилом вправо, каліграфічно бездоганні літери: «А. Люблінський. 1947 рік».

«А. Люблінський»? Я закліпала очима. «А. Люблінський»... Що це сьогодні за вечір такий?

— Ось Ваше пальто, пані... — я мало не підстрибнула від несподіванки, але вчасно зробила крок у бік наступної картини, вдаючи, ніби зацікавлено розглядаю її. Чорний прямокутник, як і раніше, був у правому кутку картини з копицями сіна.

Жіночка простягнула мені пальто, і я від хвилювання ледве втримала його.

— Усього Вам найкращого! Переказуйте вітання пані Зірці! — проговорила майже оціпеніло. Вийшла на вулицю. За мною зачинилися двері, і я зітхнула полегшено.

Мощена доріжка вела просто до воріт, за котрим вже апельсиново світилася жовта «шашка» таксі. Дякувати Богу, довго очікувати не довелося!

Лише в салоні авто я спробувала зібрати думки докупи.

Картина авторства А. Люблінського... Як таке можливо? А решта? Хто є автором решти картин?

Прибувши додому, я в першу чергу кинулася до смершівської папки, котру ще ввечері залишила на ліжку. Відколи я розшукала її серед інших документів, надпис, зроблений на її звороті синім хімічним олівцем, не раз кидався мені у вічі. Чітко виведений каліграфічний надпис: «Лейтенант Антон Люблінський». Чи можливий такий збіг? Чи міг той смершівець бути автором пасторалей у вітальні пані Зірки? Схоже на те. Але чому вона позамальовувала його ім’я чорною фарбою та видає його картини за власні? Безумовно, картини Люблінського могли б опинитися у її вітальні лише з однієї причини: якщо представляють для господині маєтку якусь цінність. Тому вона не наважується їх зняти. Вони дорогі її серцю. Але пані Зірка не справляла враження сентиментальної або чутливої особи, і її розмова з єпископом Кармеллі, підслухана мною, підтверджувала це. Хіба що... «Хіба що лейтенант Люблінський доводиться їй родичем!» — сяйнула мені думка. Батьком чи рідним дядьком... По часу це могло бути правдою. Лише в такому разі пані Зірка могла б зберігати ці картини на видному місці у вітальні. Було б добре якось дізнатися, чи в родині пані Зірки не було Люблінських. Що, як це її дівоче прізвище або прізвище по матері?

Роздумуючи отак, я стала перегортати документи у смершівській папці. Мимохідь пробігала поглядом надрукованими побляклими текстами. Листи, накази, якісь рахунки... Ось той документ!

Надсилаю Вам перелік вилучених у ворога цінностей, підготовлених до вивозу у Німеччину з окупованого міста Κ.-Подільського. А саме: предмети церковного призначення, викрадені ворогом з єзуїтського храму. З них:

84 книги 1453-1647 рр., видані латиною, мають сигнатури К.-Подільської єпархії і єзуїтського храму;

картина із зображенням лицарів в старовинній золоченій рамі;

9 підсвічників XVI-XVII ст. срібних;

престольне розп’яття, оздоблене, ймовірно, дорогоцінними каменями;

6 печаток, дві з них скріплені ланцюжком, на них зображення двох вершників та куполи храму...

Стоп, стоп! Мене наче струмом прошило. І як я одразу не згадала про цей запис! Картина! Картина із зображенням лицарів у старовинній золоченій рамі! Вона є у переліку з папки Антона Люблінського! Отже... картина, яку пані Зірка намагалася продати єпископу Кармеллі, картина з тамплієрами, і є та сама картина, що була знайдена серед артефактів, підготовлених фашистами до вивозу в Німеччину!

Я відчула, як мій мозок закипає від розуміння того, що окремі пазли нарешті вишиковуються в ряд, поволі створюючи єдиний візерунок.

Спочатку мені пощастило натрапити на тамплієрівські артефакти, а тепер — на папку Люблінського, в якій знайшовся цей документ — список клейнодів, котрі у 45-му мали бути повернуті до міського архіву. Але що у той скрутний післявоєнний час могло завадити лейтенанту Люблінському привласнити декотрі з них, як-от картину у золоченій рамі? Люблінський міг просто залишити її собі або виміняти у працівників музею на продукти, — на що більше вистачило б нахабства... Хто в ті часи у Кам’янці став би сперечатися із офіцером контррозвідки! Що ж до пані Зірки, очевидно, картина чи ще щось із того переліку просто дісталася їй у спадок разом із пасторалями родича.

Я пригадувала, як пані Зірка намагалася продати єпископу Кармеллі картину, котра і так належала католицькому костелу, бо саме з нього її свого часу вивезли. І цей документ із переліком усіх цінностей у моїх руках — тому підтвердження. В такому разі, — розмірковувала я, — смершівська папка до часу має залишитися у мене. Адже Алла Матвіївна пов’язана з пані Зіркою. Можливо, їй і про родинні зв’язки пані Зірки зі смершівцем щось відомо... Тож папку Люблінського ніяк не можна повертати до архіву.

Тепер отець Люк... Його поведінка була доволі дивною. Він поводився, наче друг, що зацікавлений допомогти мені. Варто бути обережною з ним, допоки я не дізнаюся усієї правди про ті картини.

Розділ VII

Доріан (продовження)

е ніколи малій замазурі Доріан не було так затишно і тепло! О, якби тільки її могла бачити зараз донька пані Фуа, п’ятнадцятирічна Жаннет! Вона б луснула від заздрощів! Її, нечупару Доріан, — так Жаннет дражнила малу — віз на своєму коні справжній лицар! Такий лагідний і милосердний, що навіть загорнув її промерзле до кісточок тіло у свій хутряний плащ! Блаженне тепло розлилося по руках і ногах дівчинки, і вона з великою охотою навіть задрімала б, але розуміла, що така казкова пригода може з нею більше ніколи-ніколи не повторитися, тому боялася проґавити навіть мить того, що сталося.

Лицар, високий, кремезний, у великій, насунутій на очі хутряній шапці, у чорному плащі, підбитому хутром, був таким сильним, коли її наче пір’їнку посадовив на свого коня, таким добрим, коли загорнув її у свій плащ.

Доріан доводилося бачити лицарів. Вони часто зупинялися в таверні Фуа. Замовляли багато вина, хліба, смаженої свинини чи курятини і пригощалися. Після них завжди залишалася купа недоїдків та розбитих кухлів. Іноді вони напивалися та горлали пісень, зачіпали пані Фуа чи її доньку Жаннет, сварилися з іншими відвідувачами, доходило навіть до бійки. Тоді в таверні все летіло шкереберть, вчинявся страшенний гармидер! Все те дуже засмучувало пана Фуа, особливо коли пані Фуа, його дружина, надовго зникала з кимось із гостей нагорі, де знаходилися кімнати для постояльців. Доріан знала напевне: якщо вже пані Фуа піднялася нагору, їй доведеться працювати до перших півнів. Адже пан Фуа хотів подрімати, тож наказував їй пильнувати м’ясо на вертелі і розбавляти вино у глеках, а потім прибирати в таверні, мити посуд...

Прихисток Доріан знаходився в комірчині на горищі. Там завжди було холодно, як надворі. Дірки, через які потрапляло холодне повітря, Доріан ще з осені позатикала старим ганчір’ям, але це мало допомогло. Єдиним її спасінням був товстий, сірий від пилу і сажі димар. Він завжди був теплим, особливо вночі. Біля нього Доріан і звила собі кубельце. Якийсь час гріла спину, а потім поверталася до нього обличчям і тулилася усім тілом, наче собача, доки знову не змерзала в спину. Отак і рятувалася від нічного холоду.

Димар був для Доріан єдиним другом, грів узимку, умів вислухати, не перебиваючи. Іноді Доріан була майже впевнена, що той димар — зачарований лицар, який одного разу оживе і забере її з собою в казкові краї. Про них дівчинка завжди мріяла у вільну від важкої роботи хвилинку. Вона навіть ім’я для нього вигадала — Жуель.

Донька пані Фуа сміялася з неї кілька днів, підслухавши її бурмотіння на горищі. Воно й справді дурнувато виглядало — розмовляти з димарем на ім’я Жуель. Та якщо більше нема з ким?..

Але зараз усе інакше! Навіть Жаннет не посміла б насміхатися з неї! Х’юго де Моле! Вона повинна запам’ятати це ім’я назавжди! Хто знає, чи трапиться з нею коли-небудь ще така гарна історія і чи побачить вона цього лицаря знову!

Холодний вітер жбурляв сніг великими жменями, однак Доріан було так гарно і затишно у її хутряному прихистку! Коні мчали швидко, ще швидше біг Шторм, і це також не могло не тішити дівчинку. Справжній лицарський собака! Ось вони в’їхали в селище, що розкинулося на березі вузького потічка. Звідусіль розгавкалися собаки. Селяни вже спали. Лише в кінці єдиної кривої вулички світився вогонь — у таверні Фуа.

— А що, мій пане, ми таки відірвалися від вовків! — промовив Георг до Х’юго. — Страшно подумати, але цією малою вони, напевно, поживилися б! Вчасно ми над’їхали!

Таверна Фуа, кам’яниця з вузькими, прорубаними у товщі стін вікнами-бійницями і дерев’яною прибудовою колись, мабуть, слугувала сторожовою вежею. Але війни і час не пощадили товстих стін і зруйнували їх більше ніж наполовину. Тож власникам таверни довелося наточувати верх деревом. Шторм, упізнавши дім, зупинився і привітно гавкнув.

— Ну, Доріан, ми приїхали, чи не так? — запитав де Моле у дівчинки, знявши її з теплої спини Паладдіна і спішившись сам.

— Так, пане. Ви заходьте до таверни, а я ще постою тут. Не можна, аби пані Фуа побачила, що Ви мене привезли верхи! — відповіла дівчинка.

— Дурниці.

— О, пане, Ви не знаєте пані Фуа! Її навіть пан Фуа боїться! — перелякано запротестувала дівчинка, та змовкла на півслові, бо двері таверни прочинилися, викинувши на подвір’я прямокутник тьмяного світла і білу напівпрозору пару. На порозі з’явилася пишна жіноча постать. Маленькі прижмурені очі пильно подивилися у нічну темряву, немов розрізали її навпіл, намацуючи поглядом те, що сподівалися побачити. Доріан аж зіщулилася під ним.

— Це ти, ледащице? — пролунав голос пані Фуа, ще молодий та гучний. — Не мовчи і не ховайся! Я чула, як гавкав твій клятий собака! Води принесла?

Жінка перевела погляд із закам’янілої від страху дівчинки на кремезну постать лицаря в довгому чорному плащі та худорлявого Георга де Гастона, який правицею тримав під вуздечку Ясіна, а в лівій — порожнє цеберко Доріан.

Голос пані Фуа вмить став солодким, як патока.

— О, вельможне панство! Прошу вас, заходьте, не слід отут мерзнути серед подвір’я! Мій чоловік потурбується про коней! Гей, Мартіне! — гукнула пані Фуа, не повертаючи до чоловіка голови. — Швидше сюди! Вельможне панство приїхало! Іди, прийми коней, нагодуй гарненько, — торохкотіла вона. — Та швидше, йолопе! — прикрикнула, коли пан Фуа забарився біля м’яса, що смажилося на вертлюгу.

Тим часом, покинувши на господаря Палладіна та Ясіна, Х’юго де Моле з Георгом де Гастоном попрямували до дверей. Ззаду за ними, ні жива ні мертва, тупцяла Доріан.

Невже це все і зараз станеться найжахливіше?! Звичайно, пані Фуа не буде її лупцювати при гостях. Дасть штурхана та й усе. Але неодмінно накаже піднятися у свою комірчину. А коли лицарі сядуть вечеряти, залишить із ними пана Фуа і піде по її душу. Там, на горищі, у тісній холодній комірчині, де завивання вітру приглушують крики Доріан, вона відлупцює її так, що дівчинці світ стане немилим. А рано-вранці, коли лицарі покинуть таверну, штурханами змусить піднятися і приставить слідкувати, щоб м’ясо не пересмажилося над вогнем. Добре, коли так усе скінчиться. Біля вогню можна буде відігрітися. Вогонь добрий, у теплі не так болітимуть сліди від побоїв. Ось тільки спати захочеться... Одного разу Доріан таки задрімала і не помітила, як збігла юшка. Що тоді було!

Тупий біль пронизав спину дівчинки. Потім ще один удар кулаком. Доріан зціпила зуби, щоби навіть подих не вирвався з її губ. Третій штурхан прийшовся під лопатку, туди, де знаходився позавчорашній синець. Він страшенно болів, бо пані Фуа тоді вдарила Доріан не кулаком, а коцюбою. Тупим кінцем. Дівчинка не стрималася і зойкнула.

Х’юго, що вже переступив поріг таверни, зупинився і озирнувся. Він помітив і перекривлене від болю, замурзане лице Доріан, і застиглі сльози в її очах, і злий погляд пані Фуа.

— Приготуйте нам кімнату, — наказав Х’юго де Моле, — а дівчинка нехай вмиється, одягне чисту одіж та повечеряє з нами.

Пані Фуа ковтнула повітря, як викинута на берег сомиця. Вона розгублено перевела погляд із де Моле на Доріан, із Доріан знову на де Моле.

— Вибачте, пане, але навіщо Вам за столом ця... — вона замовкла на хвильку, зваживши, що не слід дратувати такого поважного гостя. — Добре, пане, — проказала, швидко опанувавши себе. — Як завгодно Вам буде, вельможний пане!

У таверні було тепло, пахло смаженою цибулею, м’ясом та сидром. Доріан, перелякана і знічена, провела поглядом Х’юго де Моле і Георга де Гастона до грубо збитого дерев’яного столу у кутку, куди від палаючого каміну йшло благодатне тепло і линули приємні аромати з печі. В іншому кутку при світлі каганців кілька селян грали у кості, та вони принишкли, коли в таверну зайшли два вельможних лицаря. Їхній одяг та впевнена поведінка говорили самі за себе: це тобі не злидні в батьківських іржавих обладунках, котрі час від часу заїжджають до таверни Фуа, щоб перебути ніч. Такі не цураються грати в кості з селянами в надії виграти якусь копійчину; такі не замовляють собі кімнату, щоб переночувати, натомість куняючи й схиливши голову на стіл біля кухля з дешевим вином аж до ранку, а потім, згорнувши свої недоїдки, намагаються утекти, не заплативши. У таких навіть мечів немає... Хоча Марго Фуа й була жінкою, проте добре знала: справжній меч коштує недешево і придбати його до снаги лише вельможному лицарю. А у цих, мабуть, справжні, з дамаської сталі!

Пані Фуа зусиллям відірвала погляд від лицарів і повернулася до Доріан.

— Іди вже, мала сволото!

Тим часом Х’юго де Моле зняв шапку, рукавиці і підбитий лисячим хутром плащ. Очі пані Фуа округлилися, коли під тим плащем виявився інший, з цупкого білого полотна, підв’язаний шкіряним ременем. Червоний лапчастий хрест прикрашав цей плащ ззаду і спереду, і від цього фігура де Моле видавалася ще кремезнішою і вищою. Георг був одягнутий простіше: коричневий плащ без усіляких знаків, проте з не менш дорогої і якісної тканини.

«Лицарі Храму!» — прошепотіли селяни за столом, а Х’юго відчепив важкий меч, поклав його поряд із собою на лаву і нарешті всівся за стіл.

— Господи, Мартіне! — прошепотіла пані Фуа до чоловіка, котрий якраз увійшов і, вклонившись лицарям, попрямував до дружини. — Це ж тамплієри! Чи ти не бачиш? Знаєш, скільки в них грошей? Іди-но у погріб та знайди кілька пляшок отого вина, що твій покійний брат привіз із Бургундії! Та рухайся! Кому кажу?! Так... Печеня готова... — примовляла пані Фуа чи то до чоловіка, чи то до себе. — Так, хліб...

Її погляд знову зупинився на Доріан, що, зіщулившись, наче стала ще менша і брудніша, ніж завжди.

— А ти, мала, іди вмий свою огидну пику! Шуруй на своє горище! — прошипіла пані Фуа дівчинці. — У що ж її одягнути? — міркувала господиня таверни вже сама до себе. — Доведеться взяти старий одяг Жаннет... Нічого, я вирахую це з них! І де вони тільки взялися на мою голову?! Але з іншого боку... Дякувати Богу, таких чудових постояльців послав! Надолужу всі наші витрати! — потерла руки пані Фуа.

У цей час повернувся її чоловік, несучи в руках посірілі від пилюки плящини.

— Ось, любонько! — приязно мовив він до дружини. — Ось вино, як твоя душа і бажала!

Невисокий зростом, опецькуватий, з сумним поглядом і кумедними залисинами, пан Фуа був, зрештою, і натурою непоганий, але обережний в словах і боязкий. Уся таверна належала йому, бо перейшла у спадок від батька, а тому — від його батька. Але давно пан Фуа не відчував себе господарем власного обійстя. Мабуть, одразу після першої шлюбної ночі і перестав відчувати, відколи позбавив красуню Марго цноти. На тому його чоловіча влада і завершилася. З болем у серці згадував, як тоді вперше м’яв її соковиті, тугі, наче стиглі яблука, груди, як серце тріпотіло від насолоди, а він, ковзаючи то в Марго, то з неї, вдоволено думав, що отепер стане справжнім господарем. Батьківський спадок — таверна, дружина — перша в селі красуня, діточки підуть... Але тільки-но забринів ранок і його мати усьому селу довела, що її невістка дісталася сину незайманою, Марго вперше показала свій справжній характер. За рік зжила зі світу свекруху, прибрала до своїх рук таверну, а Мартінові мрії розбила вщент.

Доторкнутися до Марго пан Фуа міг лише тоді, коли вона того бажала. А Марго бажала його все рідше і рідше. Інша справа — заїжджі гості, лицарі та заможне панство, яке після кухля-другого кидало на Марго ласі погляди, а в її пазуху — золоті та срібні монети.

Пані Фуа ладнала гостям кімнати, а потім, залишивши чоловіченька унизу, йшла до вельможного панства розважитись. Що вона там з ними витворяла, — Господь їй суддя!

Мартін бажав радше не бачити і не думати про це. Одного разу, п’ятнадцять років тому, такої ж зимової ночі у таверні зупинився якийсь вельможа. Марго довго не виходила від нього. А через кілька тижнів сама прийшла до пана Фуа, вляглася у подружньому ліжку поряд із ним, її законним чоловіком, і запропонувала виконати подружній обов’язок. Зраділий Мартін Фуа не одразу допетрав, що то за ласка така у його дружини. Кохав її півночі. Знову, як вперше, палко притискався до її грудей, намагаючись не помічати її байдужого погляду, і тихо питав: «Чи добре тобі зі мною, любонько?»

«Роби своє діло, йолопе! — промовила вона таким голосом, ніби й не відчувала нічого, ніби й не кохалася з ним, а сіно громадила. — Роби своє діло, сьогодні твій час!».

Мартін не розумів тих слів. Та й не бажав розуміти! Дорвався нарешті, тож на рік наперед треба накохатись! Хто його зна, коли Марго буде ще така добра. А за три місяці по тому став помічати, що його Марго ніби погладшала, ніби ширша стала. Тонка талія почала розпливатися, груди стали ще пишнішими. Фуа зрозумів: Марго завагітніла. Та ось тільки хто батько тієї дитини: він, законний чоловік, чи той пан заїжджий, з котрим його любонька до світанку розважалася?

Коли народилася Жаннет, вже й не вгадував. Нічого у доньці з його породи не було: гостроока, як Марго, а чорнява і носата, як той гість, якого нечистий послав минулої зими. І знову змовчав. Про що ж говорити, коли так лопухнувся з самого початку! Люди ж засміють!

Через якийсь час — Жаннет тоді заледве виповнилося два рочки — сталася ще одна пригода. До них в таверну забрела вагітна злидарка. Вона просила дозволити обігрітися і хоч трохи хліба. Марго виставила злидарку за двері. Він же пожалів її. Дозволив переночувати у хліві. Вранці ж, коли пан Фуа пішов нагодувати свиней, знайшов у хліві ту злидарку мертвою. Вона лежала в калюжі крові, а поряд із нею, на сіні, загорнута в шматок ряднини, лежала новонароджена дівчинка, на диво гарненька і здорова. Біля немовляти примостився здоровенний собацюра. Він облизував дівчинку, грів власним тілом і, угледівши пана Фуа, взявся жалібно скавуліти, немов просив у нього допомоги.

Коли Марго побачила ту оказію, верещала, мов недорізана, проклинала мертву злидарку та її живе байстрюченя, але пан Фуа боявся Бога, — довелося поховати покійну на сільському кладовищі за власний кошт. Дівчинку охрестили і дали ім’я Доріан.

— Йолопе! — голос «любоньки» Марго вивів пана Фуа зі спогадів. — Повитирай ті пляшки від пилюки, вони ж брудні! Ось ганчірка, а он кухлі. Відріж гарний шмат печені, сиру та віднеси тим лицарям, а я подивлюся, що та мала нечупара робить!

— Любонько, ти відправила її вмитися? — здивовано запитав пан Фуа у дружини. — Що на тебе найшло?

— Нічого, — відказала Марго. — Ті лицарі забажали, аби вона повечеряла з ними. Вмила свою пику і одягнулась у щось чисте. Оце треба знайти якусь стару одежину нашої доньки для неї.

— І ти дозволиш Доріан вечеряти з цими вельможними постояльцями? — ще більше здивувався пан Фуа. — Чи ж це чувано, любонько?! Оця приблуда за столом вельможного панства!

— Не базікай! — відрізала пані Фуа. — Мені самій це не до вподоби.

Пан Фуа похитав головою. Такий поворот йому теж не подобався: Доріан байдикуватиме з гостями! Мала повинна розуміти, що живе тут з милості і має заробляти на своє прожиття чесною працею, а не витрішки продавати.

Підхопивши кухлі і пляшки з вином, пан Фуа потупцяв до столу, де сиділи мессір Х’юго і його зброєносець Георг де Гастон.

— Панове лицарі! — вимовив пан Фуа, боязко поглядаючи на інкрустовані дорогоцінним камінням піхви меча Х’юго де Моле. Для Мартіна Фуа цього було вже більше ніж достатньо. — Панове лицарі! — бадьоро проказав він. — Ось чудове бургундське вино! Зараз я принесу вам смаженини, сиру та хліба, а моя дружина підготує для вас найкращу кімнату в таверні! Ви самі переконаєтеся, як у нас гарно приймають заїжджих!

Не дожидаючи відповіді, пан Фуа крутнувся і поспішив до печі. Там, на подушці з тліючого жару, шкварчала свинина — вкрите рум’яною скоринкою м’ясо. Пан Фуа поклав на дерев’яну тацю велику таріль, відрізав чималий шматок смаженого м’яса — таким можна було нагодувати чотирьох, добрячий кусень сиру, паляницю і поніс все те частування лицарям.

Тим часом Марго Фуа, запаливши свічку, піднялася на горище. Там, біля комірчини Доріан, у замкнутій дубовій скрині, що належала колись матері пана Фуа, вона зберігала речі доньки, з яких та вже давно виросла. Відчинила поржавілу колодку, відкинула важке віко і хутко дістала стару спідницю і сіру поношену кофтину Жаннет. Доріан при світлі каганця вмивалася, хлюпала на обличчя крижану воду із щербатого глиняного кухля. Її довге біляве волосся було так-сяк розчесане і наспіх заплетене в косу.

— Досить, шмаркачко! — насмішкувато проказала пані Фуа. — Змиєш усю вроду, і вельможний лицар відмовиться вечеряти з тобою! Ось, вдягайся! Тільки швидко, нечупаро! Маєш щастя, що у мене зараз багато клопоту! Та нічого, я тобі ще покажу, де раки зимують! — пригрозила Марго заціпенілій від страху Доріан.

Від крижаної води, що стікала краплями з обличчя просто за пазуху, Доріан цокала зубами, але перечити пані Фуа не сміла.

«Господи! — думала вона. — Що ж буде після тієї вечері! Пані оскаженіє від люті!» Навіщо цьому лицарю вона, Доріан, здалася?! Він поїде собі, а як їй жити далі?!

Тремтячими руками Доріан взялася знімати своє брудне перелатане лахміття. Худеньке дівча, але статура вже почала формуватися.

«А що, — раптом спало Марго на думку, — чого це вона мій хліб їстиме задарма? З неї все одно ніякого прибутку, одні розтрати! Тринадцять літ — вік вже немалий! Годі їй плутатися під ногами, хай розважає гостей! Тих, які не можуть заплатити за нічліг у кімнатах для постояльців, але котрим вистачає, щоб заночувати в стодолі на соломі! Є багато чоловіків, котрим подобаються отакі малі, худі незграби! А я буду з них брати гроші за те, що вони з нею розважатимуться... — розмірковувала пані Фуа, пильно розглядаючи у тьмяному світлі огарка худе тіло Доріан. — Треба буде тільки убезпечитися, приготувати якого зілля, щоб ця мала сучка не привела мені завчасно щенят...»

Вродливе обличчя Марго Фуа перекривила зла усмішка: «Це я добре вигадала! Тих, що полюбляють отаких дівчаток, багато. Навіть серед поважних панів є. Може, й оцей лицар такий? Те, що він тамплієр, ще нічого не означає! Теж мені, святенник!» — кусаючи нижню губу, розмірковувала Марго.

Тим часом Доріан і не підозрювала, які огидні думки крутилися в голові у пані Фуа. Їй було ніяково роздягатися на очах у господині, але вона намагалася зробити це якомога швидше: затягнула на талії великувату спідницю, іржавою шпилькою застебнула кофтину і покірно підняла на Марго Фуа свої очі-маслини.

— Зараз ти спустишся вниз, підійдеш до тих панів і будеш робити все, що вони тобі накажуть! — суворо промовила пані Фуа. — Якщо надумаєш опиратися, будеш ночувати там, де народилася — в хліві, разом зі своїм дурнуватим собакою! Голодна!

— Я все зроблю, пані! — присіла у поклоні Доріан. Вона й гадки не мала, що Марго вже наперед уявила її долю — долю повії, що торгує власним тілом. Доріан зійшла по східцях вниз і несміливо підійшла до столу, за яким пригощалися зголоднілі Х’юго де Моле і його зброєносець.

Лицар на мить не впізнав у гарненькій білявій дівчинці, що дивилася на нього маслиновими очима, малу замазуру Доріан.

— Привіт! — усміхнувся їй мессір Х’юго. Його сірі очі огорнули Доріан лагідним поглядом. — Яка ти, виявляється, гарненька! — проказав лицар, відсідаючи до середини лави.

Доріан вклонилася, ніяковіючи від такого привітання, але не зрушила з місця.

— Сідай! Ти, напевне, зголодніла, — лицар ляснув долонею по широкій лаві поряд із собою. — Сідай, сідай, не бійся!

— Пане, я не можу, — ледь чутно відказала Доріан. — Я не можу, пане, хоч і вдячна за Вашу доброту до мене. Пані Фуа вранці заб’є мене до смерті...

— Здається, їй для цього не потрібно шукати причину, дівчинко, — відповів лицар. — Я бачу, вона тебе не дуже любить. Сідай, сідай.

Доріан несміливо присіла на краєчок лавки, але Х’юго де Моле обережно двома руками підняв її і всадовив зручніше.

Георг у цей час наминав печеню. Його рот був забитий смачним м’ясом. Від бургундського він вирішив відмовитися, але мессір Х’юго наказав, аби вино нагріли зі спеціями і подали гарячим. Такий напій був помічним від застуди і добре зігрівав. Георг де Гастон був ладен побитися об заклад, що так просто ця історія з маленькою прислужницею таверни не закінчиться. Мессір, людина дивного характеру, завжди робив усе не так, як належало можновладному пану. Однак після того, як де Моле вступив до ордену лицарів Храму та склав обітниці, родовий замок на півдні Нормандії залишився сестрі Катрін. Вони обоє, діти покійного Жана де Моле, рідного брата Великого Магістра ордену лицарів Храму, насправді були незвичайними людьми. Катрін де Моле відрізнялася від усіх знайомих Георгу панночок і характером, і вчинками. Вона захоплювалася такими речами, за які можна було запросто потрапити в лабети священної інквізиції: їздила верхи в чоловічому одязі, полювала, збирала лікарські трави, а ще сама готувала ліки, пахучі есенції і дивні шматки застиглої ароматичної піни, якими можна було натиратися під час умивання.

Мессір Х’юго теж кохався в науках. Його цікавило зоряне небо і лікарська справа, таємниці металів і мови; він розробляв креслення для ремонту старих веж замку, не цурався косити разом зі своїми селянами сіно в жнива і, як належить воїну, добре знався на всілякій зброї та кулачних боях. Тож Георг наминав їжу і подумки намагався вгадати, що йому спало на думку сьогодні.

— Гей, господарю! — гукнув тим часом лицар пану Фуа. — Принесіть-но кухоль молока цій дівчинці.

Власник таверни став червоним, як печений рак. Він вклонився у відповідь де Моле, наповнив молоком кухоль і поніс до столу.

— У Вашої вельможності добра душа, але даремно, пане, Ви це робите! — обережно підбираючи слова, промовив Фуа. — Ця дівчинка тут прислуга, а не хазяйська дитина, тож не слід її привчати до розкоші!

Х’юго де Моле, здавалося, не розчув слів пана де Фуа. Він поставив перед Доріан кухоль з молоком, відрізав ножем шматок м’яса та сиру і присунув їжу ближче до розгубленої дівчинки.

— Їж і нічого не бійся! — усміхнувся лицар Доріан. Вона несміливо відщипнула шматок м’якуша від скибки. Кухлик задрижав у руці дівчинки, але вона пригубила його і ковтнула молока.

— Ви, пане, напевно, янгол! — прошепотіла Доріан лицарю. — Ніхто ніколи не був таким добрим до мене!

— Їж, їж! — заохочував її лицар.

Доріан ніколи в житті не їла такої смакоти! Запиваючи свіжим молоком шматочки хліба з м’ясом, вона намагалася не плямкати губами, їсти так, щоб крихти не вилітали з її напханого рота, але Х’юго, здавалося, не помічав того.

— Любонько, вони замовили для неї молоко! — прошепотів пан Фуа своїй дружині, коли та спустилася вниз. Дивна картина відволікла навіть трьох селян, що засиділися в таверні за кухлем вина та грою в кості.

— Завтра все село гудітиме, що якийсь дурнуватий лицар годував її у нашій таверні м’ясом і поїв молоком! — пробурчала Марго. — Краще б він вином її споїв, тоді б зробив із нею все, що заманеться, а то ця дурепа наробить такого галасу, що півсела збіжиться!

Пан Фуа здивовано подивився на дружину. Тільки тепер йому стали зрозумілими її наміри та показна доброта.

— Що ти це задумала, любонько? — ще тихіше прошепотів він. — Гріх це. На тобі і на мені гріх. Не можна такого робити.

— А хто ж робить? — вдавано здивувалася Марго. — Я її за стіл із лицарями посадила чи ти?! Мати була шльондрою і донька така ж. Що ж нам, стояти і дивитися, як вона соромить наш дім? Нехай хоч якась користь з того буде. Лицарі ж однаково грошима розплатяться! І взагалі, Мартіне, я думаю, настав час цій малій шльондриній доньці самій заробляти гроші, а не їсти наш хліб задарма. Хай хоч і в такий спосіб, коли іншого нічого робити не вміє.

Пан Фуа злякано перехрестився.

— Бог з тобою, любонько! Що це ти говориш?! Гріх, любонько!

— Замовкни, йолопе! — прошипіла Марго до чоловіка. — Ніж слухати твоє базікання, краще піду запитаю, чи нічого їм не треба.

Розправивши спідницю і поправивши пишні груди, пані Фуа підійшла до столу і вклонилася Х’юго де Моле.

— Я приготувала вам кімнату на другому поверсі, панове! — єлейно усміхнулася ще раз де Моле і Георгу. — Вона, звичайно, не дешева, зате найкраща і найтепліша. Якраз для такого вельмишановного панства, як ваші милості, — знову присіла Марго у поклоні, не зводячи погляду з лицарів.

— Дякую, — спокійно відповів Х’юго. — Будьте ласкаві, постеліть ще одну постіль.

Георг здивовано подивився на мессіра Х’юго. Так, починається. Пані Фуа вкотре єлейно посміхнулася.

— Вже зроблено, пане. Я власноручно застелила ліжко для вас і вашого супутника.

Х’юго витер руки об запропонований господинею шматок чистого полотна.

— Де завше ночує ця дитина?

— Ну, не така вона вже й дитина! — проказала пані Фуа. — Вона наша служка і заробляє собі на хліб, працюючи в таверні. А спить вона на горищі, пане лицарю, коли не обслуговує наших гостей. Ви ж розумієте, пане, про що я...— Марго показала свої на диво рівні білі зуби і знову присіла в поклоні. Її пишні груди захиталися в такт сміху.

Х’юго де Моле перевів погляд з пані Фуа на дівчинку і знову на господиню таверни.

Доріан почервоніла і знітилася під тим поглядом. Їй стало соромно. Вона не зовсім розуміла, про що говорить пані Фуа, але відчула: про щось дуже погане, сороміцьке.

— Що Ви таке кажете? — перепитав Х’юго. — Це дівча зовсім ще дитина!

— О, пане, нехай Вас не вводить в оману вік Доріан. Вона така ж розпусниця, як і її покійна приблуда-мати, і добре знає свою справу, так що не соромтеся, пане... — Марго замовкла, не доказавши, бо холодний погляд де Моле нарешті змусив її прикусити язика.

Х’юго де Моле мовчки вислухав торохтіння Марго Фуа.

— Приготуйте ще одну постіль, — повторив він. — Дівчинка спатиме в кімнаті. Потрудіться виконати моє прохання швидко, бо і я, і мій зброєносець дуже потомилися. Та й дитина ця стомлена.

Марго закліпала очима. Зрозуміла: її задум не вдався. Лицар, якщо і не був, то у всякому разі вдавав святенника. Вона кивнула головою і, вклонившись, пішла геть від столу, як побитий собака.

— Що це було, мессіре Х’юго? — проказав Георг де Гастон, здивовано дивлячись на де Моле.

— Не бери до голови! — махнув рукою лицар. — Хвора на голову жінка, прости мені, Господи!

В очах Доріан блищали сльози, а руки тремтіли так, що здавалося, кухлик з молоком випаде з них на підлогу.

— Чого ти, дитя?! Твоя господиня не образить тебе, не бійся.

Але від тих слів дівчинка схлипнула і здавлено заридала.

— Ну, ну, дівчинко... Не треба плакати! — лицар погладив Доріан по білявій голівці. — Я обіцяю, дитя, тебе більше ніхто не образить!

«Он воно що! — подумав Георг де Гастон. — Он що задумав мессір Х’юго...»

Їсти Доріан більше не хотілося. Хліб і м’ясо ставали поперек горла. Та й не звикла вона до такої їжі і в такій кількості.

— Коли попоїла, то час вкладатися спати! — проказав де Моле. — Вже пізно.

Витерши Доріан сльози, він допоміг дівчинці злізти з лави, перекинув через руку хутряний плащ, узяв свій меч і попрямував із нею до східців, що вели на другий поверх таверни. Вони голосно рипіли, та Доріан здавалося, що то найкращий звук, який вона коли-небудь чула, а східці ведуть просто до раю, де, напевне, живе її мати. Рідна, справжня мати, якої вона ніколи не знала.

Селяни, що грали в кості, по одному покинули таверну, здивовано перешіптуючись. Нікому з них не доводилося бачити, щоб хтось із заїжджих гостей так ласкаво розмовляв із малою замазурою, що прислужувала в таверні. «Що то за чудасія така? — міркували вони поміж собою. — Постояльці-тамплієри, звичайно, люди Божі, але вже занадто добре ставилися вони до малої байстрючки!».

Георг де Гастон трохи затримався внизу. Вийшов надвір, провідав Палладіна та Ясіна, які мирно посопували у теплому стійлі. Біля коней дрімав і Шторм, собака Доріан. А коли Георг піднявся в кімнату, де пані Фуа постелила їм на ніч, то розсміявся.

— І оце, мессіре Х’юго, найкраща в таверні кімната? — промовив Георг, оглядаючи хоч і теплу, але досить убогу кімнатку з невеличким віконцем, затягнутим припорошеною снігом кольоровою слюдою.

Доріан, як ввійшла, так і стояла біля порогу, несміливо поглядаючи то на лицарів, то навколо себе. Скільки вона жила в таверні, ніколи не бувала в кімнатах для гостей. Пані Фуа не дозволяла їй сюди заходити. В кутку на триніжку тліла жаровня, в іншому стояло два вузьких, грубо збитих ліжка, зсунутих докупи в одне, застелених все ж чистою постіллю. Блимав каганець на грубому дерев’яному столі... Ще одна постіль лежала згорнута на пласкому віку старої дерев’яної скрині. Саме в ній колись Марго Фуа привезла чоловіку придане — сувої льняного полотна, торбинку срібняків та трохи золотих, які їй заповів покійний батько.

— Мессіре Х’юго! Я спатиму на підлозі, біля жаровні, — проказав Георг, знімаючи зі скрині набитий пахучими польовими травами товстий сінник і постільну білизну. — Пахне домом! — задоволено зітхнув він, вдихнувши аромат сінника. «І Катрін де Моле...», — додав про себе подумки, пригадавши невеличку кімнату в східній башточці замку, завішану букетами засушених трав, коріння та квітів. Там панночка Катрін готувала ліки, ароматичні есенції, пахучу застиглу піну для вмивання, а ще вночі спостерігала зоряне небо.

— Як хочеш, Георгу, тільки дивися, щоб сінник вночі не загорівся! — усміхнувся Х’юго. — Ну, Доріан, подякуй Георгу. Сьогодні ти спатимеш, як принцеса королівської крові! Георгу, відвернися, нехай ця юна панночка вкладеться спати! — проказав він, трохи відсуваючи одне ліжко, щоб добратися до іншого.

Доріан стояла розгублена, несмілива. У голові юрмилася купа думок. Що це відбувається? Чому з нею? Що їй робити завтра, коли цей добрий лицар покине таверну назавжди?

Х’юго де Моле, повернувшись до дівчинки спиною, скидав свій плащ, теплі шкіряні чоботи... Як раптом запитав Доріан:

— Дитинко, а ти б хотіла поїхати зі мною? У мене є чудова сестра. Її звати Катрін, і ти обов’язково їй сподобаєшся! Вона навчить тебе всього, що мають знати юні панночки, і навіть більше...

Він замовк, бо не чув ані шурхоту за спиною. Невже Доріан, скориставшись тим, що Георг і він відвернулися, прослизнула в двері і пішла на своє холодне горище?!

Х’юго повернувся. Ні, дівчинка стояла, як і раніше, біля дверей, а з її маслинових очей котилися сльози.

— Доріан! — тихо покликав він. Замість неї ворухнувся Георг. Повернувся обличчям в кімнату, щоб подивитися, що таке діється.

— Доріан! — повторив Х’юго.

— О, пане Х’юго! Я знала! Я знала, що Ви колись приїдете за мною! Я вірила в це, пане! — проказала крізь схлипування Доріан. — Я так молилася до Бога, щоб він швидше направив Вас у цю таверну! — Вона кинулася до лицаря, і він, піднявши її на руки, пригорнув до себе.

«Я так і думав! — подумки усміхнувся Георг де Гастон, знов повертаючись обличчям до тліючої жаровні. — Коли прибудемо в замок де Моле, обов’язково запишу цю історію у свою книжечку!».

Де Моле тим часом вклав Доріан у ліжко, зняв її розтоптані перелатані черевики і, вкривши ковдрою, погладив волосся.

— Спи! — мовив тихо. — Спи і нічого не бійся!

Сам, дмухнувши на каганець, навпомацки закінчив роздягатися і влігся на сусіднє. Ліжко важко зарипіло під його вагою. Згодом у кімнаті було чути лиш спокійне дихання чоловіків і сопіння Доріан...

Ранок видався спокійним, але морозяним. Скажений вітер ущух, а від хурделиці залишилися лише високі снігові замети. Де Моле навіть на якусь мить здалося, ніби вчорашня пригода з вовками серед долини була поганим сном. Він прокинувся раніше за Георга. Одягався тихо, намагаючись не розбудити дівчинку. Вперше в житті Доріан спала не на купі ганчір’я біля сірого комину, а у справжньому ліжку.

— Мессіре Х’юго! — почувся голос Георга де Гастона. Зброєносець протирав заспані очі. — Вирушаємо?

— Так, Георгу, але спочатку поснідаємо! З нами дитина, а дорога ще далека. Замов нам сніданок і осідлай коней...

— Ви серйозно вирішили її взяти з собою? — поцікавився Георг, хоч відповідь знав наперед.

— Так. Якщо я цього не зроблю, то картатиму себе все життя, що не допоміг, коли це було в моїх силах. Та й Катрін, я гадаю, буде рада, — усміхнувся лицар. — Може, перестане нас із тобою виховувати.

Він обережно, намагаючись не грюкати дверима, вийшов із кімнати і спустився вниз.

Там біля каміну вже порався пан Фуа. Веселі язики полум’я лизали сухе паливо, поволі наповняючи теплом вихололий за ніч простір таверни.

— Доброго ранку, пане! — чемно привітався він із де Моле. — Як спалося? Вже вирушаєте?

— Так. Скільки я винен за нічліг?

— О, то не зі мною. Зараз я покличу свою дружину, — проказав пан Фуа, витираючи руки від сажі об засмальцьований фартух. — Любонько! — гукнув він до Марго.

Пані Фуа ніби чекала, коли її покличуть. Трохи розгублена, але одягнута і зачесана, як годиться господині таверни, в яку о будь-якій порі можуть завітати гості.

— Любонько! Пан лицар хоче розрахуватися за вечерю і нічліг.

— Зараз, пане, підрахуємо! — жваво проказала Марго. — Бургундське вино і їжа на трьох, овес і стійло для ваших коней, кімната, зауважу, найкраща в таверні, чиста постіль, сінники, одяг для дівчинки, як Ваша світлість того забажала, вугілля для жаровні, вікно в кімнаті...

— Повітря... — підказав Х’юго де Моле, розсміявшись із тих дивних підрахунків.

— Що? — перепитала пані Фуа.

— Повітря, — повторив де Моле. — Ви не порахували повітря, яким ми дихали всю ніч.

Все ще усміхаючись, він дістав зі шкіряного гаманця золотий. На ньому красувався профіль короля Філіпа Вродливого.

— Цей золотий — старого зразка, — проказав він, крутнувши монету на столі перед пані Фуа. — У ньому достатньо золота.

— О-о-о! — майже простогнала Марго Фуа, не відриваючи погляду від монети, що зробила кілька обертів і від власної ваги лягла на дерев’яну стільницю. — Пане, Ви щедрий гість!

— У мене є ще одна справа до вас, — проказав де Моле, сідаючи на лаву і змушуючи тим самим присісти пана і пані Фуа. — Ким доводиться вам ця дівчинка, Доріан? — запитав лицар, пронизуючи поглядом господарів таверни.

— Вона... — почав було пан Фуа, та Марго випередила його.

— О, пане, від неї самий клопіт! Доріан доводилася донькою одній приблуді-жебрачці, яка... — тут пані Фуа подивилася на свої розчепірені пальці, — тринадцять літ тому завернула до нашої таверни... Хай би її грім побив ще в долині! Жебрачка була вагітна... І, звичайно, ми з чоловіком не могли їй дозволити залишитися в нас. Робітниця з неї самі розумієте яка... Але мій чоловік дозволив їй, на біду, заночувати в нашій стодолі. Вночі у неї розпочалися перейми і, народивши цю дитину, жебрачка померла...

— Ми, як добрі католики, — докинув і своїх п’ять копійок пан Фуа, — не могли залишити все так і покинути новонароджену помирати. Тож і взяли її в дім на виховання. У нас є власна донька Жаннет, трохи старша, тож вони і росли разом.

— А що виросло, самі бачите: нечупара, ледащиця, ще й до чоловіків дорослих ласа! І це в такому віці! — промовила пані Фуа. — Погана спадковість, пане! Знаєте, як в народі кажуть: який обруч, така бочка; яка мати, така й дочка!

— Досить, — зупинив її Х’юго де Моле. — Я хочу цю дівчинку забрати з собою.

В очах пані Фуа закляк здивований вираз, а в голові одна за одною, ніби наввипередки, побігли думки: «Гроші! Треба просити гроші!»

— Так, пане, але... — почав було пан Фуа.

— Ви самі кажете, що від дівчинки мало користі... — повільно проказав де Моле, — тож, як я розумію, вам не шкода буде розлучитися з нею.

— О, пане! — намагаючись усміхатися, відповіла Марго Фуа. — Так-то воно так, але Доріан все ж виконувала певну роботу в таверні: ходила по воду, годувала свиней і птицю...

— Тобто вона давно відпрацювала вам за вашу ласку до неї, — насмішкувато додав Х’юго.

— Ну, — покусуючи губи, протягнула пані Фуа, — можливо, я перебільшувала трохи... Усіляке траплялося... Е-е-е... Але ж і ми витрачали на неї гроші! Годували, одягали!

— Скільки ви хочете за неї? — прямо запитав лицар. — Мені ніколи довго теревенити. Поснідаємо і вирушаємо.

— Ми... Ми не думали над цим, пане! — розгублено відповіла пані Фуа. Її плани щодо замазури Доріан руйнувалися один за одним!

— Розсудімо справедливо, — проказав лицар. — Дівчинка виконувала всю чорну роботу в таверні, жила на горищі, ходила у лахмітті. А вчора, якби ми не над’їхали вчасно, її разом із тим старим собакою роздерли б вовки! Тож ви б не мали з того жодної користі.

Де Моле розв’язав шкіряний гаманець і відрахував ще три золотих монети.

— Гадаю, цього вистачить. І подайте, будьте ласкаві, щось на сніданок...

Коли Доріан ласувала шматком сиру і скибкою хліба, запиваючи те все гарячим медвяним чаєм, їй здалося, що усього того болю і принижень ніколи з нею і не траплялося! Так, вона жила новим, ще незвіданим життям.

Вранішнє сонце по-новому світило, пробиваючись у слюдяні віконця таверни, свіже морозяне повітря вривалося в двері, коли хто-небудь із селян заходив усередину...

На ній все ще була спідниця і кофтина Жаннет, а на ногах стоптані постоли, які вона взувала поверх товстих онуч із ганчір’я, але все те вже не мало для Доріан ніякого значення.

Вона дивилася то на одного лицаря, то на іншого і розуміла: все змінилося! Назавжди! І можливо, буде всіляко, але так, як було раніше, — ніколи!

Заспана Жаннет якраз спускалася сходами зі своєї кімнати, коли угледіла дивну картину: вмита і заплетена Доріан у її старій спідниці та кофтині сидить за столом з якимись панами і наминає сир! У Жаннет округлилися очі. Вона протерла їх, щоб краще придивитися, чи не сон це часом! Але ж ні! Он мати і батько шепочуться біля вертлюга зі ще не засмаженим каплуном, он місцевий пиячок дядько Граньє вовтузиться за дальнім столом біля свого кухля...

— Мамо, що це? — голосно запитала Жаннет, вказуючи пальцем на Доріан. — Що відбувається? Чому вона сидить за одним столом із відвідувачами? І чому на ній мій одяг?!

Пані Фуа сполотніла, але вичавила з себе фальшиву усмішку.

— Доню, не переймайся! То вельможне панство з великої милості дозволило Доріан поснідати разом із ними.

Марго Фуа присіла у незграбному реверансі до Х’юго і Георга, а її пишні груди колихнулися під новою сорочкою, як морська хвиля.

Жаннет, викапана матір, ще більше розсердилася. Її гострий, неприязний погляд уперся в спину Доріан, обличчя зблідло, а чорняве волосся, не розчесане після сну, тільки додало дівчині схожості із міфічною Горгоною.

Пані Фуа підійшла до доньки. Схопила її за руку і потягнула до вертелу, де стояв батько.

— Заспокойся, Жаннет! Ці пани забирають Доріан із собою. Вони добре заплатили нам, серденько.

Дівчину перекривило від злості.

— Але ж ти казала, що ми зробимо з неї повію і вона розважатиме наших гостей! Ти казала, що так збільшимо мій посаг! А тепер?! Чекати, коли хтось заможний заверне в цю діру? Чи мені накажеш спати з отим забродом, що ночує у нас? — визвірилася Жаннет на матір.

Голосний ляскіт змусив її змовкнути, а на блідій щоці Жаннет залишився слід від долоні пані Фуа.

— Замовкни, кажу тобі! — проказала вона, але Х’юго де Моле вже стояв у неї за спиною.

— Ось воно що!

Жаннет, тримаючись долонею за щоку, знітилася. Вона підняла очі на лицаря, і пекуча заздрість запалала в її серці ще з більшою силою. Жаннет була сміливішою за матір.

— То Ви, пане, забираєте Доріан із собою? — зле проказала вона.

— Так. Мій християнський обов’язок — не допустити того, щоб дівчинку змусили стати повією! — спокійно відповів де Моле.

— Але ж вона більше ні на що не придатна! — хрипко розсміялася Жаннет.

Де Моле повернувся до Георга, який мовчки спостерігав за тим, що відбувається в таверні.

— Чекай мене з дівчинкою надворі. Сідлай коней і чекай.

Зброєносець кивнув і, взявши Доріан за руку, повів її на двір.

Легенько вдягнута, Доріан зіщулилася від холоду, але Георг тільки посміхнувся, накидаючи на плечі дівчинці свій теплий плащ.

Він вивів коней і взявся їх сідлати.

— Коли ми їхатимемо через Руан, мессір обов’язково купить тобі хутряну накидку і черевички! — проказав де Гастон, намагаючись підбадьорити дівчинку.

— Чому вони мене так ненавидять, пане? — скрушно запитала Доріан. — Чому? Я ж нічого їм поганого не зробила!

Георг де Гастон стенув плечима.

— Не бери до голови такі дурниці! Вони більше не мають значення для тебе, Доріан!

— О, Шторм! — радісно вигукнула дівчинка, коли здоровенний вовкодав підбіг до неї і радісно забив хвостом об сніг. — Підеш зі мною?

— Ну, — розсміявся Георг, — йому вже точно не треба питати дозволу у господарів таверни.

Сонячний ранок розкинувся над нормандськими долинами, як радісне знамення нового, чудесного життя, котре Доріан малювала дотепер лише в своїй уяві. Вона знову сиділа попереду Х’юго де Моле, загорнута в поли його хутряного плаща. Морозяне повітря забивало подих, і дівчинка раз у раз ховала обличчя в густе лисяче хутро так, що виднілися тільки її очі-маслини. Трохи позаду скакав Георг де Гастон, а попереду біг Шторм. Таверна Фуа та усі біди, яких зазнала Доріан, живучи там, перетворившись на чорну цятку, зрештою загубилися у білій далині.

Розділ VIII

Де Моле

Осінь, 1307 р.

Париж, замок Тампль, резиденція лицарів Храму

ак де Моле, не кліпаючи, дивися крізь холодний осінній простір, що розкинувся над містом. Неділя. Дзвонили дзвони на всіх паризьких дзвіницях. Побожні городяни поспішали на ранкову месу, але для Великого Магістра у тім передзвоні чувся зовсім не радісний звук тріумфу віри Христової.

Він любив прохолоду. Можливо, тому, що майже все життя провів у походах на Святій Землі, де сонце палить нещадно, а тіло знемагає від спраги так само, як і від ран.

Можливо, тому, що восени і взимку до Тамплю не долітав сморід тісних вуличок, мешканці яких через відсутність каналізації виливають свої нічні горщики прямісінько на голови перехожих.

Влітку запах екскрементів стає нестерпним і від нього неможливо сховатися навіть у Луврі, а тепер осіння прохолода прибиває той сморід і дихається вільно, на повні груди.

Великий Магістр підійшов до краю даху настільки, наскільки дозволяв йому ланцюг, в який були заковані його ноги. Зіперся долонями на різьблений зубець. Там, унизу, вирує життя. Життя, яке зараз повільно, але впевнено віддаляється від нього. Чи боїться він смерті? Ні, занадто часто йому доводилося зустрічатися з нею в бою. Але то були чесні поєдинки! Смерть ніколи не підкрадалася до нього ось так, з-за спини! Ніколи не хитрувала, не діяла так підступно! Він і ворогу не побажав би такого кінця: від мук і тортур! Тільки б не кинули гнити у котромусь із підземель! Нехай тортури! Тільки не повільна смерть наодинці із темрявою підземель Тамплю!

Роки, проведені у військових походах, набутий досвід — його неоціненні скарби — зробили Жака де Моле уважним до дрібниць, розсудливим, навчили помічати пересторогу, підняли на вершину влади, рівну монархам.

І з цієї висоти, куди волею Бога він був піднятий, Великий Магістр відчував... Ні, бачив майбутнє ордену, тієї могутньої сили, яку очолював.

Чому ж тепер звична обачність і мудрість зрадили йому? Чим він прогнівив Господа?

Орден тамплієрів, на котрий і папи, і християнські монархи завжди покладалися, завершував своє існування у пекельному вогнищі.

Великий Магістр відчував, що над лицарями Храму збираються темні, тривожні хмари; він бачив, як раз по раз ті хмари розсікають блискавиці, викувані з люті і заздрості, але у нього не вистачило далекоглядності побачити, що то королівська лють, королівська заздрість!

Сором, сором! Жоден король Європи не стояв на порозі такої ганьби!

Руки затрусилися від обурення і безсилля, й Жак де Моле зціпив долоні докупи, щоб зупинити це дрижання, таке невластиве йому.

Так, він вже не той, що був колись, постарів, став немічним. Але жвавість розуму не могла покинути його настільки, щоб він не помітив пастки, яку розклав ордену лицарів Храму король Філіп! Він усе зрозумів. Тільки занадто пізно!

Господи! Тих, котрі власним життям захищали святу віру і Гроб Господній, сьогодні перетворили на горлорізів, содомітів, дияволопоклонників!

«Де Моле! — говорив йому король Філіп усього лише місяць тому. — Лицарів Храму поливають брудом. Про орден ходять погані чутки. Я знаю, що то підла брехня, але вона бентежить усе королівство! Я хочу запропонувати Вам, Великий Магістре, раз і назавжди очистити орден від нападок заздрісників. Необхідно провести показове розслідування, і Ви маєте підписати відповідні документи, що йдете на це добровільно, заради честі лицарства Храму, заради ордену! Ми разом, пліч-о-пліч подолаємо ці потоки брехні!».

«Ми слуги Корони, Ваша Величносте! — вклонився тоді Великий Магістр. — Совість ордену чиста, тому нам боятися нічого...».

«Я сам буду головувати на цьому розслідуванні, — продовжував Філіп IV. — Зберемо вчених-теологів, представників духовенства... Ви матимете слово. Потім вислухаємо найдостойніших лицарів Храму, котрих — визначите самі. Нехай мессір Х’юго де Пейро, головний оглядовник ордену, зачитає звіти, а я зі свого боку представлю лист від моєї доньки, королеви Ізабелли, Вашої похресниці, в якому вона підкреслить чесноти лицарів та її хрещеного батька. І ще за день до зустрічі необхідно буде перевезти казну із Тамплю до Лувру. Нібито для ревізії. Зробити це треба якомога гучніше, за Вашого сприяння, Великий Магістре. Нехай усі побачать, що лицарі-храмовники чисті і перед Богом, і перед папою, і перед королем!».

Того ж вечора на змиленому коні до Тамплю прибув племінник Великого Магістра, Х’юго де Моле. Він привіз страшні новини з Ліону, резиденції папи Климента V. Невеликий шматок пергаменту, а на ньому — доля ордену тамплієрів: «Король Філіп у змові з папою, Великому Магістру готується пастка. У ту ж мить, коли золото ордену покине Тампль і буде перевезене до Лувру, на лицарів Храму почнуться облави по всій Франції. Їх звинуватять у єресі і зносинах із дияволом. Король, заручившись підтримкою папи Климента, намагатиметься в найкоротші строки стерти орден з лиця землі. Уже підготовані листи до усіх владик християнського світу зі зверненням розпочати арешти тамплієрів як мерзенних ворогів Христа і папського престолу. Де Моле, поспішайте!..»

З болем у серці востаннє Великий Магістр проводжав поглядом лицарів. Один за одним під покровом темряви зникали вони у склепіннях потаємного ходу. Гінці несли наказ до пріоратів: якомога швидше рятувати орден і його статки!

Кілька ночей підземними коридорами, що ведуть з підвалів замку прямісінько до безлюдних берегів Сени, йшли навантажені золотом віслюки. Задля безпеки їм зав’язували морди, аби жоден звук не сколихнув нічне повітря. Казну ордену у рибальських човнах потай переправлять у Кале, де чекають тамплієрівські кораблі, а звідти... хто знає куди, аж до далеких незвіданих берегів... Можливо, там, на чужині, лицарі Храму збудують нову державу, де честь і братня любов буде в пошані, де не буде жадібних пап і підступних королів! Шкода, що йому, Жаку де Моле, більше ніколи не побачити ті бистрокрилі кораблі і вірних братів — лицарів, не ступити ногою на мощені вулиці святого граду, який тамплієри зведуть во славу Господа на далеких заморських берегах.

При ньому ще залишався племінник Х’юго та загін вірних йому лицарів. Та для нього у Великого Магістра була особлива місія.

Ніяке золото світу не зрівняється із тим скарбом, який зберігався в лоні однієї із розкішних статуй Тамплю, у покоях самого Жака де Моле. Чаша Омбре. Пограниччя між світлом і темрявою. Лише один ритуал відділяв Великого Магістра від всеосяжної влади. Тієї влади, про яку так марив король Філіп!

Викувана зі щирого срібла і заговорена найпотужнішими молитвами жерців древньої Саби, ця Чаша зберігала у собі велику таїну — насіння плоду Дерева пізнання добра і зла.

Кажуть, вона призначалася для самого царя Соломона, але той мав мудрість, аби жодного разу так і не скористатися тим поганським дарунком, хоч і отримав його з рук найвродливішої жінки Сходу — Білкіс, цариці Савської.

І навіть пізніше, коли розважливість покинула Соломона, а жінки-чужинки спокусили його своїми ідолами, син Давида встояв перед найбільшою спокусою — бажанням дорівнятися, подібно Люциферу, у своїй владі Богу. Скористатися Чашею Омбре, здійснивши ритуал, стати володарем світу.

Чи міг на себе взяти таку роль Жак де Моле? І хто взагалі зі світських ненажерливих володарів має право претендувати на таку високу роль?

Свого часу лицарі-тамплієри вивезли з Єрусалиму чимало дивних речей, та Чаша Омбре не мала дістатися жодному земному монарху. Це означало б згубу. Крах цього світу. Апокаліпсис.

Тож дозволити, аби містичне вмістилище добра і зла потрапило до рук короля Філіпа чи папи Климента Великий Магістр не міг. Племінник був надійною людиною і відважним лицарем. Довірити Х’юго таємницю Чаші означало те саме, що забрати її із собою в могилу.

Жак де Моле не сумнівався: аби добитися свого, король Філіп піде на все, і тортури — лише справа часу.

Його старече тіло не витримає болю та страждань. Тож Чаша Омбре буде у безпеці, коли зникне із Франції. Опиниться якомога далі від Парижа.

Її можна було б відправити разом із браттями у незвідану морську даль, але отак просто віддати цю таїну на волю вітру і хвиль Жак де Моле наважитися не міг.

Знищити ж у вогні, переплавивши срібло, означало вивільнити заховане у Чаші насіння Дерева пізнання добра і зла. Тож Великий Магістр обрав інший спосіб. Чаша Омбре має зберігатися в надійному місці і ніколи не потрапляти до людських рук. Ця таємниця стане хрестом роду де Моле, і тільки його племінник Х’юго та його нащадки знатимуть, де захована містична посудина.

Він покликав до себе племінника і наказав разом із невеликим загоном лицарів Храму збиратися у дорогу, рушати до русинських земель, до кордонів Галицького князівства, де правив князь Юрій, онук короля Данила.

Колись русинський король гарно потовк храмовників-соломоничів під Дорогочином, але після того мав мудрість укласти з лицарями Храму військовий союз, і після того багато храмовників служили при його дворі та у війську.

З лицарями Храму знався і його син Лев. Та й онук, князь Юрій, підтримував дружні взаємини. То ж чи не скористатися його люб’язністю та відправити Х’юго просити в онука короля Данила притулку та захисту?

Молодий де Моле та його супутники дізналися про пекельну ніч, коли орден лицарів Храму перестав існувати, трохи згодом. Вони розуміли, що поспішне відбуття навантажених усіляким добром тамплієрівських кораблів з Ла-Рошелі не може віщувати нічого доброго.

Рано-вранці тринадцятого жовтня до Тамплю прибули озброєні королівські загони. Де Моле та ще кількох поважних храмовників арештували і ув’язнили до часу тут-таки, в одній із башт замку. Те, що залишилося в казні — жалюгідні крихти — було вивезене в Лувр. Де Моле бачив розчаровані обличчя королівських казначеїв і в душі потішався з них. Потім, ближче до обідні, Великого Магістра під конвоєм повели на допит.

Перед очима Жака де Моле знову виникла простора зала Паризького університету, куди його сам король Франції мав запросити на зустріч. Та чи була то розмова? Ні, ганебне судилище! На оббитих червоним сукном кріслах сиділи знатні професори-теологи королівства, представники духовенства, державні мужі.

Всі вони бажали почути старого де Моле, а ще більше бажали впевнитися у тому, що він вже безсилий відвернути неминучий крах ордену лицарів Храму. Що ж до короля, Філіп IV так і не з’явився!

Великому Магістру ордену тамплієрів, наче школяру, вказали на місце посередині зали, перед зібранням, де він стоячи мав відповідати на запитання королівської комісії.

Де Моле бадьорився. Він був упевнений в своїй правоті, в правоті справи, якій присвятив життя, в чистоті братів ордену та їх намірів. Але як він міг так помилятися у Його Величності! Король замилював йому очі, вдаючи щирого друга, осипав де Моле коштовними подарунками, родичався, а в той же час за королівським наказом по всій Франції стелилося чорне павутиння брехні й наклепу!

Найстрашніші підозри Великого Магістра справдилися. Звинувачення, про які де Моле ніколи і гадки не мав, наспіх склепані свідчення-докази вини тамплієрів у всіх смертних гріхах безжально посипалися на лицарів Храму. Навіть давній герб ордену, котрий у всі часи був символом братньої любові та християнських чеснот, королівське розслідування перетворило на посміховисько!

— Два вершники на одному коні! Чи ж не содомський гріх звеличують тамплієри? І що означає обряд відречення від хреста? І чи може лицарський орден в своїх руках зосереджувати стільки влади, грошей і військової сили? Чи не пряма це загроза папі і королю?

— Гадаю, останні два запитання і є справжньою підставою для цього ганебного допиту! — відповів Великий Магістр. — Єдиною підставою. А все інше — тільки пустозолоття. То і я почну з кінця, — Жак де Моле випрямив спину і подивився на тих, хто сидів напроти. — Лицарі Храму з першої миті заснування ордену були міцною опорою для папської тіари, французької корони і трону, а не загрозою для них. Бог наш, під яким усі ми ходимо, покликав своїх синів захищати святу віру і паломників, захищати Гроб Господній від паплюження невірними. Хрест браття не цілують, бо він є шматком деревини, а не живим Богом, котрий на Небесах. Та й гріх поклонятися виробу рук людських, — так вчить нас Слово Боже. А щодо гріха содомського, чи ж не читали ви у Святому Письмі, що стало із Содомом і Гоморрою, які у тому гріху, в якому ви лицарів Храму наважилися підозрювати, жили?! Бог пролив на них дощем вогонь і сірку! І не врятувався ніхто, окрім праведного Лота із сім’єю! Дружина Лотова озирнулася на півдорозі, бо шкода було їй покидати розкіш содомську, насолоди і розпутство того міста, і стала соляним стовпом. Чи ж так Господь наш чинить із лицарями Храму?! Ні! Він благословив нас і розмножив! Межі наші проклав по чудових місцях і зробив спадок наших попередників приємним для нас! Так, Він наповнює скарбниці наші золотом, але те золото є благочинними пожертвами або ж внесками пілігримів, котрі подорожують до Святої Землі.

Чи ж не Господь у Слові Своєму сказав, що коли вірний ти Йому, то впадуть біля тебе тисячі і десятки тисяч?! У чому ж сьогодні ваші милості хочуть звинуватити тамплієрів?! У тому, що вони бережуть себе від земної розпусти, служать Богу і мають по Слову Його?!

— Жаку де Моле! Слово Боже, яке Ви цитуєте перед поважним зібранням, лиш підкреслює Вашу гордоту і демонструє, в яку єресь впали лицарі Храму, вважаючи, що вони мають достатньо мудрості, аби повчати Слову і трактувати його, як заманеться. Ви дозволили тамплієрам зневажати латину — мову, якою написане Святе Письмо! Ваші капелани провадять богослужіння будь-якою мовою, тільки не латиною! Чи ж це не єресь?!

— Не всі лицарі Храму розуміють латину, а для братів немає нічого важливішого, аніж укріплятися Словом Божим, — пояснив Жак де Моле. — Тому я доручив капеланам ордену провадити Службу Божу на зрозумілій для братів мові. Нічого злочинного у цих діях немає.

— Це єресь! Це зневага до папи Климента!

— Аж ніяк, вельмишановне панство!

— Мессіре де Моле! Того, що Ви говорите, достатньо, аби зараз же засудити Вас!

— А хіба Ви цього ще не зробили? — усміхнувся де Моле. — Хіба не суд відбувається зараз?

Обурення хвилею прокотилося рядами теологів.

— Скажіть, мессіре де Моле! Якщо Господь з орденом, то чому останні ваші діяння не принесли бажаних результатів? Чи не тому, що Господь відступився від лицарів Храму і більше не виходить воювати під їхніми знаменами?

— Господь має власне знамено, під яким і стоять тамплієри, — урочисто проказав Жак де Моле. — І якщо сьогодні справи ордену не такі успішні, як за попередніх часів, можливо, то є знаком для владик земних — об’єднатися і разом виступити проти ворогів Христа! Я звертався до європейських правителів надати півтори тисячі лицарів і п’ять тисяч піхотинців для нового Хрестового походу. Просив владарів італійських міст допомогти ордену з кораблями. Що ж я побачив? Захист Святої Землі більше не цікавить християнських королів! Їм більше до вподоби міжусобна ворожнеча! З мене посміялися, а мої наміри назвали планом старого безумця! Натомість запропонували розглянути можливість об’єднання ордену Лицарів Храму з Госпітальєрами! Чи ж не для того, щоб зруйнувати міць обох лицарських орденів? Чесне і чисте суперництво у воїнській доблесті і християнських чеснотах йде тільки на користь браттям. А подібне злиття могло б у ці важкі часи викликати невдоволення, зруйнувати все те, що будувалося віками! Нас би не зрозуміли ті, хто підтримує орден тамплієрів своїм статком. А чого варті голодні, обідрані лицарі без коней, без обладунків?!

— Ну, мессіре де Моле, Ви перебільшуєте. Усім відомо, що тамплієри — одні з найбагатших людей Європи. Ви стали кредиторами королів і пап, мессіре, а говорите про голодних лицарів в іржавих обладунках... Чи не за сприяння диявола лицарі Храму задурюють людям голови і ті несуть їм свої статки? Ось переконливі докази: зізнання колишніх Ваших братів-тамплієрів, які стверджують, що Лицарі Храму мають зносини із самим Люцифером, котрий навчив їх перетворювати каміння у золоті злитки, а маври, які прислуговують вам, вміють викликати померлі душі і пророкувати майбутнє! Дякувати Богу, сьогодні ці лицарі визнали хибність своїх переконань, відреклися від єресі і повернулися у лоно святої матері-церкви!

Підборіддя де Моле засіпалося, руки затремтіли.

— Чи не під тортурами були вирвані у братів ті зізнання?! — вигукнув він. — Чи не розпеченим залізом та палями?

Великий Магістр ледве опановував себе. Справедливий гнів горів у його погляді, клекотав у голосі...

— Наші статки зароблені у чесній справі, що забезпечує спокій пілігримів під час їхніх паломництв та важких боїв із невірними на Святій Землі за Гроб Господній. А де ви, панотці, заробляєте свої? — запитав він, дивлячись просто у вічі представників папи. — Чи не під час продажу індульгенцій, котрі гарантують лжеспасіння? Тамплієри не обманюють простаків, видаючи свинячу кров за кров великомучеників, а собачі кістки за святі мощі! Тому і є охочі складати статок свій до ніг лицарям Храму, бо люди вбачають у нас праведних мужів, а не вертеп розбійників, який Господь наш свого часу розігнав під храмом Єрусалимським! — гнівно відповів Жак де Моле. — І королю Філіпу ми служили вірно, прихистивши його у годину небезпеки в стінах Тамплю, а не видали на поталу оскаженілій юрбі! Чи не тому, що слухаємо слова царя Давида: «Нехай не буде на мені крові помазаника Божого»?!

— Тампль, як і все, що є у Франції, належить Його Величності королю Філіпу. З Ваших слів, мессіре де Моле, виходить, що замок Тампль — то окрема держава, яка з милості свого володаря, Великого Магістра, себто Вас, прихистила короля?!

— Король Філіп є володарем Франції, і орден лицарів Храму завжди був його вірним слугою. Та все, що ми маємо, нам дароване по милості Божій.

— Король наш, Філіп, виявив честь ордену, запропонувавши очолити його, а Ви відмовили Його Величності! Чому?

— Наші командори не можуть бути вибрані зі світських володарів. Так записано в нашому уставі, — відповідав де Моле. — Я так і пояснив Його Величності.

— Король Філіп зробив ласку ордену, ставши найбільшим клієнтом тамплієрівського банку!

— Найбільшим боржником, Ви хотіли сказати? Бо й досі борг не повернутий, навіть частково. Сам король обіцяв головувати на цьому зібранні, однак не наважився з’явитися! І тепер я розумію, чому! Те, що тут відбувається зараз, не спроба зупинити наклепи, які зводять на орден. Це і є зібрання наклепників, пастка, в яку мене затягнув король Філіп! Так, — продовжував де Моле, — наш король Філіп IV запропонував мені провести розслідування справ ордену, щоб звести нанівець усіляку брехню! І що ж я бачу? Замість обіцяного розслідування — ганебне судилище. Нас звинувачують у содомському гріху і єресі, зачитуючи свідчення, вирвані у братів під тортурами, а благословення Божі називають диявольськими дарами...

Великий Магістр зіщулився від холоду, але тим свіжим, прозорим повітрям не міг надихатися! Сумнівів немає, це кінець. Кінець ордену, кінець тамплієрів! А він, старий, довірливий дурень, ще сподівався, що король Франції йому друг! Чи не він, де Моле, став хрещеним батьком його доньки, принцеси Ізабелли? Чи не він рятував Філіпа під час монетного бунту в Парижі? Чи не він...

О, він добре пам’ятає, як розпочинався шалений наступ інквізиції і по всьому королівству запалали єретицькі вогнища. Чому ж не забив на сполох тоді?! На що сподівався?!

Він чув, як грабувалася скарбниця Клюнійського абатства, як гинули у вогні тисячі ні в чому не винних людей! Чому він не повірив пересторогам? Навіщо віддав орден на поталу лютим звірам?! Кому з тамплієрів взагалі вдалося врятуватися, якщо їх повсюди видають і катують?!

Навіть королів не може оминути чорна заздрість! Часи змінилися, а Великий Магістр ордену не помітив цього! Він все ще жив у минулому, коли відважне лицарство боронило Святу Землю із завзяттям, коли християнські владики йшли у бій нарівні з лицарями Храму, коли милості Божі сипалися, як з рогу достатку, а тамплієри говорили: «Не нам, не нам, Господи, а тільки Імені Твоєму вся слава!».

Минуло! Нікому більше не потрібна ні Свята Земля, ні віра християнська, ні лицарі воїнства Господнього! Колишні паломники купують свої індульгенції, тріски від «животворного хреста», «сльози» Діви Марії, «кров» Спасителя у глиняних пляшечках, мощі святих апостолів, заховані у золоті медальйони і шкіряні капшучки, просто на ярмарках! Все це можна знайти в великій кількості навіть у найглухішому французькому селі!

Від такого «правосуддя» годі чекати милості. У цьому Жак де Моле вже не сумнівався. Отже, його доля визначена і порятунку чекати більше нізвідки...

* * *

Сизий дим огортав постать приреченого до страти. Він забивав легені, важко осідаючи в них гірким тягарем, душив, гасив свідомість. Де Моле закашлявся. Серед сухих полін затанцювали червоні язики полум’я. Кат докинув поверх них ще кілька в’язанок хмизу, і полум’я ковзнуло вище, по зранених старечих ногах, підхопило поділ закривавленої сорочки, піднялося до грудей Великого Магістра. Тамплієр скорчився від нестерпного болю, а вогонь, наче хижий звір, ошаліло накинувся на людську плоть. Взявся безжально, несамовито пожирати її, пухирити шкіру, і вона зашипіла, наче шкварки на розжареній пательні...

Вогнище дихнуло на збуджений натовп смертельним, гарячим подихом, змішаним зі смородом горілого людського м’яса, але ніхто із присутніх не відвернув погляду від страшного видовища. Усі нетерпляче чекали, коли ж мученик видасть бодай один крик, та навіть стогін не зірвався з уст тамплієра.

Запах горілої людської плоті ставав нестерпним, тож король Філіп спробував затулити носа хустинкою. Це не давало ради. Як і чернь у натовпі, він чекав на крики, зойки... Не з каменю ж витесаний цей старий! Він людина із плоті і крові! Нехай волає про пощаду, нехай кричить від болю!

Своїм мовчанням він ще більше принижує його, великого короля Франції!

Та Великий Магістр лише хрипів, зціпивши зуби. Нелюдськими тортурами у нього вибили зізнання у єресі та содомії, але зараз, серед пекельного вогню, він очистить свою душу і відречеться від усієї тієї брехні, котру з нього вирвали кати.

Він спробував молитися, але страшний пекучий біль не давав зосередитися на молитві. Ще трохи. Варто потерпіти ще трохи, і він побачить світлий лик Господа, а Царство Небесне відчинить йому свої ворота!

Його життя не вартує нічого. Головне те, що він встиг врятувати: чимало братів та незліченні скарби ордену. Головне, що їхня справа житиме далі і його місія матиме продовження...

Перед тим, як вогняна завіса закрила де Моле повністю, над площею все ж пролунав його голос. Та Великий Магістр не волав про пощаду.

— Закликаю у свідки Небо! — гукнув він, зробивши надлюдське зусилля над собою. — Ти, королю Філіпе, і ти, папо Клименте! Ви відповісте за усі звірства, які вчинили проти невинних душ! Не мине і року, як я покличу вас на Суд Божий! Проклинаю вас! Прокляття на ваш рід до тринадцятого коліна!

Слова тамплієра виконалися дослівно. Рівно через місяць папа Климент сконав у страшних муках від невідомої хвороби, а король Філіп, не минуло і року, упав зі свого коня і помер у невимовних стражданнях.

Розділ IX

Наталя

1947 р., весна

Україна, Кам’янець-Подільський

есна 1947-го накрила Кам’янець-Подільський своїм теплом якось раптово, одразу після останніх заморозків. Почала вигрівати, наче квочка курчат, лискучу бруківку вузеньких вуличок Старого Міста, брунити дерева, білити їхні стовбури свіжим вапном, а гілля — пахучим цвітом. Понад Смотричем аж до самого замку враз ожили верболози, і тепер, спускаючись сходами Фаренгольца, можна було милувалася їх рясною зеленню та жовтоцвітом ауринії, у який зодягнулися сірі скелі по той бік річки.

Люблінські мешкали тут, унизу. До Смотрича рукою подати. Винаймали маленьку квартирку на третьому поверсі чудернацького сірого будинку, котрий, подібно до середньовічної твердині, височів на горбі поряд зі сходами Фаренгольца.

Здавалося, все це було досить милим, аби насолоджуватися життям у Кам’янці. Та відколи вони оселилися в цьому проклятому місті, відколи Антона перевели сюди начальником контррозвідки цього триклятого дев’ятнадцятого авіаційного полку особливого призначення, Наталя Люблінська не мала спокою. Скромні потреби Антона доводили її до сказу. Мрії про забезпечене життя, яке обіцяв їй батько, щодня розбивалися об виняткову віслючу впертість капітана Люблінського! Тож Кам’янець, ще не достатньо відбудований після війни, не такий ошатний як Львів і, тим більше, не такий омріяний, як Москва, видавався Наталі вбогим стійлом, в якому її силоміць утримують сімейні узи.

Спочатку Антон не захотів їхати з нею до Москви, куди після розформування СМЕРШу перевели полковника Карпенка. Там взагалі було б усе розкішно. Під крилом батьків вона не мала б ні в чому потреби. Так ні! Антон вперся: мовляв, хоче залишитися в Україні. Далі він відмовився переїхати з нею до Львова, в якому вони мали б власний будинок і, може, навіть прислугу. У неї завжди була потреба зовнішньої естетики. Як у мами. І батько повсякчасно, навіть у воєнні роки, намагався вдовольняти ті мамині потреби. Саме тому у них в домі завжди була елегантна, хоч і трофейна, їжа, а на маминих модисток та перукарок полковник Карпенко ніколи не жалкував грошей. Наталя вже уявляла, як вранці смакує запашну львівську каву за мініатюрним різьбленим столиком, як пече вишневі пляцки для коханого за рецептом бабусі Гафїї, як відвідують з Антоном театр та вечеряють у затишному «Атласі» біля ратуші.

Таким витонченим та елегантним їй запам’ятався довоєнний Львів. Жіночі чудернацькі капелюшки, черевички на підборах до хутряного пальто й помада в тон — такими у її пам’яті залишилися довоєнні львівські пані.

Ще у 37-му разом із батьками вона бувала у Львові. Вони обідали якраз в «Атласі», у лицарській залі ресторації, такій несхожій на жалюгідні радянські їдаленьки, і відтоді, окрім Львова, не уявляла для себе більш ідеального місця для сімейного життя. Та Люблінський назвав все це міщанськими забаганками, а щодо прислуги, то взагалі розлютився не на жарт. Наталя не знала, що Львів давно був уже не той, що раніше. Якби зібрати усіх його невинно убієнних жертв докупи, то чудернацькі капелюшки могли б плисти по залитих кров’ю брукованих вуличках корабликами. У нікуди...

Наталя того не знала та й не бажала вникати, бо час від часу все ж чула уривки розмови батька і розуміла, що не всі живуть так комфортно, як її родина. Та й на спільне життя з Антоном Люблінським вона покладала великі надії, бо, звільнившись від батьківської опіки, сподівалася на сімейну казку з Люблінським. Воістину не знаєш, де знайдеш, де втратиш...

Тож тепер прийшла черга розлютитися їй, бо кожною фіброю душі вона відчувала, як Старе Місто висотує з неї сили, радість та мрії, як тисне своїми скелями, баштами та мурами, як дратує оцим убогим помешканням, котре Антон винаймає для них, гордо називаючи його сімейним кубельцем.

Тут ні для кого було надягати капелюшка, фарбувати вуста мальовидлом кольору стиглої вишні, навіть пекти вишневі пляцки, бо через віддаленість помешкання до них з Люблінським жодного разу не навідувалися гості, а рясні червоні вишневі ягоди, які вона збиралася обірвати вранці, вночі обірвали місцеві хулігани. А що вже ті казенні свята у полку, а що вже недалекі дружини його підлеглих!..

Після їх одруження минуло майже два роки, і — Наталя була в тому переконана, — якщо нічого не змінити, сплине ще півжиття, витраченого марно, бо ж в уявленні Антона у них все й так чудово: і ця жалюгідна квартирка, і його капітанське звання, і постійна відсутність удома.

Тож сьогодні, поки він вдома, сидить за обіднім столом та пиляє ножем на тарілці капустяного шніцеля, вона викаже йому все! Нехай ображається, нехай сприймає, як хоче. З неї досить такого життя!

— Я гадала, я сподівалася, що хоч із житлом тут у нас проблем не буде, що будемо мешкати у просторому вмебльованому будинку! — почала вона без передмови. Це була стара Наталина пісня. Люблінський знав її наперед, тому ще енергійніше взявся за шніцеля. — Я вже не витримую тут, Антоне! І мене дивує, наскільки тобі байдуже до того, чого прагну чи бажаю я.

Шніцель був несмачним: якісь перемелені хрящі з пайкової консерви та нашаткована капуста, яку вчора завіз Наталі додому його старшина Матвєєв. У кошику було ще з десяток яєць, трохи борошна. Звичайно, не густо. Але Люблінський розраховував, що дружина вигадає якусь більш апетитну страву, ніж оця підсмалена псевдо-котлета сумнівного смаку на тарілці.

— Та ми більше року живемо в цій убогій квартирці без вікон, без дверей... Вночі комарі доїдають, сморід стоїть від болота... Але ж тобі байдуже! Ти вдома буваєш так рідко, що й не помічаєш того.

Люблінський зітхнув і відклав убік ножа та виделку.

— Я навіть приготувати путнього нічого не можу, бо на базарі ні сиру, ні молока, ні м’яса не купити... На твоїх пісних пайках жити чи як?

— Ну вибач, люба. Трофейний кав’яр скінчився ще у 45-му, — промовив Люблінський стомлено. — Та й салямі до Кам’янця не завозять. Всю минулу ніч разом із прикордонниками ловили селян, що пруться через Збруч на Тернопільщину по харчі. Кажуть, голодують. В навколишніх селах взагалі біда робиться, працювати у колгоспах не хочуть, ховають насіння... Я цим займаюся замість того, аби виконувати свою роботу, розумієш? Повертаюся додому в надії, що ти рада мене бачити, а тут — чергова істерика...

Наталя відчула, як її ліве око засіпалося. Стала перед Антоном, підперла руками боки.

— Якби мій батько знав, в яких умовах живе його єдина донька! Антоне, ну поясни мені, чому ти відмовляєшся від його допомоги?

— Бо я спроможний забезпечити свою сім’ю самотужки, Наталю. І годі про це, — відповів різко. — В тебе терпіння — нуль!

— А в тебе — мудрості, — відрубала, як завжди. — Самотужки... Ага, тішся! Дурень думкою багатіє. Та якби не мій батько, ти б і це капітанське звання ніколи не отримав!

— Ну от я й намагаюся довести нам обом, що вартий чогось і без сприяння твого батька.

Намагаючись залишатися спокійним, Люблінський підвівся з-за столу і підійшов до розгніваної дружини.

Наталя ображено відвернулася, сіла навпроти дзеркала спиною до Антона.

Тремтячими від гніву пальцями схопила паперову коробочку з пудрою, провела пуховкою по щоці.

— Твій АПОП дорожчий тобі за мене! — додала гнівно. — Я вже не розумію, чи ти справді там ще працюєш. Якісь селяни, колгоспи, горіхові насадження... Ти взагалі начальник контррозвідки авіаційного полку чи хто? Поясни мені, дурній! Яке ти маєш відношення до горіхових посадок по дорозі на Чемерівці?

— Пряме! — почула за спиною. — Безпосереднє маю відношення.

Вона розсміялася.

— То хоч горіхів додому привези, — може, перекладанця якого спечу!

Антон підхопив її, силоміць повернув до себе.

— Що з тобою коїться, Наталю? Ти наче вередлива дитина! Часом мені вривається терпець і я ледве стримую себе...

— А ти спробуй, вдар мене, — мо’, полегшає, — огризнулася вона.

— Наталю! — Антон стиснув зуби. Ця жінка таки випробовувала його терпіння.

— То що, буде з чого горіхові пляцки пекти? — в’їдливо перепитала вона.

— До чого тут горіхові пляцки? Це важливе стратегічне завдання: усю Хмельниччину засадити потрібно волоським горіхом. Це єдиний захист від американської розвідувальної авіації, — роздратовано відповів Антон. — Он вчора хлопці знову помічали білу смугу на небі. Інверсійний слід називається. Поки ми тут дурницями займаємося та заганяємо селян у колгоспи, ці американські гади удосконалюють свою авіацію, а ми перед ними наче голі. Усе — на долоні, всі стратегічні об’єкти...

Наталя трохи пом’якшала. Іноді вона переступала межу і потім вже соромилася своєї прискіпливості та примх. Але чим Антон кращий? Що зробив він, аби якось змінити ситуацію?

Інші он чоловіки встигають і на роботі, і вдома, і для сім’ї щось придбати... Тільки не капітан Люблінський! У нього цілодобова суцільна робота! Ніколи й автомата перезарядити!

Антон зітхнув, обійняв Наталку за плечі. Внутрішньо завжди відчував, коли вона перестає гніватися.

— Люба, я теж планував, що у Кам’янці матиму більше часу для тебе, для нас, але сама бачиш, як все обертається...

Вона намагалася не подавати виду.

— Антоне, знайди нам інше житло! Не можу жити у цій дірі! — проказала з надривом.

— Чим тобі не до вподоби наша квартира? — поцікавився Антон миролюбиво. — Поряд річка, чисте повітря, вид на фортецю... Та такій місцині позаздриш!

— Набридло! — відрізала Наталя. Хочу нормальну квартиру в центрі, біля інтелігентних людей... Хочу в театр, хочу жити! Жити хочу, Антоне!

— То, можливо, нарешті зважимося на дитину? — запитав обережно. — Ти матимеш чим зайнятися. Може, і дурні думки в голову не лізтимуть...

Картонна коробочка з пудрою влучила точнісінько в лоба. Не боляче, але принизливо. Пудра хмаринкою зависла в повітрі просто перед очима. Вдихнув, розічхався. Кинув поглядом на дзеркало — не обличчя, а біла театральна маска...

— Та пішов ти, Люблінський! Хай тобі грець! — з очей Наталі бризнули сльози. Схопила пляшечку з парфумами. Тими, що привезла ще з Фастова, столітньої давності.

Антон ледь устиг ухилитися. Плящина стукнула об вікно і з дзенькотом вилетіла на вулицю, залишивши у склі круглу дірку з тріщинами, схожими на сонячне проміння.

Йому урвався терпець. Вхопив рушник, взявся витирати обличчя. Ридання Наталі стало останньою краплиною.

— Якщо тобі так зі мною погано, їдь до батьків у Москву! Я не в змозі задовольняти твої безкінечні примхи, Наталю! — проказав суворо. — Кругом — біда, розруха, диверсанти щодня з-за Збруча лізуть, а ти наче сліпа, наче нічого не розумієш... Все тобі богема в голові! Світське життя... Немає більше богеми! Нема! У всякому разі, в Кам’янці.

Повернувся, пішов.

— Трохи пройдуся! — проказав, грюкнувши дверима. Бо знав, Наталю за яку годину попустить і він зможе нормально з нею поговорити.

Може, він і справді занадто суворий із нею? Помістив у спартанські умови, відірвавши від звичного родинного комфорту... Так, справді, він не був відвертим з нею. Наталі ж невідомо, що він спеціально винайняв житло у цьому будиночку, біля сходів Фаренгольца.

Бажання розгадати таємницю не полишало його, і часто під виглядом пізнього виклику на роботу Антон Люблінський вибирався з дому лише з однією метою: віддатися думками чомусь більш приємному, ніж Наталине пиляння та службові справи. Уява малювала незліченні скарби, які лицарі-тамплієри могли привезти до Кам’янця, рятуючись від переслідувань, та заховати у котромусь із численних підземель.

За рік він і на крок не наблизився до розгадки. По правді, навіть не знав, з чого починати. Якби ж тоді не викрали ту рукописну книгу, він, можливо, вже б ішов по сліду, а так все, що вдалося відшукати, — старий напівзавалений хід, що вів кудись у напрямку Підзамча. Раніше хід був досить широким, можна було й возом заїхати. Але тепер, закиданий сміттям та камінням, підтоплений, у вельми занедбаному стані, виявився мало придатним для подальших досліджень.

Антон не мав сумніву: існували й інші ходи, пов’язані між собою. Вони, безумовно, павутиною плелися під Старим Містом, поєднуючи його пивниці, льохи, підвали... Сходилися у старому Кам’янецькому замку і знову розбігалися, котрий куди: до Хотинської фортеці, до Сатанова, Жванця, Чорнокозинців...

З усього тамплієрівського добра, що доправив до місцевого архіву, залишив собі картину у старовинній золоченій рамі. На ній були зображені ті, хто міг би йому підказати, що робити далі, — лицарі-храмовники. Кремезні фігури тамплієрів верхи на конях зачаровували його, коли вдивлявся у ті зображення. Здавалося, він там, серед них. Невидимий вітер розвіває поли їхніх білих плащів із червоними лапчастими хрестами на грудях. Крива тріщина перетинала якусь річ в руках одного з них, і Антон Люблінський ніяк не міг вгадати, що ж то таке. Лише добре придивившись, зрозумів: якась посудина. Для чого — даремно бився. Можливо, щось із тамплієрівських скарбів?

Жалкував, що не встиг сфотографувати або бодай перемалювати гравюри з тієї рукописної книги.

Так по-дурному втратити її міг тільки справжній недоумок!

Люблінський повернувся додому майже опівночі. Тиша в кімнатах та вимкнуте світло були ознакою того, що Наталя, вочевидь, заспокоїлася і вклалася спати.

Її дурне нервування та капризи часом ставали такими нестерпними, що Люблінський хотів одного: або самому піти кудись світ за очі, або щоб вона...

Вже у вітальні зрозумів: тиша в квартирі стає занадто неприємною, загрозливою. Зайшов до спальні — нікого. Ліжко застелене, наче Наталя і не вкладалася.

— Цього мені тільки бракувало!

Люблінський зайшов у тісну кухоньку, увімкнув світло. На столі лежала записка. Рівненьким вчительським почерком Наталі виведено на клапті обгорткового паперу: «Я — до батьків. В Москву. Прощай!».

* * *

Вранішня прохолода поступово змішувалася з гарячим сонячним промінням. Антон Люблінський натягнув на очі бриля. Придбав у якогось діда просто на вулиці. Так сонце не било в очі, краще малювалося. Радів, бо мазки на заґрунтованому полотні ставали рівніші, досконаліші...

На отій, зі стіжками сіна, навіть вдалося відтворити справжню гру світла і тіні... Сьогодні ж малював Кам’янецький замок. Безверхий, потовчений війною, але звеселілий.

Мав вихідний. Якщо не станеться ніякої НП, мабуть, вперше за все літо він зможе розслабитися та відпочити.

Після від’їзду Наталі до батьків у Москву він по перших порах відверто заганяв себе. Дзвонив. Слухавку завжди брала теща. Чемно вітався, просив покликати Наталю, але теща кожного разу відповідала, що Наталя не бажає з ним говорити. Теща грала вар’ята, він же просив Наталі переказати, аби повернулася до Кам’янця, бо вирушить по неї до Москви сам, та Наталина мати усякий раз незмінно відповідала: «Антоне, заспокойтеся, все втрясеться. І не думайте з цього приводу турбувати Олександра! В нього і так вистачає клопотів на роботі! Антоне, тільки не робіть ніяких дурниць! Чуєте, Антоне? Наталя побуде у нас трохи, погостює і сама повернеться».

Чисто дурів! Як це зрозуміти: побуде трохи? Побуде трохи у Москві? Покурвиться, походить по московських ресторанах та театрах, а потім повернеться до нього? Наче вона не його законна дружина, наче він порожнє місце...

Щоразу поривався зателефонувати Наталиному батькові, але спинявся, бо у голосі тещі вчувалося якась недомовленість, пересторога.

Якось несподівано для себе відчув бажання малювати.

Старшина Матвєєв вже наступного дня приніс йому мольберт та фарби. Казав, що виміняв на дві м’ясні консерви та хлібину у якоїсь кам’янецької пані антирадянської зовнішності.

Дурний він, Матвєєв! Не розуміє нічого!

Тим часом в душі радів, що так склалося і Наталя у Москві. Тут, у Кам’янці та околицях, ген аж до Збруча, робилося страшне. Тиждень тому застрелили у власній квартирі дружину майора НКДБ Протасова. Щоночі доходили звістки про повстанські загони, що безчинствували у селах на Збручі. Люди, не розбираючись, усіх називали бандерівцями. У Чорнокозинцях вбили агентку Марію Іваніхіну, яка працювала у тамтешній сільській школі вчителькою російської мови. Власне, чому ж бандерівці безчинствували? Майор Протасов гарно постарався для успішної колективізації в області. Та от парадокс: такий приємний, блакитноокий прихильник поезії Пушкіна — з виду і не скажеш, що своє звання отримав за виконання вироку над ворогами народу. Більше трьох тисяч... Товаришка Марія Іваніхіна теж немало націоналістів на той світ — того... Марія мала дізнатися, хто з місцевих співпрацює з бандерівцями. Десь прокололася. Помстилися. Однак прийшла чітка директива подати все так, що, мовляв, знущалися над нею кляті бандерівські недобитки, але їй вдалося вирватися. Тікала вночі селом босоніж, у порваній сорочці, била по шибках — ніхто не відчинив. Так її, безневинну радянську вчительку, і застрелили бандерівські нелюди — на порозі, просто перед дверима, за якими намагалася знайти порятунок.

Цікаво, а хто ж мав відчиняти? Більша половина села ще восени повтікала на Гальонщину, рятуючись від голоду, багато вимерло, а ті, хто залишився, боялися вночі й носа на вулицю показати, не те що впускати когось стороннього до хати. Марія ж для них завжди була чужинка.

Зате ідеологічно свідомі мешканці села розповідали, що вночі, коли село гасило каганці та лягало спати, повстанці переходили Збруч убрід, приходили по харчі та новини. Чи приносили харчі з того боку, з Гальонщини, бо голод накрив села по Збручу, як смертоносний туман. Вигрібали мерців як гній. Його, Антона Люблінського, кидали на підсилення то сюди, то туди. І він, начальник контррозвідки авіаційного полку особливого призначення, вже не розумів, хто він насправді.

Ще один заліт стався ось нещодавно. Запахло смаленим. Таким смаленим, що аж товариш Берія відписався. З Кам’янця, просто з аеродрому, в Одесу на курорт вилетіло таке собі подружжя Літинських. Освітяни, свідомі радянські люди! Та вже за два тижні — як грім серед ясного неба: не Літинські то, а очільник націоналістичного угрупування Роман Шухевич разом зі своєю зв’язковою! Упізнали випадково, по фотографії на медичній справі. Та було вже пізно. Шухевич, накупавшись у Чорному морі та підлікувавши виразку, разом із супутницею благополучно зникли, при перевірці на зворотньому шляху пред’явивши ті ж документи на ім’я подружжя Літинських.

Антон зробив впевнений мазок зеленою фарбою. Трава вилискувала свіжою зеленню, наче в росі. Благодать! Зрадницьки забурчав шлунок. Вже й обідати пора, а він ще й не снідав.

Люблінський задоволено потягнувся. Що там у нього на поживу? Яєчня! Краса! Матвєєв просто безцінний! Десь сала роздобув. Старого, жовтого, але піде! Тож буде яєчня зі шкварками. Петрушки скубне з сусідської грядки, засмажить із цибулькою....

Антон роззирнувся. Десь поряд мав лежати його старий планшет, куди він складав пензлики. Вдома вже повитирає їх, доведе до ладу... Обернувся, підвів очі і завмер.

Просто перед ним на горбику стояла... Наталя. У білій сукенці в рясні червоні квіти, елегантній, — за останньою, видать, модою. Білі короткі рукавички на руках, волосся по вітру розвівається... Наче його, але якась не така...

— Наталю?.. — проказав тихо.

Вона стояла, винувато ловлячи його погляд. Червоні квіти на подолі сукенки розсипалися під вітром.

— Наталю?!

Побіг, забувши про мольберт, незавершену картину, планшет. Підбіг ближче і зупинився.

Те, чого він не помітив одразу, кинулося в очі, коли підійшов ближче: Наталя була вагітна. Живіт вже гарненько вирізнявся під тісною тканиною сукенки.

Показав пальцем на ту округлість.

— Що це?

— Ти немудрий? — Наталя білозубо засміялася. — Хіба не бачиш? Я вагітна!

Люблінський якось невпевнено переминався з ноги на ногу.

— У якому сенсі? — запитав і тут же відчув себе повним ідіотом.

— У прямому сенсі, Антоне! — знову засміялася вона. — Від тебе!

— І тому ти вирішила втекти до Москви? — запитав Люблінський. Образа на дружину піднялася, наче хвиля на морі. — Звідки мені знати, що то моя дитина? — просичав роздратовано.

— Якщо вмієш рахувати, то відніми п’ять місяців від поточного і дізнаєшся.

Наталя підійшла ближче. Обійняла його за шию, притулилася до грудей.

— Ну, Антоне, не будь дурненьким! Я народжу тобі сина!

— Хочу дівчинку! — проказав, набурмосившись, він. — Ні, Наталю, ти справді шалена! Чому тоді втекла? Чому не попередила, не подзвонила, що повертаєшся? Хіба ж я б не зустрів? Чому поводишся так зі мною?..

Вона лише знизала плечима.

— Така я є, Антоне. Або звикай, або...

— Або що? Знову втечеш від мене до батьків у Москву?

— Так! — засміялася білозубо. — Так і зроблю!

Він підхопив її на руки.

— Зірка! Якщо народиться дівчинка, назвемо її Зіркою.

— Дурнувате ім’я! — Наталя наморщила носа. — Звідки ти його взяв?

— Дівчинку назвемо Зіркою! — безапеляційно повторив Антон. — Чула? Мені подобається. І посмій-но мені тільки ще раз втекти до батьків!

— Ти таки немудрий, Антоне Люблінський... Ти таки немудрий! — повторювала Наталя, цілуючи його обличчя.

Розділ X

Екскурсія

2016 р.

Україна, Кам’янець-Подільський

вікарієм ми домовилися зустрітися на вулиці Зарванській, якраз навпроти невеличкої затишної кав’яреньки. Я обрала це місце невипадково і навіть дещо з егоїстичних міркувань. Отець Люк одного разу вже не дотримав слова, тож якщо у нього раптом зміняться плани, мені не доведеться далеко повертатися додому. Тут, на Зарванській, розташовувалися гарненькі будиночки «під старовину», в яких зазвичай зупинялися приїжджі, аби не завдавати собі клопотів готельною метушнею. В одному з них, якраз навпроти кав’ярні, я винаймала своє помешкання.

Ще на світанні випав перший сніг, і ранковий приморозок дозволив йому залишитися на тротуарах і бруківці пухкою білою ковдрою. Аби не змушувати отця Люка чекати на мене, я вирішила цього разу все-таки повірити у його пунктуальність і спустилася на п’ять хвилин раніше. Однак минали хвилина за хвилиною, а отця Люка все не було.

Що за невихованість? І скільки можна змушувати себе чекати? Однак десять хвилин ввічливості давно минули, і я, ледь стримуючи роздратування, відчула, що, стоячи на місці, починаю мерзнути навіть у теплих чобітках. Зрештою, можна було просто піти додому, але філіжанка гарячої кави могла ще задобрити мій зіпсований очікуванням настрій. Тож я вже зібралася попрямувати до кав’ярні, коли раптом підбори зрадницьки ковзнули по вкритій снігом ожеледі, тіло втратило рівновагу. Ще мить, — і я б добряче впала, та хтось міцно схопив мене й втримав на ногах.

— Вибачте мені, заради Бога! Я змусив Вас чекати на холоді, мені дуже соромно! — прозвучав над вухом знайомий голос.

Мало не підстрибнувши від несподіванки, я рвучко повернулася. Таке видовище було варте мого очікування. Переді мною стояв отець Люк... Проте отцем його назвати було ще складніше, ніж тоді, під час його появи у підвалі архіву.

Високий, русявий, стрункий, із привітною посмішкою, він мало чим нагадував очкарика-вікарія з костелу. Окуляри тепер видавалися модною забаганкою, елементом стильного образу, якби вікарій не був таким природнім у своєму короткому сірому пальто, картатому шарфі вузлом і теплій сірій кепці на голові. Так, у француза елегантності не відбереш, навіть коли цей француз — католицький священик.

— Моє запізнення не має виправдань, Едіто, але все ж я спробую пояснити, — проказав він скоромовкою. — В останню мить робітники привезли різдвяний вертеп, і я мусив допомогти нашим ченцям розкласти конструкцію на подвір’ї костелу. Ще раз прошу — пробачте!

Я не знала, що й відповісти, тільки подивилася на отця Люка, відчувши дивну радість від його появи.

— Ви ж, певно, зовсім замерзли. Може вип’ємо по горнятку кави? — наче відгадавши моє недавнє бажання, він втягнув носом повітря. — Пахне Різдвом!

Озирнувся.

— Ви ж казали, десь тут має бути кав’ярня!

Я не встигла заперечити чи погодитися, бо він схопив мене за руку і, не чекаючи відповіді, як людина, що звикла сама приймати рішення, повів за собою до дверей кав’ярні, з яких і справді виривався на морозяну вулицю божевільний різдвяний аромат кави, кориці та шоколаду.

Всередині було порожньо. У вихідний день сюди мало хто зранку ходив кавувати. Незважаючи на те, що Кам’янець був містом, де, ймовірно, турки вперше заварили каву на українських теренах, культура й традиції її споживання були не такими популярними, як у Львові. Прикро... Совєти спромоглися свого часу позбавити місто не лише місцевої інтелігенції, але й такої цілком буржуазної звички, як ранкові кавування поза домом. Ця думка знову нагадала мені про смершівця Люблінського, його папку з документами та картини у вітальні пані Зірки.

В повітрі кав’ярні витало все те ж солодке кавове божевілля, переплетене з тужливим голосом Шарля Азнавура.

Вітрина кав’ярні, прикрашена ялиновими гілками та мерехтливими гірляндами, спокушала чудернацькими тістечками, трюфелями у золотих і срібних обгортках та зацукрованими кільцями помаранчів. Отець Люк знову кумедно втягнув носом повітря і змовницьки глянув на мене.

— Обожнюю цей аромат! Присядемо? — він вказав на затишне місце біля вікна, обережно повертаючи мене за плечі. Прийняв моє пальто, зняв своє і примостився навпроти. Тепер я побачила, що під його елегантним «цивільним» одягом був знайомий мені чорний жакет і чорна сорочка з традиційною колораткою.

— Я маю впевнитися, що Ви не сердитеся на мене, Едіто! — винувато проказав він. — Повірте, я запізнився не навмисне!

— Вже не серджуся, — посмішка сама зрадницьки з’явилася на губах. Хіба на нього взагалі можна розсердитися? — Відверто кажучи, я вже було почала думати, що це погана ідея — вирушати на екскурсію містом такого холодного дня і Ви просто передумали! — відповіла неспішно.

— Ні, звичайно, ні в якому разі. Та й день сьогодні прекрасний! — отець Люк глянув у вікно. — Гарний початок зими! Я люблю зиму! В Нормандії, звідки я родом, сніг довго не тримається або й зовсім не випадає. Зате там буяють цвітом нескінчені яблуневі сади. То Ви будете пити каву чи, може, чай? — поцікавився він із чисто французькою галантністю.

— Каву, — відповіла я. — Без молока і з кардамоном.

Дівчина-офіціантка вже стояла поряд і здивовано переводила свій погляд то на мене, то на отця Люка, точніше, на білий прямокутник його колоратки.

— Дві кави, будьте ласкаві, цукор окремо і смачне тістечко для дами, — проказав Люк, не звертаючи уваги на мої заперечення щодо тістечка. Дівчина записала замовлення і поспішила до барної стійки.

— Я постую, — розвів руками отець Люк. — Адвент. Але Ви, якщо не дотримуєтеся посту, то не смійте відмовлятися! Сьогодні 13 грудня, День святої Люції, моєї покровительки... І мій День народження, — додав він із посмішкою. — Тож я сьогодні начебто маю вихідний, і мені буде приємно цей день провести у Вашому товаристві, Едіто.

День народження? Оце так неочікувано!

— То я вітаю, отче! Шкода тільки, що дізналася про це лише зараз і не маю для Вас подарунка... — розгубилася я від несподіваної новини. — Бо, напевно, не вийшла б із дому із порожніми руками, якби знала наперед.

— О, ні, ні! Ви й так мені робите приємність, погодившись на цю зустріч. Певно, у вихідний день Ви могли б собі відпочити, а не мерзнути, очікуючи на мене.

У вікарія сьогодні був якийсь дивний, піднесений настрій. Можливо, то й справді через день народження, але мені хотілося вірити, що то через нашу зустріч. Його очі просто світилися, змінивши сіро-сталевий відтінок на м’який, майже блакитний колір. Тільки сліпа не змогла б помітити, що він вельми вродливий чоловік як на священика.

— Знаєте, Едіто, — раптом промовив отець Люк, зробивши паузу, поки офіціантка викладала з таці каву та розкішне тістечко в шоколадній поливі. — Все не було нагоди розповісти Вам. Після тієї нашої розмови в костелі сталося дещо дивне.

— Дивне? — перепитала я. — Що саме?

— Пам’ятаєте, коли ми з Вами сиділи та розмовляли про те, що самотужки сповідальню відсунути неможливо? А хтось її таки відсунув! Я помітив це одразу після того, як Ви пішли.

— Що ж тут дивного, пане вікарію? Це могли зробити... наприклад... ченці.

— У тому-то й річ, що не могли, — отець Люк на мить замислився, вочевидь, пригадуючи події того вечора. — Після вечірньої літургії ченці одразу пішли до себе в гуртожиток. Крім Вас, мене та кількох літніх бабусь у приміщенні костелу нікого не було! До того ж сповідальня весь час знаходилася у полі нашого зору. Відсунути її непомітно і нечутно просто неможливо. Особисто я там ченців не бачив. А ви?

Я знизала плечима.

— Не пам’ятаю, пане вікарію, я ж із Вами в ту мить розмовляла.

Отець Люк потер лоба.

— Оце мене й дивує, Едіто! Містика якась!

— А Ви погано ставитесь до містики? — запитала я, але тут же спробувала виправити себе. — О, вибачте, я сказала дурницю. Ви ж священик, ще й до того ж єзуїт!

Отець Люк тихо розсміявся.

— Натякаєте на мою причетність до Святої Інквізиції? Повірте, полювання на відьом однозначно не моє, — усміхнувся він. — Але у мене просто немає логічного пояснення щодо тієї сповідальні! — додав вікарій. — Скільки не думаю, не можу знайти відповіді...

— Тоді залиште без відповіді, — порадила я. — У цього «дива», швидше за все, дуже просте пояснення. Наприклад, сповідальню могли відсунути від стіни ще раніше, а Ви просто не помітили.

— Та ні... Цього бути не може! — отець Люк заперечно похитав головою.

— Поговорімо краще про вчорашній вечір у пані Зірки, — запропонувала я. — Дивнішого вечора у мене в житті не траплялося.

— Так, вечір був справді більш ніж дивний, — стримано посміхнувся отець Люк. — Ну... розповідайте.

Мені не вдалося приховати своє здивування.

— Я вже й так вчора розповіла Вам забагато. Можливо, й не варто було стільки говорити.

Вікарій раптом посерйознішав.

— Ви про картину? Хочу, аби Ви знали: я її купую. Для Ватикану. І це, звісно, таємниця. Тож Вам не доведеться ставати посередником у цій мутній справі.

— То Ви вчора бачили її? — не втрималася я. — Картину, маю на увазі.

— Звичайно, бачив, — отець Люк примружив очі. — Прекрасна робота. Диво, що вона збереглася у такому ідеальному стані.

— А звідки вона насправді у пані Зірки? Мені вона сказала, що отримала картину у спадок.

— Ну... мені вона нічого не сказала. Хоча, я гадаю, у спадок таку картину отримати було б досить дивно, мешкаючи в Україні, — отець Люк на мить замислився. — Час від часу закордоном грабують приватні колекції, а потім переправляють викрадені полотна подалі, продаючи за безцінь... Картина пані Зірки цілком могла пройти той самий шлях, перш ніж опинитися у неї на мольберті, — продовжував він. — У мого друга італійця сталося щось подібне. Він великий шанувальник полотен епохи Ренесансу. Має безцінну колекцію. Але одну з картин викрав його садівник. Просто з помешкання, кострубато вирізавши полотно сокирою з рами. Робота кінця XVI століття, «Каштановий бенкет». Уявіть собі, яка то розкіш! Як він її вивіз, не можу уявити...

— Але картина у пані Зірки має раму. Вона ж не вирізана абияк?

— Так... — погодився отець Люк. — І рама, здається, теж автентична.

— А там справді зображені лицарі-тамплієри? — обережно запитала я.

Він подивився на мене зовсім серйозно.

— Наскільки я зрозумів, у Вас теж буде шанс побачити цю картину ще до того, як я її придбаю. Пані Зірці потрібні гроші на виборчу кампанію. Їх у неї немає, тож вона хоче продати цю картину, аби мати кеш, — відповів отець Люк, відпиваючи каву.

Легкість нашого спілкування наче вітром здуло. Тепер воно мені більше нагадувало ділову розмову з якимось присмаком небезпечної таємниці...

Мені раптом страшенно захотілося розповісти отцю Люку все, що було відомо і про картину, і про смершівця Люблінського. Але чи варто? Чи можу, власне, я йому довіряти?

— З чого ми почнемо нашу екскурсію? — раптом поцікавився вікарій.

Я усміхнулася:

— Самі обирайте: картинна галерея, музей інквізиції, будинок турецького паші...

Отець Люк зробив удавано серйозне обличчя.

— Почнімо з музею інквізиції! Я помилявся, все-таки мені це близьке.

— Боюся, як би Вас не розчарувати, отче, — відповіла я. — П’ятнадцять років моїх архівних заслань зробили своє... Але мені, як і раніше, подобається розповідати про ті сторінки історії, які зазвичай на офіційних екскурсіях оминають. Багато хто вважає ці історії вигадками, легендами. Але ж диму без вогню не буває.

— Це правда, — погодився вікарій. — І які саме з цих історій Ви мені сьогодні розповісте?

Я знизала плечима:

— А про що Вам, пане вікарію, більше кортить дізнатися? Про османське золото, підземні ходи Старого Замку чи, може, про тамплієрів і Чашу Омбре?

Вікарієва рука з горнятком кави на мить застигла у повітрі.

— Про тамплієрів і Чашу Омбре?

— Так, — кивнула я. — Ця тема у Кам’янці офіційно замовчується навіть сьогодні, але то не означає, що нею ніхто не цікавиться...

— Неочікувано! — промовив отець Люк. — Тамплієри? Тут? У Кам’янці? І ця чаша... Як Ви її назвали?

— Чаша Омбре.

— Ombre Bowl... — повторив він французькою. — Вибачте, що перебиваю, Едіто, — промовив отець Люк. — Ви ж знаєте, я француз й історія тамплієрів — це частина історії моєї батьківщини. Я чув легенди лише про Saint Graal — Святий Грааль... Але що лицарі-храмовники робили тут, на Західній Україні? Наскільки мені відомо, їх притулком стали на той час малозаселені Шотландія та Ірландія. Припускаю, що ці відчайдухи могли навіть випередити Христофора Колумба і першими потрапити до Нового Світу. Але сюди... Навіщо?

Гм... Спокуса поділитися хоча б дрібкою того, що я стільки років не мала можливості винести на широкий загал або ж хоча б кому-небудь розповісти, була занадто велика. Гм... Я буду обережною, аби не розповісти йому забагато з того, що мені відомо. Отець Люк видавався мені людиною щирою. Та й, зрештою, хіба його інтерес простягається далі простої цікавості?

— Я почала займатися дослідженням цієї теми випадково, — почала я. — Після однієї закордонної поїздки і, відверто кажучи, добряче постраждала через неї. Мене фактично поставили перед вибором: або я припиняю всі свої пошуки і продовжую працювати, або звільнення. Я тоді була ще зовсім «зелена», не мала друзів, котрі б підтримали мене. Був непевний час, і ніхто з колег не насмілився виступити на мій захист. Тож я вирішила, що поховати себе в архівних сховищах — не таке вже й погане прикриття для науковця, який насправді не збирається полишати заборонені дослідження.

— Так, архів — непогане місце для науковця, що вичікує слушної миті, — погодився отець Люк.

— Як Вам, напевно, відомо, члени ордену тамплієрів, рятуючись від сваволі папи Климента V та короля Філіпа Вродливого, опинилися і в наших краях, знайшовши політичний притулок у галицького князя Юрія Львовича. Багато хто з лицарів-храмовників оселився тут, на Поділлі, і, ймовірно, саме на території Старого Замку розміщувався їхній окремий військовий гарнізон.

— Оце так! — вражено мовив отець Люк. — І у Вас є серйозні докази?

Я перевела подих і відчула непереборне бажання розповісти йому все. Хто знає, чи скоро мені випаде нагода поділитися з кимось цією історією? Його очі світилися непідробною цікавістю, він так уважно слухав, що...

— Бачте, панотче, — продовжила я, — та закордонна поїздка стала мені наче дороговказом, куди рухатися далі. Ба навіть більше, офіційний доступ в архівні сховища під приводом ревізійних перевірок відкривав нові можливості, яких я раніше просто не мала. Як то у нас кажуть: «Щуку кинули у річку».

Отець Люк усміхнувся.

— У нас кажуть: «Renard dans le poulailler» — «відчувати себе лисом в курнику».

— Щось таке, — погодилася я.

— І? — вікарій запитально глянув на мене. — Ви щось знайшли?

— Так, мені справді вдалося натрапити на дивну знахідку — опечатаний дерев’яний ящик № 31-616. Він уцілів після пожежі в місцевому архівному сховищі, а потім його вивезли до обласного архіву. В реєстрі він значився під грифом обмеженого доступу. Звичайно, я не могла не перевірити, що там всередині.

— І Ви знайшли...

— Це була така собі капсула часу, запакована в 1945-му році працівниками контррозвідки «СМЕРШ», — клейноди з символами лицарів храму і гербом Поділля, сонцем. Напевне, фашисти в роки війни готували ці артефакти на вивіз до Німеччини, але доправити їх туди, вочевидь, перешкодив наступ радянських військ.

— Тобто смершівці у сорок п’ятому повернули їх на місце, до Кам’янця? — уточнив вікарій. — А після пожежі вони опинилися в обласному архіві?

— Саме так, — продовжувала я, вирішивши поки мовчати про знайдену мною серед згарища папку Антона Люблінського з переліком того, що мало бути у ящику. — Звичайно, я спробувала оприлюднити інформацію про ці артефакти, навіть провела експертизу моєї знахідки, зробила наукове обґрунтування і написала кілька статей до історичних видань, та жодну з них в Україні не опублікували. Мої колеги просто крутили пальцем біля скроні й казали, що знайдені артефакти — фальсифікація! Ніхто навіть поглянути на них не хотів у відповідь на мої намагання довести, що знайдені речі не підробка. Єдині, хто зацікавився моїми дослідженнями, — представники сучасного ордену тамплієрів, як вони себе називали, очолюваного таким собі Юрієм Князевичем.

— Сучасний орден тамплієрів? — перепитав отець Люк, не приховуючи здивування.

— У всякому разі, так ці панове себе позиціонують, — продовжувала я. — Вони виникли наче нізвідки, приїхали до Кам’янця, почали тут влаштовувати презентації та прес-конференції, запросили мене на одну з тих зустрічей та розпитували про мою знахідку, тамплієрівські клейноди.

Однак то було дивне товариство. Я б сказала, здебільшого воно складалося із колишніх офіцерів російського ФСБ та якихось незрозумілих осіб невизначеного статусу та професії. А далі пан Князевич заявився у повному образі — повірте, одягався він вельми фактурно — на засідання місцевої ради та намалював місцевим чиновникам заманливі перспективи співпраці. Пообіцяв реставрувати найбільш зруйновані башти Кам’янецького замку в обмін на знайдені тамплієрівські клейноди та можливість вести на території замку діяльність ордену. Клейноди ж мали виставлятися для усіх охочих, але знаходитися під їх опікою та охороною.

Наші державні мужі розгубилися, а ще більше перелякалися. Проти новоявлених лицарів Храму повстало місцеве духовенство, почали ширитися чутки про їх сумнівну поведінку, їх звинуватили у масонстві та сатанізмі, зчинився великий скандал... Про це писали у всіх газетах...

Отець Люк якось непевно гмикнув.

— Ви, звичайно, можете подумати, що в мені говорить ображений науковець, — промовила я. — Так воно частково і є. Мої дослідження тоді відхилили, я попрощалася з офіційним науковим визнанням та кар’єрою, хоча до цього часу не розумію, чому всі, кому не лінь, вкладали мені палиці в колеса.

Отець Люк похитав головою.

— Можливо, Едіто, ця тема для когось має значно більше значення, ніж Ви гадаєте, якщо з усіх боків була така протидія...

— Можливо, так воно і було... — відповіла я. — Тільки з того часу на цю тему не вийшло жодної наукової роботи, жодної статті... Ніхто тим не скористався.

— Ви ж знаєте, як воно буває, — похитав голою вікарій. — Часто люди прагнуть чогось, допоки воно у чужій руці. Заздрять, намагаються заволодіти бажаним. Але потім, коли мети досягнуто, вони не знають, що далі з ним робити. Не вистачає снаги та розуміння. Божого помазання, як сказав би кожен священик. Як, Ви кажете, звали того пана з ордену сучасних тамплієрів? — поцікавився отець Люк раптом.

— Юрій Князевич.

Вікарій уважно подивився на мене крізь окуляри.

— То пані Зірка хотіла продати картину саме цьому пану, чи не так?

Я кивнула у відповідь.

— Можливо, Едіто, — раптом вимовив отець Люк, — Господь сам відвів Вас від небезпеки... Або ж запланував інший, слушний час для того, аби Ви явили своє відкриття світу. Бо ж Ви не зупинилися, чи не так? Ви продовжили пошуки? — додав він за мить, піднімаючи свої окуляри на лоба. — Чомусь мені здається, Ви не з тих, хто мириться з перешкодами.

З піднятими на лоба окулярами вікарій виглядав досить кумедно, але тепер мені ніщо не заважало ще раз добре розгледіти його обличчя. Здавалося, зараз він був далеким від традиційної серйозності кліриків, якими я собі уявляла вищих католицьких священнослужителів, чи то просто хотів видаватися таким. Це мене у вікарієві бентежило і вабило водночас.

— Так, не зупинилася, — бадьоро запевнила я отця Люка. — І не зупинюся, поки не відтворю всю картину подій до кінця.

Ознайомитися навіть поверхово зі всіма історичними пам’ятками протягом кількох годин виявилося нездійсненним завданням. Ми пройшли до Кушнірської вежі, побували у склепіннях музею Інквізиції, досить побіжно оглянули експозицію картинної галереї та спустилися до Руської брами. Далі швидко почало сутеніти.

— Знаєте, Едіто, — проказав отець Люк, коли ми, стоячи на оглядовому майданчику, споглядали засніжені шпилі Кам’янецького замку, — я хочу віддячити Вам за чудове товариство та цю неперевершену екскурсію. У нас в костелі є непоганий архів і чимала бібліотека, куди ніколи не допускали науковців. Я міг би спробувати виклопотати у єпископа Кармеллі дозвіл для Вас! Не обіцяю, що Ви там знайдете розгадку таємниць ордену тамплієрів, але, гадаю, Вам буде цікаво...

Я не тямила себе від радості. Оце справжній королівський подарунок!

— Давно мрію про таке, отче! Чула, після того, як згорів міський архів, єпископ Кармеллі і на дух не підпускав наших науковців до церковного сховища. То я можу стати першою, кому це буде дозволено...

Вікарій ствердно кивнув головою.

— Я докладу всіх зусиль, аби єпископ Вам надав такий дозвіл.

Годинник на міській ратуші пробив шосту вечора. До нас крізь сутінки долинув його невиразний приглушений бій, тож встигнути до закриття фортеці оглянути всі її закапелки було марною справою.

Знову пішов сніг, і в надвечір’ї освітлений червоними вогнями замок наче стікав кров’ю. Ми обережно спускалися вниз по слизьких металевих східцях, встановлених прямо на схилі валу.

— Едіто, Ви так і не розповіли мені до кінця про свої дослідження ордену тамплієрів! І у замку ми ще не побували... — проказав він.

— Це легко виправити, панотче! До того ж Ви обіцяли мені безцінну річ, — додала з усмішкою. — Можливість покопатися в архіві дієцезії... Погодьтеся, пропозиція нерівна, тож я винна продовження екскурсії.

В якусь мить я зрозуміла, що отець Люк занадто довго дивиться мені в очі.

— Можна, я зателефоную Вам, коли все узгоджу з єпископом? — запитав він тихо і якось трохи розгублено. — Який Ваш номер?

Я продиктувала цифри. Вікарій тут же набрав їх на своєму телефоні.

— Гадаю, найкраще буде, якщо я викличу Вам таксі... — раптом проказав він. — Вже пізно, мусимо попрощатися.

— А Ви хіба не поїдете? — поцікавилася я. — Та й тут майже поряд...

— Ні-ні, за мене не турбуйтеся. Я із задоволенням пройдуся пішки, — усміхнувся вікарій, посилаючи мені виклик, аби переконатися, що він вірно записав мій номер. — Сьогодні у мене стільки вражень! Тож я назад пройдуся пішки. Є над чим подумати...

Я зупинилася і відчула себе трохи по-дурному: мені не хотілося покидати отця Люка самого серед зимових сутінків Старого Міста. Як можна священику бути таким?

Поки він викликав для мене таксі, я думала про те, що, захопившись отцем Люком, я зроблю найбільшу дурницю у світі і що історія «тих, що співають у терні», — точно не для мене.

Таксі не забарилося. Авто під’їхало до нас майже впритул, мигнувши вогнями, подало сигнал.

— Ну от... До побачення, Едіто! — отець Люк відчинив дверцята авто, немов намагаючись швидше мене позбутися і залишитися наодинці зі своїми думками. — Ми ж прощаємось ненадовго, чи не так? — запитав, простягаючи водію купюру. — Я зателефоную Вам!

Я злегка кивнула. Сіла на заднє сидіння. Якесь дивне прощання. Чому він раптом вирішив отак спровадити мене?

Водій розвернув автівку. Я оглянулася: темний силует вікарія почав віддалятися, губитися у сутінках.

— Зачекайте хвилинку! Одну мить...

— Так, будь ласка.

Я відчинила дверцята і, вийшовши з авто, побігла назад, до отця Люка.

— Що, Едіто? Ви щось загубили? — запитав він стурбовано, напевно, гадаючи, що могло б означати моє повернення.

— Ви ж француз? — запитала я.

— Так... — усміхнувся отець Люк трохи збентежено.

— І говорили, що родом із Нормандії...

— Саме так... А що Вас цікавить, Едіто?

— Мене цікавить... Можливо, Ви тоді знаєте, що міг би означати вираз «сторожа нормандських долин»? — випалила я, дивлячись отцю Люку в очі.

— «Сторожа нормандських долин»? — перепитав він французькою.

— Так... Хто це? Що означає цей вираз? — запитала я знову.

— «Gardiens des vallees normandes», — проказав отець Люк. — «Сторожа нормандських долин»... Так у середньовічній Нормандії називали вовків.

Мені враз пересохло у горлі. Підвладна якійсь незрозумілій внутрішній силі, я повернулася й пішла до таксі.

— А чому Ви питаєте? — гукнув отець Люк мені навздогін.

— Так, просто... — відповіла я. — До зустрічі, отче, чекатиму Вашого дзвінка!

«Сторожа нормандських долин! Обережно, мессіре!»... Я прокинулась серед ночі від крику, що все ще, здавалося, лунав у моїй голові. Той самий сон про двох вершників, котрі мчать засніженою долиною, переставав бути просто сном. Він дедалі більше ставав реальністю, матеріалізуючись у фізичному вимірі. Але вранці відчуття незрозумілої тривоги видалося мені якимось примарним, як то завжди буває із нічними страхами. Кольоровий перекидний календар, завбачливо почеплений власниками моєї квартири в кухні, вперто показував наближення Різдва, і цей факт вносив свої корективи не тільки у мої думки, але й у найближчі дні мого перебування в місті.

Розділ XI

Чаша Омбре

априкінці року я завжди почувалася виснаженою від безкінечних поїздок та архівних ревізій, тож мала вирішити, де зустріну Різдво: у Кам’янці, в своєму винайнятому помешканні на Зарванській, чи повернуся до Києва зустрічати свята у родинному колі. Поки одна частина мого єства напружено відшукувала правдоподібні причини, аби залишитися, інша якимось чужим голосом виговорювала мені, що затія ця геть-зовсім дурна. Дурна, бо абсолютно не пов’язана з робочим настроєм та прозою архівних перевірок. Навпаки, вона стосувалася тієї тонкої матерії, котру найкраще було б згорнути у сувій просто зараз і ніколи більше не розгортати.

Я раптом усвідомила, що приїхала в це маленьке містечко, не чекаючи ніяких особливих подій. Так, вчергове потішити себе думкою, що мої пошуки можуть колись привести до цілком реальних результатів. Можливо, за ці роки я втратила віру у себе, розгубила запал, тому вже й сама не сподівалася, що з того щось путнє може вийти... По правді сказати, я майже змирилася з тим, що, навіть розкривши таємницю, покладу її у шухляду і, можливо, хтось десь колись наважиться оприлюднити її по-справжньому, бо мені просто не дадуть цього зробити...

Однак це місто мало не з першого дня почало втручатися в моє життя по-своєму, неочікувано, наче жива істота: своєю історією, своїм буттям, своїми людьми та інтригами, що вирували у ньому не з меншою силою, як і багато століть тому.

Старе, як світ, дводонне, воно підштовхувало мене вперед, спокушало новими віднайденими пазлами таємниці, котру я намагалася розгадати. Але ж одного разу я вже зазнала поразки! Що із цим робити?

— Залишитися тут, у Кам’янці, і слідувати далі, — почула я наче наказ самій собі. — Тоді у тебе не було нікого, хто б тебе підтримав, хто б тобі допоміг! Нікого, кому ти була б цікава як жінка, а не просто як людина, котра щось знає та вміє.

— А зараз хіба є?

— Так.

— Хто?

— Отець Люк...

Я переконана, що іншого імені моя підсвідомість і не могла витягнути назовні. Однак свідомо я не погоджувалася із цим. Отець Люк — не ключ від усіх дверей. Він навіть не чоловік. Він священик, що виник якогось біса на моєму шляху зовсім неочікувано.

Примостившись біля вікна за філіжанкою ранкової кави у затишному «Рейкарці», куди час від часу забігала перед роботою, я продовжила внутрішній діалог сама із собою.

Добре, що сюди можна зайти на каву у будь-який час доби. Моя улюблена рейкарцівська кава з кардамоном, уміло зварена для мене у джезві на гарячому піску, — маленький ранковий ритуал, котрий я завше дозволяла собі у Кам’янці. Вона завжди просвітлювала думки, налаштовувала на робочий лад. Однак не цього разу.

Поява отця Люка у моєму житті збивала мене з пантелику, бентежила, змушувала відчувати те, що у даній ситуації лише заважало рухатися вперед.

— Ти закохалася у нього, дурненька! — говорив мені внутрішній голос. — І він до тебе небайдужий.

— Це неправда! Нехай я, але не він! Він католицький священик. Йому не можна закохуватися! — відповідала я собі. — Сан отця Люка унеможливлює будь-які, навіть платонічні відчуття і з мого, і з його боку.

— Але хіба католицький священик не жива людина? Та й ти... все розумієш, але ж не можеш заперечити того, що він тобі подобається.

Я знала себе. І це був не той випадок, коли закоханість відрощувала тобі за плечима крила. Я закохалася у отця Люка! Яка дурня! Що я собі думаю, дозволяючи такому гніздитися у голові? Ось чому в моїх снах все так чудернацько переплітається, наче має якийсь символізм, наче взаємопов’язане...

Та ось, усупереч моєму сум’яттю, мобільник завібрував. Від несподіванки я мало не впустила філіжанку з кавою. Телефон задзвонив раз, вдруге. Я заніміло подивилася на свій ґаджет. Там висвітилося: «Отець Люк». І я ледве встигла вхопити слухавку, аби відповісти на дзвінок.

— Єпископ Кармеллі не дуже охоче, але дав свій дозвіл, — вікарій говорив швидко, певно, мав небагато часу для розмови. — Ви можете прийти, Едіто, хоч сьогодні по обіді.

Вже на роботі я роздрукувала відскановані документи, котрі він переглядав кілька днів тому в архівному сховищі. Не вдаючись у подробиці, сказала Аллі Матвіївні, що маю справи і потрібно відлучитися з архіву.

Тут, у Старому Місті, все було поряд. Перейти якихось п’ятдесят метрів, — і ось воно, принишкле подвір’я кафедрального костелу. Сонне, безлюдне... Припорошені снігом вічнозелені туї, почорнілі мармурові надгробки... Я поволі обійшла костел, аби дати собі час перед тим, як побачу вікарія, зібратися з думками та помилуватися цією застиглою готичною красою. Колись у Кам’янці було своє католицьке кладовище, не гірше за Личаківське у Львові, із розкішними склепами та мармуровими надгробками. Але у радянські часи його переорали бульдозерами і на кістках звели новий мікрорайон. Все, що польська спільнота зуміла врятувати, перенесла сюди, на територію костелу.

Кілька років тому я вже тут була. Тоді мене вразили дві жіночих статуї. Про себе я охрестила їх Марією та Єлизаветою. Вони видалися мені такими подібними до цих біблійних героїнь! Стояли, розвернуті одна до другої, наче в неспішній бесіді: літня жінка і зовсім молода. Чиї могили увінчували вони колись? І як дивно розпорядилася доля, звівши їх для безкінечної мовчазної розмови у цій кам’яній ніші!

Поруч із головним входом до костелу було розкинуто якийсь навіс. Лише підійшовши ближче, я зрозуміла, що то різдвяний вертеп, — мабуть, той самий, через котрий отець Люк в неділю запізнився на зустріч зі мною. Навісом він видавався лише ззовні, бо всередині я побачила подобу справжньої печери із кам’яним склепінням, а над нею — небо, всипане зорями. На синьому тлі, підчеплені на волосінях, пурхали янголи із золотими сурмами в руках. В імпровізованій печері, наче живі актори, що застигли в очікуванні, коли відкриється театральна завіса, стояли майстерно розмальовані гіпсові фігури Святого Сімейства, вівчарів та волхвів — кожна на своєму місці. Я підступила ближче. Запахло свіжою соломою та хвоєю. В центрі — дерев’яні ясла, в них — немовля Ісус на вишитих пелюшках... Поруч — важкі лави. Можна присісти, наче ти один із учасників дійства, що розгортається у вертепі.

— Саме так усі тут і фотографуються.

Обернулася на знайомий голос і побачила отця Люка у чорній довгій сутані та окулярах, що виглядав із дверей біскупського помешкання. Сутана додавала йому серйозного, академічного вигляду, проте у погляді вікарія світилася радість, наче він зустрів давню знайому.

— Я принесла віддруковані копії документів, котрі Вас зацікавили в архіві, — відповіла я трохи збентежено. А бентежитися було чого. Безглуздість мого вранішнього романтичного настрою стосовно отця Люка тепер була цілком очевидною і невідворотною.

Його погляд швидко ковзнув по мені.

— Добре, що Ви прийшли, Едіто!

Він впустив мене поперед себе, і я опинилася у передпокої старовинного біскупського помешкання. Побачила оббиті дерев’яними панелями стіни, по ліву руку — важкі дерев’яні сходи, що вели кудись нагору. Під стіною — лава для відвідувачів, столик із католицькими журналами та брошурами... Невибагливий, простий, очікуваний інтер’єр. Поряд знаходилася кухня. Я зрозуміла це через апетитні запахи, що сочилися у хол з-за її дверей. Там, за скляним віконцем дверей, біля плити, поралися дві монахині-уршулянки, не без цікавості поглядаючи, кого це вікарій запросив увійти до будинку.

— Я побачив Вас, тільки-но Ви зайшли під арку, — мовив отець Люк. — Тож вирішив зварити нам кави, якщо Ви не проти. Пройдімо у бібліотеку, там найзручніше буде спілкуватися.

Прочинивши двері, він жестом запросив мене увійти до приміщення, яке назвав бібліотекою, і я, переступивши поріг, наче пройшла крізь дивовижний портал, котрий відгороджував майже аскетичний хол біскупського будинку від внутрішньої аури цієї кімнати. Увійшла і завмерла від побаченого.

Світло зимового дня потрапляло у бібліотеку крізь кольорові вітражі вікон. Падаючи на вибілену стелю, відбивалося, фарбуючи все навколо прозорими, але масткими червоними, синіми та зеленими променями. У кутку блимала жива різдвяна ялинка, у підсвічнику на столі горіли свічки, кілька ароматичних ламп, розставлених просто на підлозі, наповнювали повітря тонким запахом помаранчу.

Я роззирнулася, підійшла ближче до скляної гірки із різноманітними дрібничками: гіпсовими великодніми баранцями, всілякими церковними сувенірами, старими фотокартками та іконками у срібних рамках. Певно, все те належало єпископу Кармеллі і зберігалося дуже ретельно — ні порошинки на склі... Далі, під стіною, стояли книжкові шафи. Корінці товстих фоліантів щільно тулилися один до одного на різьблених полицях. За кілька хвилин увійшов і отець Люк, обережно тримаючи за довгий дерев’яний держак стару мідну турку. Я ж захоплено розглядала цей книжковий рай, вдихаючи його особливий аромат — запах шкіри та старого паперу, змішаний із запахом помаранчу.

— То лише мала частина книжкових скарбів його превелебності, — знайома посмішка торкнулася уст вікарія. Він поставив турку на дерев’яну підставку та підійшов ближче, став поруч, схрестивши руки на грудях, і сам не без захоплення розглядав ряди книг.

— Тут здебільшого церковні праці латиною та польською. Є надзвичайно цінні, рідкісні видання. Є книги з автографами покійного папи, подаровані єпископу Кармеллі у Ватикані, — промовив він. — Але те, що могло би зацікавити Вас, Едіто, — внизу, у церковному архіві. Я проведу Вас туди. Та спочатку складіть мені товариство, вип’ємо кави. Від ранку ніяк не можу це зробити! До того ж, — продовжив отець Люк, — поки у мене є трохи часу, я б із задоволенням послухав продовження Вашої розповіді про сліди тамплієрів у Кам’янці.

— Обережно, отче, Ви тішите моє марнославство, — з посмішкою відповіла я, хоч мені і лестила його цікавість. — Та я розповіла Вам усе, що знала. Майже усе...

Вікарій недовірливо посміхнувся у відповідь, запрошуючи мене до столу, а сам узявся розливати каву у старомодні порцелянові філіжанки.

— Я страшенний кавоман, Едіто, — ніби виправдовуючись, проказав отець Люк. Обережно, наче жіночий зап’ясток, його пальці стискали тендітну порцеляну кольору слонової кості із витонченим золотавим вензелем. — Ось, спробуйте, це справжня, колумбійська. Такої в місті Вам ніде не зварять. Визнаю, ця пристрасть не дуже личить священикові. Особливо в піст, — додав він трохи винувато. — Але без кави мій мозок до вечора просто відмовляється працювати.

— Так само і мій, — погодилась я. — Гадаю, пристрасть до кави — найменший із людських гріхів, отче, — само злетіло з мого язика.

В очах вікарія майнули якісь невластиві священикам, дивні мефістофельські вогники.

— Я теж... на це сподіваюся, — з легкою іронією у голосі відповів мені він так, наче сам кепкував над собою. Та, зробивши ковток кави, раптом запитав:

— Едіто, пам’ятаю, Ви казали, що зацікавилися тамплієрами після якоїсь закордонної поїздки...

Це ж треба! Він запам’ятав!

— Так, після того, як побувала в Угорщині, — відповіла я. — Там у книжковій крамниці мені на очі трапилася праця одного французького науковця-історика, спеціаліста по тамплієрах, якогось Ле Блана. Книга коштувала чимало, грошей у мене було обмаль, тож довелося просто біля полиць нашвидкуруч фотографувати її сторінки, і вже вдома перекладати текст за допомогою ґуґл-перекладача.

— Ви... Ви перефотографували всю книгу? — здивувався вікарій.

— Не всю, звичайно. Всього кілька розділів, — винувато зізналася я. — Зате яких! У них ішлося про одного тамплієра на ім’я Х’юго де Моле.

— Х’юго де Моле? — перепитав отець Люк.

— Так, автор книги стверджує, що серед тамплієрів-утікачів був дехто на ймення Х’юго де Моле, — розповідала я далі. — Освічений дворянин, знавець інженерної та фортифікаційної справи.

— De Molay... — задумливо повторив отець Люк. — Hugo De Molay... Таке саме прізвище мав Великий Магістр ордену тамплієрів Жак де Моле, котрого спалили за наказом Філіпа Вродливого... Чи не так?

— Саме так, — погодилася я. — Тому прізвище «де Моле» наштовхнуло мене на думку, що цей лицар міг би доводитися Магістру ордену родичем, а можливо, й довіреною особою.

— Не обов’язково... — сказав вікарій. — Але хід ваших думок цікавий.

— У тому розділі йшлося, що більшу частину скарбів тамплієрам таки вдалося врятувати і вивезти, як Ви і говорили, у напрямку Шотландії, — продовжувала свою розповідь я. — Можливо, їм дійсно вдалося навіть перепливти океан і дістатися Нового Світу... Але після знайдених в обласному архіві тамплієрівських клейнодів я схиляюся до думки, що раз у Кам’янці існував їхній гарнізон, то вони могли частину скарбів перевезти й сюди. До того ж професор Ле Блан вказує на одну важливу деталь: мессір Х’юго де Моле перебував на службі у галицьких князів. Конкретно у Юрія Львовича. Займався реконструкцією фортечних мурів та башт... А Кам’янець у той час насправді відходив до Галицького князівства.

— Якщо так, — задумливо промовив отець Люк, — цілком ймовірно, що Кам’янець міг стати тим містом, де Ваш герой-тамплієр і ніс свою службу. Фортечних мурів та башт тут мало бути предостатньо, тож роботи йому, вочевидь, не бракувало.

— Так, — погодилася я. — Шкода тільки, що сьогодні ми бачимо лише жалюгідні залишки колишніх фортифікаційних укріплень. Але я не про те, отче. Уявляєте, скільки варіантів надійних схованок для вивезеного скарбу було у Х’юго де Моле, якщо він справді займався реконструкцією фортечних мурів та самого замку?

Отець Люк злегка посміхнувся.

— То Ви, Едіто, припускаєте, що скарби тамплієрів чи принаймні їх частина були ним заховані у Кам’янці? — проказав він, відпиваючи охололу каву. — Що ж... цілком правдоподібно.

Я стенула плечима і задумливо перевела погляд на різнокольорові вітражі вікон.

— Гадаю, так, отче. Але шукати ці скарби — все одно, що голку в копиці сіна. Хто знає, де Х’юго де Моле міг їх замурувати чи просто заховати. Старе Місто, по якому ми з Вами ходимо, побудоване на іншому, підземному, котре не поступається йому своїми розмірами. Сьогодні немає повного дослідження навіть наземних укріплень, ну а щодо підземних склепінь та ходів, то вони так ніким і не були вивчені. Кажуть, з боку річки існували галереї, якими човном можна було дістатися аж до підземель Ратуші, в саме серце Старого Міста.

— Нічого собі! — отець Люк не зміг приховати здивування. Схоже, він зовсім забув і про свою каву, і про те, що обіцяв показати мені церковний архів.

— Але скарби тамплієрів — то лише половина таємниці, — продовжувала я. — У цій землі може ховатися дещо цінніше за срібло та золото. У всякому разі, так вважає Ваш співвітчизник, професор Ле Блан.

— Дещо цінніше за срібло та золото? — перепитав отець Люк. — Що ж це? Ота містична Чаша Омбре? Ви справді у це вірите?

— А що Вам, пане вікарію, відомо про Чашу Омбре? — поцікавилася в свою чергу я. — Неможливо, аби, вивчаючи історію церкви, Ви жодного разу не чули про цей артефакт.

Отець Люк зручніше вмостився у кріслі.

— Коли Ви згадали про цю Чашу Омбре у кав’ярні, пам’ятаєте, Едіто, я вперше почув про неї. Тому увечері, аби задовольнити свою цікавість, відправив мейла моєму другу, отцю Алоїсу, з проханням допомогти у пошуку інформації. Ми разом викладали у Григоріанському університеті в Римі. Відповідь не забарилася. Насправді відомостей про Чашу Омбре небагато навіть у Ватикані. Вона не така відома, як інші містичні артефакти. Про неї не написано стільки книжок, як, скажімо, про Святий Грааль, але, здається, її теж уявляють у вигляді ритуальної посудини. Хоча, на мою думку, це, швидше за все, знову якийсь символізм, — отець Люк розвів руками, явно підшукуючи потрібні слова. — Зрозумійте мене правильно, хоч я і католицький священик, однак в дечому таки погоджуюся з Деном Брауном. Роль жінки як умістилища Божої Сутності могла від самого початку бути куди більшим благословенням для християнства, якби тим не керували себелюбні чоловіки.

Здивована такою відповіддю вікарія, я запитала прямо, ризикуючи образити його релігійні почуття:

— Себелюбні священики-чоловіки, Ви хотіли сказати?

— І священики теж, — з іронією в голосі проказав отець Люк. — Священики, як і решта людей, не можуть похвалитися досконалістю у всьому і так само потребують Божої милості і милосердя.

— Тобто Марію Магдалину у Браунівській версії Ви, отче, теж визнаєте? — не втрималася я.

Отець Люк похитав пальцем.

— Едіто, я католицький священик, — проказав він. — А тому визнаю канонічність і вчення католицької церкви, а не апокрифи або чиїсь літературні фантазії.

Якщо я підсвідомо все ще чекала якоїсь відповіді на свої душевні порухи, то ця відповідь прозвучала більш ніж ясно та зрозуміло. Він — католицький священик і ніколи не стане іншим.

— Можливо, розчарую Вас, пане вікарію, — проказала я, зусиллям волі проганяючи думки, які паралельно крутилися у моїй голові, — але Чаша Омбре таки дійсно ритуальна чаша. Так, у всякому разі, стверджує професор Ле Блан. За легендою, її викувано із чистого срібла. Вона — уособлення пограниччя між світлом і темрявою, в її товщі заховані насінини Дерева Пізнання добра і зла. Тож кожен, хто заволодіє нею, має можливість зробити вибір: на сторону якої сили стати, чию владу обрати і кому служити. З Чашею Омбре можна провести ритуал Переходу, зробити вибір між духовною темрявою або духовним світлом.

— Так, — погодився вікарій. — «Ombre» французькою означає «затемнення», перехід від світлого до темного чи навпаки. Але історія про цю Чашу явно суперечить біблійному вченню, — проказав він. — За Біблією, Бог не світло і не темрява, Він вищий за ці дві субстанції. Він НАД ними! Він — Абсолютна Любов. Джерело всього.

— Не знаю, що й відповісти... — проказала я.

— Ось дивіться, Едіто, — продовжував отець Люк. — Пізнання добра і зла — це те, що в Едемському саду ворог роду людського видав Адаму і Єві за бажану істину.

Вікарій взяв паперову серветку, дістав авторучку і швидко зобразив знайомий кожному символ інь та ян — коло, у якому змішуються два одвічних початки, дві субстанції.

— Впізнаєте? — запитав він, домалювавши під символом стовбур із гілочками. — Оце і є Дерево Пізнання добра і зла, Едіто. Перші люди спокусилися на оце саме, — продовжив отець Люк. — Всі світові релігії та вірування поділяють світ на чорне і біле, на добро і зло. На цьому вони побудовані. Ми їмо плоди з Дерева Пізнання добра і зла, ходимо по колу, не більше і не менше, допоки не пізнаємо Христа.

— Отче, я вірю в Бога, — проказала я. — Але не вважаю, що християнство — єдиний шлях до Його пізнання.

— Цілком згоден із Вами, що кожна зі світових релігій представляє собою шлях, вигаданий людьми, аби досягнути Бога, — проказав отець Люк з посмішкою. — Але християнство — єдиний шлях, завдяки якому, Едіто, Творець сам досягає людей.

Гм... Якщо отець Люк хотів мене вразити, це йому вдалося.

— Професор Ле Блан пише, — продовжувала я, зібравшись з думками, — що Чаша Омбре дісталася Соломону у подарунок від цариці Савської, коли та навідалася до нього в гості. Так вона прагнула довести йому свої почуття.

Легка іронія прозвучала у голосі отця Люка.

— Воістину жіночий спосіб завоювати увагу чоловіка, — сказав він. — Особливо зважаючи на те, що у Соломона було все, окрім цієї Чаші. Але ж він нею не скористався? Чи не так?

— Саме так, — відповіла я. — Соломону вистачило здорового глузду не мірятися з Богом силою та міццю.

— І Ви, Едіто, гадаєте, що вона може сьогодні знаходитися тут, у Кам’янці? — поцікавився вікарій. — Тобто що Х’юго де Моле, цей безстрашний тамплієр, заховав її тут?

— А чим Кам’янець був гірший за Рим чи Париж? — з посмішкою проказала я. — Наші предки так не вважали. Самі розсудіть: під час гонінь лицарі-тамплієри у буквальному сенсі шукали політичного притулку у галицьких князів. Про це відомо вітчизняним історикам, про це у своїй книзі згадує професор Ле Блан. Далі... В обласному архіві знаходяться артефакти, які могли належати лише тамплієрам: печатки, на котрих зображено їхні символи, двох вершників на одному коні, поєднаного із зображенням сонця, геральдичного символу Поділля. Якщо скласти все докупи, отче, то, виходить, тамплієри були у Кам’янці зовсім не на «пташиних правах». Ті артефакти свідчать, що вони тут мали своє управління з усіма регаліями і визнавалися Юрієм Львовичем «де юре». Що, як цей Х’юго де Моле насправді доводився родичем Магістру Ордену і, очоливши загін тамплієрів, привів їх сюди? Адже Великий Магістр міг доручити йому врятувати не лише лицарів Ордену, але й Чашу Омбре, і заховати там, де король Філіп не зміг би її дістати. Галицьке князівство, в такому випадку, було ідеальним місцем для притулку лицарів, а Кам’янець — для сховку Чаші. Така моя теорія.

Отець Люк замислився. Він не зводив з мене погляду і, схоже, зважував мої слова.

— Теорія цікава. Хоча б для того, аби її з Вами обговорювати, Едіто, — нарешті сказав він. — Виходить, для цього Х’юго де Моле політичний притулок у галицьких князів міг слугувати прикриттям справжньої місії?

— Саме так, отче. На мою думку, тамплієри прибули до Галицького князівства не стільки заради того, аби врятувати свої життя, як заради врятування безцінного артефакту, котрий до сьогоднішнього дня може бути захований десь у підземеллях Старого Міста чи у склепіннях Кам’янецького замку.

Ми давно допили каву, а наша розмова добігла до логічного завершення. Я зовсім втратила лік часу у цьому різнокольоровому просторі, що панував у бібліотеці єпископа Кармеллі. Тож коли отець Люк нагадав мені про церковний архів, слухняно послідувала за ним поміж книжкових шаф у кінець кімнати, дивуючись, куди він веде мене. Жодних дверей, окрім тих, у які ми увійшли сюди, в бібліотеці не було, але вікарій впевнено пройшов до останньої шафи і натиснув дерев’яний важіль, розміщений на одній із бокових стінок. Шафа відділилася від стіни і повільно, наче старі неповороткі двері, відхилилася убік.

— Ого... — тільки й змогла я вимовити від захоплення. — Оце так!

За шафою, просто у вибіленій стіні, з’явилася арка чи, правильніше сказати, потаємний хід. Вікарій клацнув вмикачем.

— Хай буде світло! — майже урочисто промовив він. — Ходімо! — І, не чекаючи на відповідь, узяв мене за руку і повів за собою.

— Під біскупським будинком — старі пивниці XVI століття, — без натяку на будь-яку таємничість пояснив вікарій. — Мабуть, колись вони використовувалися як винні погреби, але місцеві біскупи з часом пристосували їх для зберігання різних церковних документів. Так мені, у всякому разі, розповідав єпископ Кармеллі, — додав він, не випускаючи мою долоню зі своєї. — Можливо, в непевні часи тут хтось переховувався... не знаю.

— Ніколи б не подумала, що тут є такі потаємні ходи... — промовила я і сама злякалася свого голосу. Відтворюваний луною, він звучав якось дивно.

— Та Ви ж самі розповідали мені про подвійне дно Кам’янця, підземне місто, на якому він збудований! — озирнувся отець Люк. На його устах знову з’явилася посмішка, за яку я була ладна навіки залишитися з ним у цьому підземеллі.

— Як Ви дізналися про це місце? — намагаючись додати собі сміливості, поцікавилася я.

— А Ви як думаєте? — розсміявся вікарій. — Єпископ Кармеллі показав, звичайно. Кожному служителю костелу відомо про місцезнаходження архіву дієцезії.

Тим часом ми спускалися вузьким проходом, у котрому могла би поміститися щонайбільше одна не дуже огрядна людина. Якщо тут і справді переховувалися священики у непевні, як сказав отець Люк, часи, то, напевно, лише ті, хто багато постував. Одначе цвіллю та вологою тут і не пахло. Натомість склепінням над головою слугувала суха вибілена стеля, а під ногами — широкі кам’яні східці, достатньо зручні, аби не послизнутися та не підвернути ногу.

Моя рука в теплій руці вікарія, певно, здригнулася, бо він обернувся і з посмішкою сказав:

— Не бійтеся, Едіто. Тут абсолютно безпечно і, як бачите, сухо і тепло. Не так, як у тому жахливому підземеллі, де працюєте Ви. До того ж усе освітлюється електричним світлом. Є вентиляція, вода, туалет... Словом, усі умови. Ще кілька сходинок вниз, — і ми на місці.

— І Ви мене тут залишите? — перепитала я з відчутним ляком у голосі. — Саму?

— Так, у мене ще є трохи роботи, — бадьоро відповів мені вікарій. — Я попереджу сестер та не зачинятиму хід, і Ви у будь-який час зможете самі піднятися нагору. Я ж буду у костелі, напроти біскупського будинку.

Внизу нас чекала добре освітлена кімната. Суха, тепла, із достатньо свіжим повітрям, як і обіцяв отець Люк. З кількома столами, стільцями та книжковими шафами. Навіть привітна, якщо не враховувати відсутність вікон і денного світла. У повітрі ледь чутно гуділа вентиляція... Певно, вона вмикалася автоматично, разом із електрикою.

— Ви ж знаєтеся на латині? — поцікавився вікарій. — Тут майже всі книги й документи польською або латиною. Можете не поспішати. Я випросив у його превелебності для Вас кілька днів. До того ж церковний архів в ідеальному порядку. Є навіть бібліографічний покажчик. Тож я би радив почати з нього. Так Ви складете для себе загальну картину того, що тут є і що би Вас могло зацікавити.

Отець Люк справді не збирався залишатися зі мною. Вказавши рукою на письмовий стіл та приземисту шафу, у якій розміщувалися картки бібліографічного покажчика, він повернувся і вже мав намір ступити під склепіння підземного ходу, яким ми сюди спустилися, як я зупинила його.

— Отче... забула Вас спитати. А картина... Що з тією картиною пані Зірки?

— Я її придбав, Едіто, за чималі кошти і чекаю, коли її привезуть сюди, до костелу. Звичайно, я її Вам покажу перед тим, як вона поїде до Риму, — відповів на моє питання отець Люк. Вочевидь, пані Зірка вирішила не ризикувати з Вашим знайомим, Князевичем.

Розділ XII

Смерть Х’юго

1327 р. Поділля,

Кам’янецький замок

ій пан помирає, мессіре де Гастон, він помирає...

Доріан де Моле закрила руками обличчя, аби Георг де Гастон не бачив сліз, що котилися по її блідих впалих щоках. Біля ліжка Х’юго вона ще трималася, але зараз, тут, на вершечку башти, звідки засніжене місто виднілося як на долоні, сили покинули її. Навкруги було стільки простору! Могутня зимова стихія кружляла вітрами навколо шпилів замку, намотуючи білі полотна снігу на дахи веж... Якби позичити хоч трохи у цих холодних західних вітрів міці, вона б вклала ту міць у груди коханого, аби полегшити його подих, аби він міг знову дихати вільно, насолоджуватися дзвінким зимовим повітрям, ловити вустами її поцілунки...

Х’юго завіз її так далеко від дому, від батьківщини. Він став для неї батьком, другом, коханим, чоловіком. І ось тепер, коли всі нещастя зосталися позаду, коли залишилося тільки жити і радіти життю, він помирав. Помирав від підступної хвороби, що понад рік непомітно висотувала життя з його тіла.

Хрипке дихання перейшло у глухий стогін, жар не спадав. Хоч він і боровся з останніх сил, криваві згустки вилітали з грудей щоразу, коли де Моле заходився глибоким кашлем.

Сухоти — неміч, яка вчепилася до її Х’юго десь через рік після їхнього одруження і відтоді невмолимо і вперто підточувала його сили, зводила в могилу.

Чому він? І звідки та неміч взялася? Спочатку Х’юго віджартовувався, приймав трав’яні настої, котрі готував для нього місцевий лікар. У їх затишних покоях тепер стояв терпкий аромат, яким пахли усі ті настоянки. Вечорами Доріан наказувала вносити дерев’яну бочку, наповнену гарячим відваром трав, аби ота цілюща пара наповнювала покої, аби де Моле було легше дихати. Так радив лікар, і ті поради справді допомагали.

В особливих скляночках Доріан тримала мазі та натирання, котрими намащувала груди Х’юго, аби легені прогрівалися і могли працювати краще.

Лікарські трави збирала сама. На подільських луках їх росло чимало. Ще у замку сестри Х’юго, Катрін де Моле, вона навчилася розрізняти їх, використовувати за потреби.

До світання прокидалася в гарячих обіймах коханого, спітніла, пропахла гіркими натираннями та мазями, запах яких всотувала її шкіра з його тіла.

Чого тільки в складі тих мазей та натирань не було: борсучий та ведмежий жир, болотяна ряска, очі білок, зміїна отрута, слиз равликів, мозок ондатри та усіляка інша гидота.

Він терпляче дозволяв їй усім тим намащувати його, годувати пареним вовчим м’ясом, слухняно приймав ліки, ходив босоніж по росі, робив усе, що вона загадувала йому, бо життя тут, у чужій країні, подарувало йому те, на що він ніколи вже не сподівався, давши ордену обітницю безшлюбності та простоти. Він хотів, мусив жити.

Адже тут, на русинських землях, він був вже не зовсім тим лицарем-тамплієром, яким заприсягнувся бути. Яка користь у цім краї з його целібату, його відречення від життя, сповненого кохання до неї?

Відколи він привіз її сюди, Доріан розквітала просто на очах. Затюкане нормандське дівча, цей тендітний пуп’янок, котрий йому вдалося вивезти з Франції, загорнувши у поли свого плаща, перетворювався на витончену троянду.

Він вчив її усьому, що знав сам: читати, малювати, рахувати... Вона з легкістю опанувала русинську та польську мови і навіть допомагала йому, виконуючи нескладні креслення споруд, часом підказуючи несподівані рішення.

Вона горнулася до нього вечорами, споглядаючи зоряне небо над замковими баштами, їздила з ним на полювання і кінні прогулянки. Вона ставала частиною його, все глибше і глибше западаючи у душу.

Зрештою Х’юго де Моле почав ловити себе на думці, що Доріан, його маленька вихованка, хвилює йому серце більше, ніж будь-яка жінка у цьому містечку. І що не за горами той час, коли він змушений буде віддати її комусь за дружину, благословивши на шлюб, як батько доньку.

Що за дурня? Хіба він їй батько? І чому він повинен віддавати комусь ту, котру жадає сам?

Від цього шлюбу могло б народитися багато здорових та гарних дітей, якби він міг прожити довше.

Але невблаганна доля мала свої плани, виділивши йому так мало часу, а лоно Доріан не бажало вагітніти раз за разом. Зрештою, він і сам приділяв їй недостатньо часу!

Замість ранкових пестощів у ліжку — ранні підйоми та вічні будівничі справи... Здавалося, у цьому місті немає жодного муру, жодного каменя, до якого б не торкнулася його рука.

На прохання князя Юрія він реконструював застарілі укріплення, перебудовував башти і укріпляв стіни бастіонів. Володарю цієї землі забажалося мати на східній межі міста церкву, котра могла б слугувати одночасно оборонною твердинею, — Х’юго де Моле здійснив це бажання. Він побудував величний храм, присвятивши його своїй Доріан. А вона нарешті вдячно подарувала йому сина, спадкоємця Годфруа. Він підносив її у своєму серці вище за ті стрімкі шпилі замку, в котрому князь Юрій люб’язно дозволив оселитися втікачам-тамплієрам. Але насправді він їй зумів дати так мало!

Доріан обперлася рукою на підвіконня бійниці. Холодний вітер вривався тугим струменем, вибиваючи волосся з-під її розшитого білими перлами очіпка. Від болю, що терзав її серце, хотілося скавуліти собакою.

— Дорога моя пані! — Георг де Гастон несміливо обійняв тендітні плечі Доріан. — Усе в руках Господніх. Маємо бути сильними і вірити.

— Але мій пан помирає, мессіре де Гастон! Що буде далі?

— Будемо жити далі, моя пані. Інакше не можна.

— Ви не розумієте! Він моє життя!

Де Гастон скрушно зітхнув. Він уже знав те, про що Доріан поки що не знала. Найперше про те, що остання воля де Моле мала назавжди розбити серце цієї відданої і закоханої у нього жінки.

Доріан вирвалася із обіймів де Гастона і побігла крутими сходами донизу. Долонею затулялася, аби ніхто не почув її плачу.

У нагрітому жаровнями подружньому покої Х’юго де Моле почувався, як у пекельному вогні. Холодна долоня Доріан, що лягла на його чоло, на мить остудила той вогонь. Де Моле підняв важкі повіки.

Вона вже ластівкою вилася навколо хворого. Зволожувала потріскані губи, притуляла до чола змочений у крижаній воді шматок полотна.

— Послухай мене, Дорі! — він прошипів ці кілька слів, прокашлявся, спльовуючи кров на білу хустинку, яку вона завбачливо піднесла йому до вуст. — Мені важко це казати тобі, але все йде до гіршого. А тому вислухай, що я тобі зараз скажу: ти мусиш відпустити Годфруа, Доріан, — прошепотів де Моле, докладаючи чималих зусиль. — Мусиш відпустити нашого сина. Нехай повертається з Георгом де Гастоном до Нормандії, нехай повертається на батьківщину.

Вона від несподіванки завмерла, заніміла, намагаючись усвідомити зміст сказаних де Моле слів.

— Мій пане, ти хочеш, аби я відпустила нашого сина до Нормандії з мессіром де Гастоном? — перепитала Доріан. — А я? Я маю залишитися тут?

— Де Годфруа? — важко проговорив Х’юго, простягаючи руку. — Поклич його, Доріан. Я маю попрощатися з нашим сином, поки свідомість не покинула мене.

— Ні! Ні! — закричала вона. — Ти не можеш так вчинити зі мною! Ти не можеш померти, мій пане!

— Поклич Годфруа, Доріан! Поклич нашого сина!

Вона звикла коритися йому в усьому, бо та покора ніколи не була для неї чимось складним, неприйнятним чи обтяжливим. Але тепер, на смертному ложі, Х’юго наче знущався з неї.

— Наш син, наш Годфруа — спадкоємець давнього і славного роду! — прохрипів він. — А тому має повернутися на батьківщину і продовжити рід де Моле. Ти ж після моєї смерті залишишся тут, вийдеш заміж за мессіра Бертрана де Фруа і намагатимешся бути щасливою.

Від такого їй перехопило подих. Гнів заклекотав у грудях, а потім зірвався з припону і завертівся на кінчику язика. Бертран де Фруа? Як сміє він таке говорити їй? Як може вимагати таке від неї? Вона ж його законна дружина! Вона...

— Послухай мене, Доріан! — кров червоним струмочком стекла з кутика губ де Моле. Він знову надовго закашлявся. — Послухай мене! Тобі потрібен буде чоловік, з яким ти почуватимешся захищеною, забезпеченою. Мессір де Фруа готовий взяти на себе подружню опіку над тобою за умови, що й ти будеш прихильна до нього. Я розмовляв з ним. А Георг де Гастон давно хотів повернутися до Нормандії. Наш син після моєї смерті поїде туди з де Гастоном. Така моя остання воля.

— Ти, ти... Ти ніколи не кохав мене! — прокричала Доріан. — Ти став для мене життям, а тепер покидаєш мене і навіть єдине, що залишиш по собі, наказуєш мені віддати!

Х’юго де Моле ледь усміхнувся.

— Я чиню так, бо кохаю тебе. І завжди кохав. Коли мене не стане, ти маєш розпочати нове життя. Ти зрозумієш все потім, Доріан. Колись. Поклич Годфруа. Негоже позбавляти мене останньої можливості побачити сина.

Білявий сіроокий хлопчик у супроводі Георга де Гастона несміливо підійшов до батькового ложа. Озирнувся на матір. Доріан заходилася беззвучним плачем.

— Не лякай його, Доріан... Він мусить знати, що існує смерть.

Х’юго простягнув свою руку, і де Гастон допоміг тій руці лягти на голову юного Годфруа.

— Благословляю тебе, сину, всіляким земним благословенням, — прошепотів Х’юго. — Пам’ятай, що ти — де Моле, що у твоїх жилах тече кров лицарів і цього не змінити нікому. Стань гідним своїх предків, особливо дядька Жака де Моле і здобудь славу, яка перевершить його благі діла.

Годфруа припав до батькової руки губами. Доріан кинулася до сина і разом з ним вхопилася за руку Х’юго.

— Прошу! Прошу... Не покидай нас, кохання моє!

Та погляд Х’юго якось відсторонено ковзнув по її обличчю. Рука повисла, наче ослаблена тятива. Очі затуманилися, і де Моле, прикладаючи неймовірні зусилля, прошепотів до свого колишнього зброєносця Георга де Гастона:

— Чаша має залишатися тут, як я і повелів тобі. У стінах цього замку. Подалі від Франції.

— Так, мій пане, — де Гастон схилив голову.

— Ти усе зробиш, як я тобі наказав?

— Так, мій пане, усе зроблю.

— Годфруа має знати... — прошепотів де Моле.

Покої поволі заповнювалися лицарями. Тими, хто, покинувши з де Моле Францію, прибув свого часу з ним сюди, на русинські землі, аби знайти притулок для себе і врятувати безцінний скарб — Чашу Омбре.

— Дозвольте, моя пані. Мессір де Моле мусить прийняти останнє причастя.

Доріан вже не бачила того. Свідомість помутніла і розчинилася в глухій темряві. Вона незчулася, як її підхопили руки одного з лицарів, того самого Бертрана де Фруа, що вже за рік стане її чоловіком і з яким Доріан проживе ще багато років на цій чужій землі, що дала їй та Х’юго де Моле прихисток свого часу. Проживе безбідно до глибокої старості, народивши Бертрану семеро дітей, чорнявих, карооких, зовсім не схожих на білявого Годфруа де Моле.

Після від’їзду до Франції її син назавжди зникне для неї. Жодної звістки з далекої Нормандії! Неначе розчиниться серед її долин. Але одного разу з Риму їй надійде лист із підписом якогось преподобного отця. Незнайомий священик до болю знайомим почерком, назвавши Доріан «Моя пані», напише їй, що її син Годфруа став гідним продовжувачем роду де Моле і їй та покійному Х’юго є ким пишатися...

Розділ XIII

Князевич

о Ви там накоїли, Едіто? — замість привітання голосно поцікавилася директриса архіву, тільки-но я з’явилася на роботі. Її сердите обличчя не пророкувало нічого доброго. — Ходімо до мене в кабінет, є розмова.

— А про що йдеться? — здивовано перепитала я.

— Після такого дзвінка можна інфаркт отримати. Не дасте спокійно до пенсії допрацювати! — Алла Матвіївна шарпнула двері і увійшла до свого кабінету. — Оце понеділок удався...

— Поясніть, нарешті, у чому справа? — я швидко прокрутила у пам’яті події останніх днів. Єдиною крамолою було те, що я підслухала розмову пані Зірки з єпископом. Невже там, на сходах, була встановлена відеокамера?

— Кілька хвилин тому мені телефонували з СБУ! — очі директорки округлилися, ніби підкреслюючи вагомість сказаного. — Цікавилися Вами, розпитували, скільки Ви у нас працюєте, чим конкретно займаєтеся.

— І що?

— І нічого! — знервовано відповіла Алла Матвіївна. — Просто я здогадуюся, звідки ноги ростуть.

— Алло Матвіївно, будьте люб’язні, поясніть мені, в чім справа. Або ж я йду собі працювати, — спромоглася я відповісти якомога спокійніше.

— Знову Ваші тамплієри? Вам же веліли покинути ці дослідження! Ну є там якісь печатки та інші тарахкальця... Ну і хай будуть. Лежали собі з часів Другої світової і нехай далі лежать! Далися Вам ті лицарі Храму! Так ні, Ви все копаєте, шукаєте вчорашнього дня. То у Золочеві, то у Середнянському замку... А тепер знову у нас?

Директорка відкашлялася і тремтячою рукою накапала у воду валер’янки.

— Ви по-людськи не розумієте, що у нас в місті ці тамплієри — тема, яку не варто чіпати заради ж власної безпеки? — верескнула вона. — Чи гадаєте, що Ви розумніша за усіх?

— Алло Матвіївно, все одно не зовсім розумію, у чому справа.

Я хитнулася на підборах і до болю в пальцях стиснула спинку стільця.

— Не розумієте, голубонько? — директорка піднялася з-за столу. Мабуть, аби бути на одному візуальному рівні зі мною. — Ви гадаєте, якби все так просто було, мої підлеглі не зайнялися би цим дослідженням без Вас? — блимнула вона на мене важким поглядом.

— Ось у чому річ, Алло Матвіївно! — відчуваючи, як кров все дужче пульсує у скронях, промовила я. — То я в чомусь перехопила хліб у Ваших співробітників?

— Пані Едіто, Ви, здається, не зрозуміли, про що я Вам повідомила, — повторила директриса. — Мені через Вас сьогодні телефонували з СБУ.

— Ну то й що? — холодно перепитала я. — СБУ не НКВД. До того ж якби вони мали щось до мене, то телефонували б мені, а не Вам.

Запал Алли Матвіївни почав потроху спадати, але в очах все ще відбивався непідробний, первісний, совдепівський страх.

— По-перше, Алло Матвіївно, звідки Ви знаєте, що то справді телефонували з СБУ? Хіба Ваш апарат визначає номер? — поцікавилася я, киваючи на старий телефон.

— Чоловік, що телефонував, представився.

— То й що? Може, то мій залицяльник, з яким я знатися не бажаю, — розсміялася я. — Хотів, аби мене напевне покликали.

Алла Матвіївна зблідла.

— Ваш кавалер працює в СБУ? — з надією в голосі запитала вона.

— Ну, нехай телефонували з СБУ, — я знизала плечима. — Зараз XXI століття, а не часи сталінських репресій!

— Це Ви так, любонько, вважаєте! Їм приколупатися — раз плюнути, тим більше сьогодні! Я все життя тут пропрацювала і не хочу наостанок через Вас потрапити у якусь халепу.

— Тоді поясніть, чому Ви вважаєте, що справа у тамплієрах? Я справді займалася цією темою. Колись. Але ніяк не доберу, до чого тут Ви, СБУ чи ще хтось, — вдавано байдуже проказала я.

Директриса важко опустилася в крісло.

— Наша співробітниця знайшла опублікованими на якомусь закордонному науковому сайті Ваші матеріали! Там Ваше ім’я та фото навіть є... Публікація цьогорічна, весняна. Вам же заборонили цим займатися! — гаркнула директорка знову. — Тим більше публікувати свої недолугі теорії на іноземних ресурсах!

Я відчула, як моє ліве око сіпнулося.

— Перепрошую! Можливо, я розчарую Вас, та мені такого ніхто не може заборонити. І раз мої матеріали публікують на іноземних сайтах, то, напевно, вони не такі вже й недолугі... — з останніх сил зберігаючи спокій, проказала я.

— Так, недолугі. Те, про що Ви там пишете, — витвір Вашої уяви, не більше! Ніякого підґрунтя, ніяких доказів! Ваші дослідження ніхто не визнає! — Алла Матвіївна перейшла майже на крик.

— То у чому ж річ, якщо мої дослідження нічого не варті? Навіщо так нервувати?

— Ви, я бачу, зовсім страх втратили! — промовила директорка, скрушно хитаючи головою. — У Вас є якийсь надійний «дах»? СБУ не цікавлять дрібниці! Певно, Ви копаєте занадто глибоко, Едіто, а це може комусь не подобатися! Та біс із Вами. Чому через Вас маю постраждати я? Ви добре пам’ятаєте, яка буча здійнялася, коли ці новоявлені тамплієри десять років тому спробували офіційно діяти в місті!

— Так, пам’ятаю. Але то були інші часи, і мої дослідження...

— Ідіть! — вигукнула Алла Матвіївна. — Ідіть, щоб я Вас не бачила! Мало мені свого клопоту! Попереджаю Вас, Едіто, не лізьте туди, куди не можна!

Я мовчки вийшла з кабінету. Оце так-так! Що ж такого могло статися? Дурня якась! Схоже на чийсь поганий жарт! Тільки Алла Матвіївна могла повестися на такий дзвінок, як школярка, але хто ж тоді телефонував до неї?

Я так достеменно і не з’ясувала, про що запитував у директорки архіву той, хто представився співробітником СБУ. Та пані Дзигальська була зараз надто налякана, щоб спокійно переказати мені зміст телефонної розмови.

Намагаючись взяти себе в руки, я спустилася на перший поверх архіву і вийшла на свіже повітря. Треба було поміркувати.

Так, ранок сьогодні веселенький, нічого не скажеш!

Я вийшла на вимощене сірим камінням архівне подвір’я. Морозяне повітря охолоджувало думки. Може, варто самій поїхати до СБУ та дізнатися, у чому річ? Не з’їдять же мене там, справді!

— Едіто! — низький чоловічий голос несподівано перервав мої роздуми. Я повернула голову. Просто на подвір’ї архіву стояв розкішний чорний «Ленд Ровер». Незнайомець років сорока п’яти кивнув мені і рушив назустріч. Я зупинилася. Хто б це міг бути? Поки він наближався, я могла його добре роздивитися: чорний костюм, бузкова краватка в тон сорочки, ретельно виголене обличчя... Дивний персонаж. Моє серце забилося, як навіжене.

Та це ж Юрій Князевич!

— Пане Юрію? — намагаючись втихомирити дрож, промовила я. — Що Ви тут робите?

Від нього війнуло гарним одеколоном. І хоч обличчя чоловіка розпливлося у люб’язній посмішці, погляд світло-сірих, ніби вицвілих очей здався мені риб’ячим, скляним.

— Маю до Вас розмову, але волію, аби вона відбулася не тут, не у дворі архіву.

— А де?

— У моєму автомобілі.

— Це Ви телефонували директорці архіву, розпитували про мене? — не рухаючись із місця, поцікавилася я.

— Так.

Князевич знову посміхнувся, втупившись у мене своїм риб’ячим поглядом.

— А навіщо представилися працівником СБУ? — продовжувала я, намагаючись виграти трохи часу та пригадати хоч щось про те, як потрібно діяти у подібних ситуаціях.

— Довелося так представитися, — ввічливо відповів мені Князевич. — Ваша начальниця — така законослухняна пані! Слухала і відповідала, коли я про щось запитував. Відчувається вишкіл радянської епохи! Не те що Ви... Тисяча запитань в секунду.

Я гмикнула, але так і не зрушила з місця.

— То що, пройдімо до мого авто? — чоловік вдав, що не розчув мого запитання.

— Чого б це я мала сідати до Вашого автомобіля?

— Бо мова йде не про каву і побачення, а про Ваше життя, — чітко проговорив незнайомець.

Жарт, якщо це був жарт, затягнувся і ставав схожим на епізод з поганого американського трилера.

— Що Вам від мене треба? Поясніть нарешті, інакше розмови не буде, — проказала я Князевичу, намагаючись триматися впевнено.

— Можу Вам розповісти багато цікавого щодо останніх подій із Вашого життя.

— Чого Вам від мене треба? — запитала я вкотре.

— Не поводьтеся, як дівчинка! — почав дратуватися Юрій. — До того ж я не займу багато Вашого часу, — похитав він головою. — Зрештою, Вам вирішувати, чи будете Ви надалі у безпеці.

— А що зі мною може статися?

— Поки що нічого поганого не сталося... — єлейно посміхнувся Князевич. — Та якщо Ви будете й надалі робити те, що робите, можуть статися погані речі. Все, що Вам потрібно, — сісти до салону автомобіля і вислухати мене.

Я роззирнулася навколо: нікого, жодного свідка. В архіві працює так багато співробітників, але невже ніхто не побачить, як я сідаю у цю кляту машину? Десь по той бік будинку прогудів автомобіль, ще один... Мої ноги стали немов ватяні, і я ледве змусила себе зробити крок до «Ленд Ровера». Думки, одна за одну жахливіші, крутилися в голові.

Господи, куди я вляпалася? Що взагалі відбувається? Зрештою, якщо мене хотіли б викрасти чи вбити, то зробили б, напевне, це інакше...

Джип зірвався з місця і виїхав на дорогу. Проминули «Рейкарц», Вірменську площу. На пропускному пункті Князевич простягнув купюру, розплатився за проїзд. Це мене мало порадувало. За день цю будку минають сотні автівок, бажаючи скоротити шлях через Старе Місто. «Ленд Ровер» Князевича — лише одне з тих авто. Хто його запам’ятає? Та, можливо, нічого страшного не станеться і я просто «кіпішую»? За кілька хвилин ми були під валами старої фортеці. Навколо ні душі. «Ленд Ровер» заїхав просто у вузький засніжений тунель поміж валами і зупинився.

Я повернулася до Князевича і запитально глянула на нього, чекаючи пояснень.

— Ну от, Едіто, — проказав Юрій після хвилинного мовчання, — тепер поспілкуймося.

— Кажіть, чого Вам треба.

Він зітхнув.

— Ось такі ви, жінки, незрозумілі. То вам прелюдію подавай, то все й одразу. Але я почну без передмов...

Юрій на мить замовк, ніби збирався з думками.

— Вашими дослідженнями зацікавилися дуже поважні люди, Едіто, — нарешті почав він.

— Моїми дослідженнями?

Я знову відчула, як холонуть ноги і руки. Значить, Алла Матвіївна була права: справа таки в клятих тамплієрах!

— Ви ж розумієте, про що я кажу? — бліді риб’ячі очі запитально подивилися на мене.

— Відверто кажучи, не розумію, — похитала головою я.

— Про Ваші дослідження. Про перебування ордену тамплієрів на Поділлі, — наче першокласниці, пояснив мені Юрій. — Тепер зрозуміло? — усміхнувся він.

— Ви цікавитеся архівною пилюкою? — запитала я вдавано байдуже.

— Ні, тільки пилом століть, — знову усміхнувся Юрій. — А чого б і ні?! Тема цікава... тим більше, що її дослідниця — така вродлива жінка. — Він нахилився до мене так близько, що я відчула ментоловий запах жувальної гумки з його рота.

— Ви не схожі на маніяка, — відсуваючись на безпечну відстань, промовила я. — Не втручайтесь у мій особистий простір, будь ласка. Кажіть, чого Вам треба, і я піду.

— Ну, не так швидко, — Юрій перехилився і дістав із заднього сидіння великий пластиковий конверт. — Я вже говорив Вам, Едіто, що Ваші дослідження зацікавили дуже поважних людей... Я представляю інтереси...

— Приватних колекціонерів? Якоїсь спецслужби?

— Як Вам зручніше думати, так хай і буде... — примирливо сказав Юрій. — А тепер я спробую Вам усе пояснити.

Він знову замовк. Схоже, перед кожним реченням, сказаним уголос, він якусь мить збирався з думками.

— Кілька років тому, — почав він, — під час ревізії Ви знайшли в архівних сховищах контейнер із церковним начинням, викраденим фашистами в 1943-му з місцевого єзуїтського храму. Серед латинських книг та інших предметів були тамплієрівські клейноди: печатки, бланшфори тощо.

— І що з того? — я все ще бадьоро знизала плечима. — Ніхто не робив ніякого секрету з тих артефактів, тим більше, що на печатках були зображення тамплієрівських символів і подільського геральдичного сонця... Навпаки, я намагалася якнайширше висвітлити цю знахідку у пресі. Це ж сенсація! Зрештою, Ви самі звернулися до мене, аби я виступила на Ваших презентаціях у Кам’янці!

— Так, — продовжував Юрій. — Адже Ваша знахідка — незаперечний доказ того, що в період Галицького князівства у Кам’янці-Подільському розміщувався гарнізон лицарів-тамплієрів. Здається, так написано в одному з Ваших матеріалів. А потім, — продовжував він, — коли у місті з’явилися мої люди... Пам’ятаєте той скандал?

Я добре все пам’ятала.

— Так, — відповіла я. — Ви зі своїми людьми тоді ще заявили права на історичну пам’ятку — Кам’янецький замок, а точніше, на одну з його башт, обіцяли впорядкувати, залучивши чималі інвестиції та перетворити її на резиденцію ордену.

— Саме так, — підтвердив Князевич.

— Тоді до чого тут мої статті та дослідження? Мало в які ігри можуть бавитися дорослі заможні чоловіки...

Юрій незадоволено гмикнув. Напевне, його дратувало те, як я повільно міркувала.

— Згоден, — погодився він. — Але Ваші дослідження вже наробили багато галасу.

— Багато галасу наробили Ви своїми заявами збудувати на даху вежі Кам’янецького замку вертолітний майданчик, пане Князевичу. А ще зухвальством, з яким Ви спілкувалися з місцевими ЗМІ і чиновниками, — обурено заперечила я. — Навіть якщо ця організація — забава дорослих заможних чоловіків, Ви мали б поводитися більш коректно.

— Ваші дослідження наробили багато галасу, — повторив тим часом Юрій Князевич. — І не тільки в цьому місті чи країні.

Моя брова здивовано поповзла вгору.

— Та невже? То це не Ви підставили мене, запросивши до участі у скандальному проекті, який не зуміли навіть пристойно подати? То це не через Вас я втратила можливість працювати над темою, яка мене цікавила? Крім того, невже за кордоном все ще можуть привернути чиюсь увагу дослідження якогось рядового архіваріуса з України?

— Гм, Ви себе недооцінюєте, — похитав головою Юрій. — Якщо я не помиляюся, Вам вдалося встановити, що міським гарнізоном у ті часи керував такий собі лицар Х’юго де Моле, можливо, племінник самого Великого Магістра ордену Жака де Моле, спаленого на вогні як єретика. Найбільше, — продовжував Юрій, — нас зацікавили Ваші міркування з приводу того, що Х’юго де Моле міг перевезти на Поділля не стільки скарби ордену, як дещо інше, набагато цінніше... — Князевич затягнув ефектну паузу. — Містичний артефакт, за допомогою якого можна перевернути уявлення про світовий порядок, Чашу Омбре.

— О Боже... — вдавано легковажно закотила очі я. — І Ви вірите в подібні байки? Це тільки легенда, не більше. Та й моя теорія не обов’язково повинна мати реальне підтвердження! Ця Чаша справді могла якийсь час перебувати в Кам’янці, а могла і не перебувати. Це тільки моє припущення, гіпотеза... Хто знає, може цим артефактом вже давно розпорядилися? Пам’ятаєте «12 стільців»?

Здається, згадка про Остапа Бендера трохи розрядила атмосферу, бо Юрій розсміявся, а я полегшено зітхнула.

— Так, я читав Ільфа і Петрова. Та чи думали Ви над тим, що нащадки Великого Магістра і сьогодні можуть бути живі і навіть носити прізвище де Моле?

Моя брова поповзла вгору.

— Ну, — почала я, — теоретично подібне цілком можливо. Європа залишається Європою. Хоча... хто його знає.

— А тепер на мить уявіть, моя люба, — голос Юрія став вкрадливим, — що та Чаша Омбре справді існує. Лежить собі десь замурована у стінах Кам’янецького замку, чекає свого часу... А в Англії чи Франції знаходиться нащадок роду де Моле, такий собі сучасний тамплієр...

— Гадала, то Ви, Юрію, — насмішкувато промовила я.

— ...котрий має незаперечні орієнтири, дороговкази... — продовжував Князевич. — Словом, знає, де шукати той артефакт.

— Хіба таке можливо? — розгублено запитала я.

— Давайте поки що все розглянемо теоретично! — усміхнувся Юрій.

— Але ж минули цілі століття! Зрештою, є закони України щодо скарбів та знайдених цінностей.

— Так, є, — погодився Юрій. — Та уявіть, що цей спадкоємець вирішить іти до кінця.

— Боїтеся міжнародного скандалу? — нервово розсміялася я.

— Нарешті! — зітхнув Юрій. — Нарешті Ви почали мислити логічно! Так, сорому не оберешся. І якщо справа дійде до рук міжнародних правозахисників, це сильно нашкодить іміджу нашої країни. І нема гарантії, що артефакт залишиться тут. Самі розумієте, в який час живемо! А якщо до того ж Чаша виявиться активною...

— Сумніваюся, — вставила я, дивлячись Юрію прямо у вічі. — Сумніваюся, що тих, чиї інтереси Ви представляєте, насправді турбує міжнародний імідж держави чи щось у такому роді. Ви розмовляєте зі мною неофіційно, погрожуєте. Гадаю, якщо Чаша Омбре таки існує, вона навряд чи потрапить до державної скарбниці! Ви просто знаєте щось більше... І хочете «затихарити» спадок тамплієрів, якщо знайдете. Чи не так?

Погляд Юрія знову став скляним і байдужим.

— От бачите, — промовив він. — Ви самі говорите про спадок тамплієрів як про річ, що існує насправді, а не лише у вигляді теорії. Ви розумна жінка. Переконаний, власне життя Ви цінуєте більше, ніж артефакти якогось середньовічного ордену, тому допоможете нам. А тепер до справи, — наче й не було нічого, промовив Юрій.

— Я не збираюся Вам ні в чому більше допомагати! Взагалі співпрацювати з Вами!

— Ну, ну, це ж несерйозно! — обличчя Юрія скривилося у холодній посмішці. — До того ж, Едіто, у Вас немає вибору.

Я подивилася на нього переляканими очима.

— Що Ви таке говорите?! У чому річ? Що за дурня...

— Дурня полягає в тому, що Ви, Едіто, щодня ходите по лезу бритви і самі того не відаєте.

— Ви мене шантажуєте?

— Попереджаю, — розсміявся Юрій.

— Я справді нічого не розумію, Юрію. Ясніше, будь ласка, поясніть.

— Ви молода, розумна, цікава жінка, маєте наукову ступінь... — завів Князевич знову своєї.

— Я не здобула її і цим завдячую Вам.

Юрій стомлено покрутив головою, так, що в шиї почувся хрускіт.

— Зовсім забув, пані професорко. Ось документи, що засвідчують Ваш науковий ступінь... — він простягнув мені прозорий пластиковий конверт, в якому, очевидно, справді були якісь документи.

— Ого... Скільки компліментів і щедрот за один раз, — твердо проказала я. — Тим більше з уст людини, що погрозами змушує мене до співпраці, суть якої навіть не намагається пояснити.

— З Вами нічого поганого не станеться, якщо будете поводитися чемно, — відрізав Юрій, — і виконаєте наше доручення. Зовсім нескладне завдання, Едіто.

— Маю підірвати президентський кортеж чи пограбувати Лувр?

Юрій розсміявся:

— О, нарешті Ви жартуєте! Ми починаємо домовлятися.

— Яке завдання?

— Ось! — Юрій дістав із пластикового конверта якесь фото. — Це відомий колекціонер, у минулому — працівник французьких спецслужб. Його ім’я граф Люціус.

Я перевела погляд на фотокартку і відчула, як моє горло стиснули невидимі лещата: на мене дивився елегантний, усміхнений сіроокий... На мене з фото дивився отець Люк!

— Граф Люціус? — повторила я, намагаючись зібрати свої думки докупи. — Люціус... Дивне ім’я для чоловіка!

— Саме так. Люціус. Старовинне латинське ім’я. Але Вам він більше відомий як отець Люк, вікарій місцевого костелу, чи не так? — відповів Юрій мені насмішкувато. — Такий елегантний священик, що люб’язно спілкується з вродливими прихожанками... Такий собі сучасний Араміс!

— Що за дурня? — розгублено почала я, все більше розуміючи, що таки дійсно вляпалася з головою. — Що за маячню Ви городите?

— Не хвилюйтеся так, Едіто! — випередив мене Князевич. — Єдине, що відрізняє його від знайомих Вам українських чоловіків, — графський титул і манери. Ну, і його блакитна кров, гени... — він розсміявся. — Та пан Люціус чудово володіє і англійською, і російською, і польською, тож я переконаний, мовного бар’єру у вас не виникло... До того ж є те, що притягує його до Вас, наче магнітом... Інформація, яку знаєте лише Ви. Ви потрібні йому у пошуках Чаші Омбре.

— Ви маєте на увазі те, що цей чоловік, граф Люціус, і вікарій костелу, отець Люк, — одна і та ж особа? Нащадок Жака і Х’юго де Моле, лицарів ордену Храму?

— Саме так. Де Моле — старовинне прізвище його роду по материнській лінії, Едіто. Граф Люціус Антуан Серж де Прейзі де Моле. Таке його повне ім’я.

Тепер голос Юрія звучав зовсім тихо.

— Ваше завдання — продовжити ваше чудесне знайомство з мсьє графом, втертися в довіру, можливо, навіть переспати з ним, аби дізнатися, що відомо йому, якою інформацією він володіє, що планує робити далі... Нам потрібно знати про кожен його крок!

Я обурено подивилася на Юрія і сутужно ковтнула повітря.

— Ну, не будьте занудою! Ви ж молода вродлива жінка! — розсміявся він. — Я б на Вашому місці скористався таким рідкісним шансом. Французькі графи на кожному кроці не валяються!

— То, можливо, граф — гей і у Вас є шанс? — вигукнула я зопалу.

Юрій прокашлявся.

— Едіто, — проказав він. — Нас цікавить навіть не стільки сам граф, як один із його фоліантів, рукописна книга, в якій розповідається про життя-буття Х’юго де Моле, його предка-тамплієра. Книга надзвичайно цінна, бо написана таким собі Георгом де Гастоном, зброєносцем, ще за життя самого Х’юго де Моле. Маємо інформацію, що граф привіз її із собою. Ви маєте її викрасти.

— Я? — мій голос затремтів осиковим листом.

— Так, Ви, моя люба. А викравши, передасте мені. Далі повертайтеся додому і живіть собі, ніби нічого не трапилося.

— Про що Ви говорите? Викрасти книгу в отця Люка?! Навіть якби я погодилася на таку маячню, звідки мені знати, що це саме та книга?

— Не хвилюйтеся, граф Люціус сам покаже її Вам. Він це зробить обов’язково. Ви ж йому так потрібні для пошуку Чаші! — криво усміхнувся Юрій. — Гадаю, Ваші паранормальні здібності стануть Вам у пригоді, чи не так? Тільки-но книга опиниться у Вас, одразу зателефонуйте мені. Просто зусиллям волі наберіть мій номер. Ось він, до речі.

Мій мобільний тут же завібрував, отримавши виклик від Юрія Князевича.

— На все маєте щонайбільше два дні. Я не буду довго чекати, Едіто, — додав він. — Не затягуйте, будьте ласкаві, бо у нас часу обмаль. Та й у Вас також. І Ваші фокуси Вам навряд чи допоможуть.

— Але я не злодюжка! І ті речі... вони не залежать від мого бажання. Я не практикуюся на них. А якщо мені не вдасться? Якщо я не зможу? — благально промовила я.

— Ви все зможете! Коли я їхав на зустріч із Вами, ще сумнівався. Але Ви настільки приваблива жінка... — Юрій замовк і пильно подивився на мене. — Настільки, що зможете закрутити голову будь-кому. До того ж два дні — ідеальний проміжок часу для бурхливого роману, який ні до чого не зобов’язує. Зрештою, у Вас буде дуже гарний стимул постаратися, — він багатозначно подивився на мене. — Ваша власна безпека та безпека Ваших рідних.

— Ви здуріли, пане Князевичу? — проказала я, відчуваючи, як сльози навертаються на очі.

— Ні, просто намагаюся Вам пояснити, наскільки все серйозно, — саркастично промовив Юрій. — Це не гра, Едіто. Люди зникають і за менших обставин, тож скористайтеся шансом! До того ж граф Люціус, чи, як Ви там його називаєте, отець Люк — справжній красень! Та й у ролі клірика його привабливість безперечно зростає! — гиготнув Князевич.

Він натиснув на газ, дав задній хід і, виїхавши з тунелю, розвернув свого «Ленд Ровера». Я незчулася, як ми вже були поруч із будівлею архіву.

— Пам’ятайте, Едіто, — проказав Князевич, забираючи з моїх колін пластиковий конверт із документами мого «професорства» та фотокартками отця Люка, — Ваш чудесний знайомий — не той, за кого себе видає. Він використовує Вас, до того ж дурить, видаючи себе за католицького священика. Йому потрібні не Ви, а Ваші знання. І тільки-но Ви допоможете йому знайти те, що він шукає, він зникне, прихопивши із собою священну реліквію, історичну цінність, небезпечний артефакт — вважайте, як Вам завгодно. Подумайте, чи втішить Вас як науковця і громадянку такий фінал. Я вже не кажу про морально-етичний бік справи — розбите жіноче серце...

Юрій вдавано скрушно зітхнув.

— Словом, — проказав Князевич жорстко, — увімкніть мізки і робіть те, що я Вам кажу, інакше за Ваше життя ніхто не дасть і шеляга. А це, — Юрій показав на папку, — до часу залишиться у мене. То Ваша винагорода, Едіто. Не забувайте, заради чого старатиметеся!

— Щось Ви мене занадто дешево оцінюєте, пане Князевичу, — проказала я.

— Повірте, я міг би і цього не пропонувати, — Юрій перевів на мене свій риб’ячий погляд. — Це просто приємний бонус на знак нашої приязні та поваги до Вас. Повірте, життя молодої жінки в нашій країні важить так мало.

Я мовчки, наче уві сні, вийшла з авто, побрела до приміщення архіву.

Все почуте за останні десять хвилин крутилося в голові і намагалося вкластися в якусь реалістичну матрицю. Що за дурня? Як могло таке трапитися? Як могли звичайнісінькі наукові дослідження привести до такого?

Отець Люк... Католицький вікарій з приємною посмішкою, що дивував мене своєю щирістю та доброзичливістю. Людина, якою я навіть посміла захопитися на рівні підсвідомості. Він — людина, що видає себе за іншого, користуючись моєю довірливістю! Ба навіть більше, він — нащадок роду де Моле!

Якась фантасмагорія! Дурня! Брехня!

Як там його звати?.. Люціус Антуан Серж де Прейзі де Моле... Уф-ф-ф.... Думки в голові гуділи, як набат. Як таке може бути?

Поволі піднялася до Алли Матвіївни в кабінет.

— Погано почуваюся. Мабуть, тиск. Піду додому, бо зовсім сьогодні без сил.

— Ну, зарплатню плачу Вам не я, — проказала пані Дзигальська, хитаючи головою, — тому не смію Вас затримувати.

Вираз її обличчя наче промовляв до мене: дограєшся, Едіто!

Добрела до свого будинку. В квартирі було затишно і сонно. То я в цій грі? Чи просто зараз треба тікати звідси світ за очі? І куди?

Князевич ясно натякнув, що у випадку мого дезертирства постраждають рідні. Постраждаю я сама... Що ж мені робити?

Князевич ніколи не викликав у мене довіри. А як все, що він намолов мені, неправда? А якщо...

Стоп... Невже він та його компанія справді вірять у містичні властивості Чаші Омбре?

Я дістала з шафи плед і подушку. Кинула на диван, всілася, відкрила нетбук, намагаючись зібратися з думками.

Ого... Якщо Чаша Омбре насправді являє собою мало не зброю масового ураження, артефакт, містичною силою котрого можна змінити світовий лад, то навіть на картах кидати не треба, хто зі світових лідерів зажадав би заволодіти нею.

Все видавалося ще більш фантасмагоричним і нереально дурнуватим. Здається, Князевич сказав, що отець Люк... тьху, як там його насправді, граф Люціус працював на французькі спецслужби.

Боже... Куди я втрапила? У яку «гру престолів»?

Сили наче покинули мене. Дістала недопите кампарі, потягнула просто з горла. Ще і ще. І знову.

Відчула, як гіркота лікеру торкнулася мого язика, далі потекла по горлу. Закашлялася. Ніколи його так не вживала, та й алкоголь — явно не моє, але кампарі — все, що у мене було з напоїв. І кілька ковтків мені виявилося цілком достатньо. Далі відклала нетбук, знеможено лягла на ліжко, вкрилася пледом і за мить відчула, що засинаю.

Отець Люк — граф Люціус Антуан Серж де Прейзі де Моле, нащадок Жака та Х’юго де Моле! Коли прокинуся, все це виявиться лише сном...

Розділ XIV

Зізнання

це жахливе відчуття, коли прокидаєшся і відчуваєш себе наче загубленою у часі. Ліхтарі на Зарванській тільки ввімкнули, і вони ще не встигли наповнити мою кімнату м’яким жовтим світлом. Отже, ще не так пізно. Здається, я сп’яніла від тих кількох ковтків кампарі і заснула, проспавши увесь день. У голові, наче стоп-кадром, виникло обличчя Князевича. То це не сон? А я підсвідомо мала надію, що вранішня зустріч із Юрієм і вся ота розмова — лише химерний сюжет сновидіння.

Я піднялася і мало не впала, перечепившись за крісло. В цю мить із кухні пролунав якийсь звук. Я завмерла. Може, я двері не зачинила і прийшли господарі, бо злодії навряд чи будуть отак орудувати — при світлі та ще й на кухні.

Але вони б попередили, подзвонили... Про всяк випадок озброївшись важкенькою бронзовою статуеткою, що стояла на комоді, я навшпиньки рушила до кухні. Там горіло світло і пахло свіжозвареною кавою.

Що за... Отець Люк?!

— Сподіваюся, Ви не сердитиметеся на мене за те, що я вдерся до Вас без запрошення? — проказав він з незмінною спокійною посмішкою на вустах, піднімаючись мені назустріч.

Був у своєму священицькому костюмі з білою колораткою. Взяв із моєї руки бронзову статуетку і обережно поставив на стіл.

— О, ні-ні! Це зайве, Едіто! Я ж не грабіжник, — проказав примирливо. — Каву будете? Я не хотів Вас лякати, будити отак зопалу, тож подумав, можливо, поки я зварю нам кави — Ви прокинетеся.

— Як Ви сюди потрапили, отче? Двері ж були зачинені!

— Увійшов, — відповів він просто, розвівши руками.

А, так, я пригадала, як з легкістю отець Люк... чи як мені тепер його називати... нещодавно прочинив для мене вхідні двері архіву. Хіба китайський замок може стати перешкодою для людини, яка має такі навички?

— Правду кажучи, в нас з Вами не так багато часу, аби лишатися тут. Едіто, — промовив отець Люк, — Ви маєте залишити це помешкання. І що швидше, то краще.

— З якого це дива? — поцікавилася я, відчуваючи, як всередині мене піднімається хвиля роздратування. Ні, обурення!

Ці жахливі чоловічі ігри, в які я втягнула себе, сама того не відаючи, увесь час вибивали мене з колії, а тепер і змушували відчувати страх за власне життя.

— З якого це дива, отче?

— Ну, хоча б тому, аби не напиватися на самоті, — усміхнувся він. — Я, у всякому разі, можу скласти Вам компанію. Та й оце «палене» кампарі, як на мене, не найкращий напій для леді.

Я відчула, як червонію від сорому.

— О Боже... Отче... Я не вживаю алкоголь! Я зробила всього кілька ковтків... І взагалі... чого я маю виправдовуватися перед Вами?

— Не потрібно виправдовуватися, Едіто. Просто візьміть необхідні речі і їдьмо звідси, — знову повторив він, нічого достеменно не пояснюючи.

— Навіщо і куди я маю їхати? Я винаймаю цю квартиру...

— Забудьте про квартиру, Едіто. Тут Вам залишатися небезпечно.

— Пане Люку... Вам не здається, що для початку я маю зрозуміти, що відбувається? Вам не здається, що... — вперлася я.

— Так, звичайно. Здається. Але я поясню Вам усе трохи пізніше. На місці.

— На якому місці?

— Побачите, — відповів мені отець Люк. — Прошу, візьміть необхідні речі, інакше мені доведеться винести Вас звідси просто у тому, в чому Ви є.

Його обличчя, як завжди, мало впевнений вигляд. Вранішня розмова з Князевичем знову видалася мені поганим сном.

— Отче... — почала я, але він, ковтнувши зі свого горнятка кави, лише показав мені жестом швидше збиратися.

Вкинула зопалу у дорожню сумку кілька речей, спортивний костюм, кросівки, косметичку.

— Ви нічого не забули, Едіто?

Огледілася. Він стояв за спиною, як херувим із мечем при воротах едемського саду. Поглядом показав на кухонний стіл.

Папка! Смершівська папка увесь цей час залишалася у мене вдома! Я переглядала її вчора тут, на кухні.

Схопила її, вкинула у сумку. Отець Люк похитав головою.

— Ходімо вже, Едіто! — скомандував він. У прихожій накинув мені на плечі кожушок і, відчинивши двері, взяв з моїх рук сумку і вийшов першим.

Біля під’їзду стояло припарковане авто — срібляста «шкода».

— Сідайте, — проказав отець Люк, відчинивши переді мною дверцята.

Я слухняно сіла, але вже за мить, щойно він сам усівся за кермо, повернулася до нього.

— Може поясните все-таки, що відбувається?

— А Ви все ще не розумієте, Едіто? — поцікавився він, рушаючи автівкою з місця. — Я знаю, що Ви сьогодні зустрічалися з деким, і здогадуюся, про що була розмова, — не відповідаючи на моє запитання, продовжував отець Люк. Наша автівка поміж тим виїхала з двору і рушила принишклим Старим Містом.

Я все ще не розуміла, чи то мені критися, чи визнати правду.

— Куди Ви мене везете?— запитала натомість.

— Туди, де безпечно. Де я можу бути спокійним, що Вам нічого не загрожує.

Яка вичерпна відповідь! Ну що ж... вочевидь, ставити запитання доведеться мені.

— Отже, Ви, як і говорив Юрій Князевич, не священик?

— Ні, — відповів він. — І прошу, пробачте, що довелося так незграбно дурити Вас, Едіто.

— Чому ж незграбно? — не втрималася я і з сарказмом додала. — Слід віддати належне, у Вас все виходило досить елегантно.

— Я справді про це жалкую, — тихо промовив Люк. — Я не священик, не вікарій і навряд чи став би видавати себе за служителя церкви, якби не обставини...

— Та невже? — сікнулася я. — А хто ж Ви, пане? Ви не священик, не вікарій... А хто ж Ви?

— Невже пан, з яким Ви спілкувалися вранці, не представив мене Вам? — усміхнувся він, не відриваючи погляду від дороги. — Моє ім’я — Люціус Антуан Серж де Прейзі де Моле, — проказав Люк. — І хай як химерно це звучить, я нащадок старовинного нормандського роду де Моле, до якого, як Вам відомо, Едіто, належав Великий Магістр ордену тамплієрів Жак де Моле, а також його племінник Х’юго. Я нащадок Х’юго де Моле, того самого, який за наказом свого дядька прибув у супроводі загону лицарів Храму, шукаючи політичного притулку. Того самого, який привіз до Кам’янця Чашу Омбре, про яку Ви мені так люб’язно розповідали.

— У Вас є совість? — обурилася я, намагаючись опанувати себе. — Для чого був цей театр? Ви ще скажіть, що нащадки Х’юго де Моле зростали і мешкали у Кам’янці-Подільському!

— Ні, інакше б я мав можливість народитися в Україні. Або в Сибіру, — відповів Люк. — Але, гадаю, Вам буде цікаво дізнатися, що мій предок справді мешкав тут, у цьому місті. Він помер від туберкульозу у Кам’янецькому замку. Перед смертю забажав, аби його колишній зброєносець Георг де Гастон відвіз його сина Годфруа на батьківщину під опіку лицарів Лангедоку, останнього оплоту тамплієрів. І, наскільки я розумію, більше він сина не бачив.

— Цікаво... — відповіла я, намагаючись бути спокійною, але від хвилювання мене теліпало, як у пропасниці. — І що ж далі?

— Розповім, але спочатку скажіть: Ви точно пробачили мені? — запитав Люк, торкаючись моєї руки. Вона була холодна, і він загорнув її своєю теплою долонею. На якусь мить.

— Все залежить від того, наскільки Ви будете зі мною щирі тепер, пане Люку.

— Буду, — проказав він. — Можете запитувати у мене все, що забажаєте. А щодо продовження історії Х’юго де Моле, то у Кам’янці залишилася його вдова Доріан, яка згодом стала пані де Фруа. Увесь рід де Моле було винищено, за винятком Годфруа. Як Вам відомо, після арешту і страти багатьох тамплієрів король почав прибирати до рук володіння та маєтки ордену та їхніх родин. Сестру Х’юго де Моле Катрін звинуватили в єресі і спалили на вогнищі. Отже, якби не Годфруа, його син, що зростав у Лангедоку, нас, теперішніх де Моле, просто не було б на світі, — завершив Люк.

Я потерла лоба.

— Звідки Вам відомі такі подробиці?

— З щоденників самого Георга де Гастона. Тих самих, про які згадував у своїй праці професор Ле Блан... Пам’ятаєте? — усміхнувся він, вочевидь, пригадавши мою розповідь. — Щоденники збереглися напрочуд добре. Деякий час ці записи були втрачені для ордену, але після Другої Світової їх знову вдалося розшукати. Професор Ле Блан використав цілком загальні факти, але, як бачите, їх було достатньо, аби Вас зацікавити.

Люк — бо надалі звертатися до нього як до священика мені не повертався язик — зітхнув і поглянув на мене.

— Ви маєте довіряти мені, Едіто! Просто вірте! Я розумію, що все це схоже на божевілля, але Ви мусите повірити мені. Юрій Князевич — мій давній знайомий, ФСБ-шний служка, працює на російську розвідку. Ви ж самі знаєте, з ким тоді він приїхав до Кам’янця презентувати свою місію.

— Так, але поки що Ви мені нічого нового не сказали, Люку. Тільки те, про що я й так знала або ж сама розповідала Вам.

— Трохи терпіння, Едіто. Ми скоро будемо на місці і я доведу Вам, що не брешу.

— А на які спецслужби працюєте Ви, пане Люку? Юрій Князевич казав, що Ви теж любите погратися в Джеймса Бонда.

Люк усміхнувся кутиками губ. Не відриваючи погляду від нічної дороги, продовжив, але зовсім не з відповіді на моє запитання.

— Георг де Гастон у своїх щоденниках дуже детально описує життя тогочасних тамплієрів та історію життя самого дідуся Х’юго. Однак у книзі є багато загадок, відповіді на які я шукав... — Люк замовк на якусь мить. — І тут з’являєшся ти, — проказав він, вперше звернувшись до мене так неофіційно, — як можливий ключ до всіх таємниць! Я прочитав твої дослідження, почав слідкувати за тим, що відбувалося у Кам’янці, та не випускав тебе з поля зору. Я ніколи не бував в Україні, а події останніх років мого життя взагалі могли перекреслити будь-яку можливість взятися за розгадку цієї справи. Та, відповідаючи на твоє запитання, Едіто, на які спецслужби я працюю, відповім: це честь мого роду і честь товариства, до якого я належу — товариства «Лицарі Лангедоку». Крім того, у мене є власні рахунки з Князевичем.

— То розкажи про себе, Люку. А то якось нечесно виходить. Все, що я знаю про тебе, — або, м’яко кажучи, неправда, або з чужих слів..

— У словах Князевича є тільки частина правди, Едіто, — Люк зітхнув, перевів погляд з дороги перед собою на мене. — Добре... Ось моя історія. Я народився у заможній родині, але батьків своїх пам’ятаю дуже мало. Коли мені було чотири роки, вони загинули в автокатастрофі. В родині ніхто не вірив у те, що то був нещасний випадок, але заради моєї безпеки тітка і дядько не вимагали детального розслідування. Справу закрили. Як я вже казав тобі, мій рід веде свій початок від Жана де Моле, брата Великого Магістра ордену тамплієрів. Графський титул нам дістався від наших предків і передавався з покоління в покоління. Я не дуже ним переймався, хоча титул є титул і з пісні слів не викинеш. Мій батько був науковцем, лінгвістом. Викладав у Сорбонні. Мати я пам’ятаю краще. Та, зрештою, усе, що я знаю про батьків, — з фотоальбомів та зі слів моїх дядька Реньє й тітки Клер. Тітка Клер — молодша сестра мого батька. Після трагічної загибелі батьків тітка замінила мені матір, мріяла, аби я теж подався в науку. Я таки вступив у Сорбонну на факультет психології. Паралельно — у розвідувальну школу при Головному Управлінні спостереження — Direction de la Surveillance du Territoire. По закінченні університету я почав працювати у ДСТ.

Тітка Клер жартома називала мене «блукаючим нейроном», бо мене майже ніколи не було вдома. Під час однієї з операцій мене серйозно поранили. Куля зачепила хребет, і три роки я був прикутий спочатку до ліжка, потім — до інвалідного візка. Мені тоді заледве мало виповнитися тридцять. Як я міг прийняти таке?

Як ти розумієш, Едіто, до поранення у мене було досить енергійне, насичене та цікаве життя. Крім того, сама приналежність моїх предків до ордену тамплієрів спонукала мене вступити до товариства «Лицарі Лангедоку», що займалося історичними пошуками, геральдикою та вивченням діяльності ордену. Коли я був прикутим до ліжка, — продовжував Люк, — то обдумував різні варіанти свого подальшого буття. Лікарі не дуже вірили у те, що я знову почну ходити. Тож я про всяк випадок розробив справжній план дій. Мені не хотілося бути тягарем для Клер та Реньє, та, залишаючись в нормандському маєтку, я не зміг би цього уникнути. Тож таємно від усіх я придбав собі будинок у старовинному кварталі Ле Маре і переїхав до Парижу. По правді сказати, я мав чітку мету: дізнаватися про всі престижні аукціони, виставки та їх експонати. Давно мріючи про створення власної колекції, я почав досконало вивчати історію, мистецтво, живопис — все, що відволікало мене від мого жахливого стану та інвалідного візка. Найкращі експонати були придбані саме тоді, коли я пересувався на ньому і захоплювався аукціонами, не жалкуючи грошей. Хоча навряд чи такі покупки можна назвати марнотратством... — гмикнув Люк.

— Це правда, — погодилася я. — З часом вартість артефактів тільки збільшується. Але як тобі вдавалося? Як ти грав на аукціонах?

— Через посередника. Телефон, Інтернет.... — відповів Люк. — У Франції це добре налагоджено. Спочатку було дуже цікаво...

— У мене просто немає слів! — проказала я вражено. — Але ж усі ці шедеври потребують неабиякої охорони.

— Певна річ, — погодився Люк. — Неповносправний в інвалідному візку — а саме таке майбутнє мені пророкували лікарі — навряд чи міг би захистити самотужки своє набите безцінними раритетами житло. Тому я нашпигував усе електронікою. Камери спостереження — данина моїй колишній роботі. Винести звідти щось зможуть хіба що кіношних тринадцять друзів Оушена. Я гадав, що все це колекціонування відволіче мене від жалюгідних реалій мого буття. Але знаєш, я помилявся, — раптом проказав Люк. — Серед усіх цих витворів мистецтва можна почуватися страшенно самотнім і стомленим. Потім... потім раптом з’явилася надія, що я буду ходити. І, як бачиш, батл з інвалідним візком завершився моєю перемогою, слава Богу!

Ми вже давно виїхали з міста і рухалися по нічному шосе. Куди? Під час розповіді Люка я не дуже слідкувала за дорогою. Хвилювання минуло. Раптом відчула себе з ним у безпеці. Зрештою, хотілося вірити, що все, про що він розповідав, — правда. Юрій Князевич — ось хто насправді не викликав до себе довіри.

— Ти, Люку, не залишив мені іншого вибору, як повірити тому, що розповідаєш, — нарешті після довгої мовчанки проказала я. — Після вранішньої розмови з Князевичем я була вже сама не своя.

— Маю надію, що ми нарешті почнемо довіряти одне одному, — відповів він. — Князевич небезпечний, Едіто. Розумієш?

— А що з картиною пані Зірки? — поцікавилася я. — Де вона зараз?

— Вона там, куди ми зараз їдемо. Скоро її побачиш сама.

Я повернулася, дістала з заднього сидіння свою сумку, а з неї — смершівську папку Антона Люблінського.

— Що ж, Люку... тоді відвертість за відвертість, — промовила я. — Цю папку я знайшла в архівному підвалі... випадково. Не думала, що таке могло вціліти. В ній — перелік предметів з того ящика, про який тобі розповідала. Ну, в якому були знайдені клейноди ордену тамплієрів. Така собі довідка від СМЕРШу.

Люк кинув погляд на папку, перегорнув однією рукою сторінку.

— Це справді цікава знахідка. Диво, що ця папка вціліла в тій пожежі.

— Диво в іншому, Люку. У цьому переліку міститься картина, яку тобі продала пані Зірка. Розумієш? Картина була в переліку артефактів, що належали ордену Храму.

На його обличчі відобразилося здивування.

— Маєш на увазі, що картина належала до переліку тих речей, котрі фашисти готували вивезти до Німеччини?

— Так. А вивозили їх з костелу. Саме там зберігалися до війни усі ті цінності. Не хочеш поцікавитися, як картина опинилася у приватній колекції пані Зірки?

— Ну...— Люк стенув плечима. — Судячи з усього, ця пані Зірка вельми авторитетна у своєму місті. Може, картину їй подарували або вона її якось тихенько прибрала до рук... А що?

— Все набагато простіше, — я розгорнула папку. — Бачиш цей автограф? Тут написано: «Лейтенант А. Люблінський». Ця папка належала йому. Я переконана, що саме він знайшов усі ці артефакти і він же складав даний опис.

— Лейтенант Люблінський? — повторив за мною Люк. Потер долонею лоба. — Дуже знайоме прізвище... Здається, таке прізвище носив той смершівець, у якого в 1945-му агенту ордену Лицарів Лангедоку вдалося викрасти щоденник Георга де Гастона... Члени товариства мали намір провести пошуки Чаші Омбре, таємно вивезти з України усе, що належало ордену. Майже все було готово, але почалася Друга світова війна, і вони запізнилися. А потім щось зробити вже було нереально. У цій книжці — ключ до розгадки таємниці Чаші Омбре, розумієш?

— Розумію, — відповіла я. — А хочеш ще одну несподіванку?

— Несподіванку? Яку?

— Хочеш дізнатися, хто такий смершівець Антон Люблінський? — поцікавилася я, дістаючи свій мобільник. — Просто дивуюся, чому я раніше цього не зробила!

Люк знову перевів погляд на мене. — Чого саме?

— Хвилинку!

Я поглянула на годинник. Година була вже пізня, але присутність Люка мені додала сміливості. — Алло Матвіївно?

Голос на тому кінці слухавки щось сонно пробурмотів.

— Едіто? То Ви? — почула я нарешті у слухавці. — Чому телефонуєте так пізно? Що сталося? Як Ви почуваєтеся?

Алла Матвіївна говорила розгублено, наче скоромовкою.

— Дякую, вже краще. Маю одне запитання до Вас. Перепрошую, що турбую так пізно. Не підкажете, яке повне ім’я пані Зірки? У мене зустріч із нею завтра вранці. Якось не гарно спілкуватися з людиною, не знаючи, як її зовуть.

— Ем-м-м.... — пані Дзигальська замислилася на мить. — У Вас завтра зустріч із пані Зіркою? Вона нічого мені не казала.

— Певно, тому, що це стосується, пані директорко, тільки мене, — відповіла я.

— Ам-м-м... Пані Зірку зовуть Люблінська Зірка Антонівна, Едіто, — голос Алли Матвіївни звучав розгублено. — А Ви де?

Та я вже поклала слухавку.

— Ну от, Люку... смершівець Антон Люблінський доводився батьком нашої поціновувачки художнього мистецтва. Тобто вона збиралася продати єпископу Кармеллі картину, що і так належала костелу. Власне, у 1945-му всі артефакти мали повернутися у міський архів, та, вочевидь, деякі з них Антон Люблінський вирішив залишити у себе.

Люк лише похитав головою.

— Просто вечір відкриттів! Власне, ми вже на місці, Едіто. Приїхали.

То була якась приватна заміська садиба на березі озера, на території котрої, як виявилося, Люк винаймав окремий дерев’яний будиночок — затишне невеличке житло в обрамленні верболозів. На відстані двадцяти метрів стояли інші такі ж будиночки з окремими пірсами, під’їздами та кованими мангалами. Певно, навесні та влітку тут мало бути чудово. Зараз же озеро замерзло, а припорошений снігом будиночок, освітлений ліхтарями, виглядав, як на різдвяній листівці. Одна розчищена доріжка вела в бік озера, до слизького металевого пірсу. Інша — до будиночку. Я вдихнула морозяне повітря, озирнулася, та Люк вже відчинив двері, підійшов, подав мені руку.

— Ходімо, замерзнеш...

Всередині було затишно і тепло. Крихітна кухонька та дві вмебльовані кімнати. З вай-фаєм, телевізором, сенсорною плитою та електричним чайником. Зрештою, все це не мало особливого значення, але чомусь нагадало мені певні епізоди зі старих голлівудських бойовиків на кшталт «Розбірки в маленькому Токіо». За законами жанру, тут серед ночі мали би з’явитися хлопаки з якудзи чи інші хрестоматійні негідники. Однак навколо панувала тиша та спокій. Біля хазяйської садиби тьмяно світили ліхтарі, у сусідніх будиночках — порожньо. Кому у нас прийде в голову винаймати подібне житло напередодні Різдва?

Люк насамперед заніс мої речі, запропонував мені сісти у застелене теплим пледом ротангове крісло, увімкнув електрочайник.

— Хочеш її побачити? Картину?

— Звичайно!

Вона була розкішна. У тьмяній старовинній рамі, де-не-де ще вкритій старою позолотою.

Потемніле від часу полотно все ж збереглося досить гарно. Кремезні фігури тамплієрів верхи на конях були зображені вельми реалістично. Здавалося, невидимий вітер розвіває поли їх білих плащів з червоними лапчастими хрестами на грудях. Один з них тримав у руках щось схоже на чудернацьку посудину, але підступна тріщина пройшла якраз по її зображенню.

— Чаша Омбре? — перепитала я у Люка.

А він обережно дістав зі шкіряної валізи пакунок, у якому виявився фоліант у старезній грубій шкіряній палітурці, тонкі білі рукавички і якийсь довгий срібний інструмент, що нагадав мені скальпель або ж маленький кинджал.

— Для перегортання сторінок, — пояснив він. — Не забувай, ця книга за віком старша за нас із тобою і наших батьків, разом узятих!

Я підійшла до столу і, затамувавши подих, нахилилася над фоліантом, натягнула рукавички, обережно підняла тим срібним інструментом палітурку. Під нею виявився пожовклий пергамент і чудернацькі закарлюки, виведені незнайомою рукою майже сім століть тому.

— Я залишу тебе на кілька хвилин, Едіто, — усміхнувся він, присуваючи до мене кухлик чаю. — Піду, вкрию нашу автівку тентом. А ти насолоджуйся. Коли я повернуся, перекладу тобі все, що забажаєш.

Він зник за дверима, а вони м’яко стукнули об одвірок, ніби пастка, що зачинилася. Я уважно придивилася до тексту, намагаючись відігнати похмурі думки та спробувати перекласти бодай кілька знайомих слів. Дарма, бо не знала старофранцузької мови, якою писав автор. Юрій не збрехав: у моїх руках справді був ключ до таємничої Чаші Омбре. А це означає те, що Люк великодушно надав мені трохи часу для вибору, аби я остаточно вирішила, на чию сторону маю пристати: його чи Князевича. Від цього мені стало моторошно. Я підсунула ближче стілець і невидющими очима втупилася в рукопис.

Повернувся Люк.

— Князевич наказав мені викрасти цей фоліант у тебе, — мовила стиха, заплющивши очі від хвилювання. — Інакше погрожував проблемами моїй родині, зрештою, мені... Розумієш? Поки я ховатимусь тут...

Теплі Люкові долоні опустилися мені на плечі.

— Не турбуйся. Твої рідні зараз у безпеці, повір мені. Я все зробив для того, аби їм нічого не загрожувало. Моя робота була гарна тим, що залишилося багато дружніх зв’язків у дипслужбі. Їх охороняють не гірше за пана Макрона. Дуже непомітно і дуже пильно, — додав він із посмішкою.

Я підвела голову.

— Чому ти одразу не сказав мені про це?

— Бо хотів дізнатися, чи можу довіряти тобі повністю. Ти з першого дня була, як мені здалося, щирою зі мною. Але після візиту Князевича щось могло змінитися, Едіто.

Люк неквапно відкрив переді мною свій нетбук. Знайшов потрібний файл.

— Ось переклад рукопису Георга де Гастона, — сказав він, — зроблений найкращим знавцем старофранцузької, моїм батьком. Правда, переклад зроблено сучасною французькою, але мої перекладацькі здібності цілковито до твоїх послуг.

— Якщо дозволиш, я перегляну поки оригінал, — попросила я.

Зрештою, стягнула рукавичку і легенько провела пальцями по палітурці фоліанту. Подумати тільки! XIV століття! Його торкалася рука людини, яка стала для нас майже легендою...

Люк сів навпроти, відсунув книгу вбік і накрив мої руки своїми.

— Послухай мене, Едіто. Я повторюся, але скажу це ще раз: ми маємо довіряти одне одному. Я розповів тобі про себе стільки, що й на співбесіді у ДСТ не розповідав! — м’яко промовив він. — Ось уже тричі протягом останніх трьох років цю книгу намагаються викрасти з мого паризького будинку. Спочатку діяли професіонали, але підіслати тебе, молоду жінку, у якої все написано на обличчі... Це на Юрія Князевича не схоже.

— То ти знайомий із ним?

— Знайомий. Колись ми були... щось типу колегами по роботі на службі сусідніх держав. Я познайомився з ним під час однієї операції. Це не важливо! — відмахнувся він.

— Чому ж це? Для мене все важливо. Я знаю, що Князевич не такий простий, яким видається, знаю, що у його товаристві тоді, під час першого візиту до Кам’янця, були відставні офіцери-ефесбешники. Але ж ти так само, як і він, наскільки я розумію, колишній офіцер контррозвідки. Ти працював на французькі спецслужби. Чим ти кращий за нього? Зрештою, навіть якщо та триклята Чаша замурована десь у склепіннях Кам’янецького замку, вона належить народу України, представляючи історичну цінність. Є закон...

— Вона нікому не належить, Едіто, — проказав Люк без тіні роздратування. — Вона нікому не належить. Чаша Омбре — це річ, яку можна використати тільки в один спосіб: бажаючи світового панування. Як ти гадаєш, до кого потрапить у руки ця реліквія, якщо нею заволодіє Князевич?

Люк зітхнув і відхилився назад, не випускаючи мої руки зі своїх.

— Але я не на службі у французьких політиків, Едіто. Я належу до давнього товариства, яке присвятило себе тому, аби охороняти таємниці ордену тамплієрів і віднайти Чашу Омбре, аби ніхто і ніколи не міг скористатися нею.

— Ви мало нагадуєте наївного ідеаліста, пане графе! — відповіла я. — Хто ж у такому разі скористається Чашею? Адже нею має хтось скористатися! Напевно, ложа Лицарів Лангедоку? Тобто управління світовим порядком перейде до французьких масонів? Не вірю, що твої колеги по ложі настільки кришталево чесні, що ніхто не спокуситься хоч спробувати провести той обряд з Чашею!

— Дурниці... — зітхнув Люк. — Кажу тобі! Ні, обіцяю! Ніхто нею не скористається! І найперше тому, що ми знищимо її самі. Разом із тобою.

— Її не можна знищити. За легендою, у ній знаходиться насіння плоду Дерева Пізнання добра і зла. Вогонь лише вивільнить його силу.

— Знайдемо інший спосіб.

— Який же? — поцікавилася я.

— А тебе цікавить, що пише Георг де Гастон у своєму щоденнику? Він бачив Чашу Омбре, міг її роздивитися та замалювати те, що на ній зображено! Поглянь на цю гравюру, Едіто!

Він присунувся ближче до мене, обережно перегорнув кілька сторінок фоліанту, потім ще, дійшов майже до кінця і розгорнув книгу. Я побачила майстерно виконану гравюру — дивну пласку посудину на трьох драконячих лапах. У її центрі знаходилось щось схоже на чудернацький фонтан.

— Овва... Я уявляла, що Чаша Омбре схожа на чашу. А це... якийсь фонтан у тазику на лапках! — промовила я здивовано.

— Фі, як неделікатно! — розсміявся Люк. Перегорнув наступну сторінку і знайшов потрібний рядок. — Ось що тут написано:

«Кожна отрута має протиотруту.

Кожне прокляття антипрокляття має.

Темряві світло протистоїть, зло — добру.

Сонце та місяць коли зійдуться на небі за мить до цілунку,

І сірі сутінки землю поглинуть на мить,

Чаша ця здатна закони й устави земні зруйнувати,

А замість них законом встановленим стане

Те, чого серце бажає того,

В чиїх руках Чаша ця буде...»

— Ого... — я не повірила власним вухам. — Я в шоці! Це ти серйозно? У мене просто мороз по шкірі! Ти серйозно вважаєш, що це діє?

— Тут так сказано, Едіто! — запевнив мене Люк. — І якщо це правда, то сама розумієш: звичному порядку у світі прийде кінець, варто Чаші опинитися в потрібний час в руках нашого знайомого, Юрія Князевича. Хоча дуже сумніваюся, що то він для себе старається.

Я обережно перегорнула кілька сторінок. Мою увагу привернула наступна гравюра із зображенням місяця і сонця. Сонце нагадувало геральдичний символ Поділля, а от місяць було зображено у своїй спадаючій фазі з людським обличчям.

— Знаєш, де я бачила схожі зображення? — запитала я. — У дворі будівлі архіву. Там лежить дві важелезних кам’яних плити зі старовинним різьбленням: місяць із чоловічим профілем та сонце з обличчям в анфас... Ось, зачекай, я навіть сфотографувала їх на мобільний. Поглянь! Їх знайшли, коли рили якісь канави для тепломережі.

— Справді? — Люк тихо розсміявся. — Скільки всього знаходять люди, коли починають рити серед міста канави... Ти, мабуть, в курсі, що віднайдення праху Чезаре Борджіа та Ричарда III завдячують саме тому, що хтось одного дня взявся вирити канаву для водопроводу. Може, й прах мого предка Х’юго очікує така доля?

Я мала щодо цього сумніви, якими поділилася з Люком. Кам’яні плити знайшли біля Польської брами, далі перетягнули до міського архіву. Призначення їх так і не було визначене напевно, але, за словами Люка, саме такі могильні плити прикрашали саркофаг Х’юго де Моле. У всякому разі так стверджував у своєму щоденнику Георг де Гастон. Ба більше, чоловічий профіль місяця був, власне, портретом самого Х’юго де Моле, вписаний у зображення спадаючої фази місяця.

— Ну... На сьогодні досить, Едіто, відкриттів. Тепер я мушу потурбуватися про тебе, раз у буквальному сенсі змусив тебе скласти мені товариство. Ти ж від ранку, напевно, нічого не їла.

Мої заперечення виявилися марними. І поки я розглядала гравюри щоденника Георга де Гастона, Люк запросив мене до вечері.

— Я не знав, що тобі подобається, але вирішив, що від запеченої з лимоном форелі ти точно не відмовишся. Тож попросив, аби мені приготували її, — промовив він, дістаючи з термосумки два запакованих судки, в яких справді виявилася форель, чудово запечена з травами, морквою та лимоном. А ще — пляшку білого вина, хлібець та сир.

— За наше справжнє знайомство, Едіто, нарешті... — виголосив він тост.

Я пригубила вино і одразу відчула, що насправді страшенно зголодніла.

— Ум-м-м, дуже непогано! — похвалив Люк старання місцевого кухаря. — Форель виявилася навіть смачнішою, ніж я сподівався. — Господарі сказали, що розводять її просто тут, у цьому ставку.

— Господарі? Вони в курсі, що ти тут не один? — поцікавилася я.

— Звичайно... Але не турбуйся, для них ми лише безтурботна закохана парочка, що вирішила усамітнитися, — пояснив він безтурботно.

Гм... Хороше пояснення.

По вечері, поки я заварювала чай, Люк увімкнув телевізор. Судячи з усього, він непогано розумів українську. Місцевий канал розповідав про наближення Різдва та про те, що Кам’янецький замок та ресторан, що працює на його території, на час різдвяних та новорічних свят буде відкритим для усіх бажаючих.

— Не знала, що там добре готують! — простягаючи Люку чашку з трав’яним чаєм, промовила я.

— Ото завтра і перевіримо, — відповів він, вказуючи мені на місце поряд із собою. — Нехай Князевич думає, що ти налякана і його план працює.

— Але ж він хоче, аби я викрала в тебе рукописи Георга де Гастона...

— Добре, — погодився він. — Але не раніше, ніж ми з тобою знайдемо Чашу Омбре.

Здивування відобразилося в моєму погляді.

— Ти хочеш віддати йому рукописи де Гастона?

— Без Чаші вони Князевичу не потрібні. Без Чаші книга — просто джерело використаної інформації. Але чому б ні... Нехай шукає собі далі. Після того, як Чашу знайдемо ми.

— Люку... Ти хочеш сказати, що знаєш, де шукати Чашу Омбре? — здивовано запитала я. — У тебе є ще якась інформація?

Він всадовив мене біля себе.

— Здається, так. Я отримав деяку інформацію. Але завтра, Едіто, перевіримо мою теорію. І якщо вона виявиться правдивою, Князевим дуже пожалкує, що взявся за цю невдячну роботу — змагатися з нами у пошуках Чаші Омбре.

Він енергійно заклацав пультом. Мабуть, вперше я відчула якусь тривогу та невпевненість, що струменіла від нього... На екрані один за одним замиготіли телеканали.

— Люку... Ти, здається, нервуєш? — з посмішкою перепитала я.

Він здивовано підняв брову.

— Чого б це? Теж мені, привід для хвилювання... — відповів удавано байдуже. — Ні, Князевим, звичайно, не хлопчик з дитсадка, але... Облишмо це. Та й ранок за вечір мудріший.

Люк замовк на мить і уважно подивився на мене.

— Едіто, пам’ятаєш, ти запитувала мене, що означає вираз «сторожа нормандських долин»?

— Так. Ти ще тоді відповів, що так у середньовічній Нормандії називали вовків, — проказала я.

— Але це ще не все. Перші де Моле були нащадками норманів. Нормандські вовки, сторожа нормандських долин, — геральдичний символ мого роду.

Я не встигла здивуватися чи щось відповісти, бо Люк нахилився до мене і торкнувся моїх губ своїми...

Розділ XV

Іов Претфус

1547 р.

Кам’янець-Подільський, Кам’янецький замок

Господи, Тобі тільки вся слава. Іов Претфус. Будівничий".

Табличка увійшла в кам’яну нішу Східної башти точнісінько, як і було задумано. Мій помічник, італієць Каміллюс, задоволено похитав головою.

— Сеньйоре Претфус, нащадки мають бути вдячні Вам за працю. Ця вежа простоїть точно не одну сотню років!

— Простоїть, мій друже, якщо на те буде воля Господня, — з посмішкою відповів тоді я. — Але ж я просив тебе не різьбити моє ім’я поряд із Господнім! Мало бути лише: "Господи, тільки Тобі вся слава".

Я обрав ці слова не випадково, бо саме вони повторювали рядок 113-го Псалма царя Давида: "Не нам, Господи, не нам, але Імені Твоєму вся слава!", який слугував свого часу девізом лицарів Храму. Авторство креслень цієї вежі насправді теж належало не мені, і я всіляко відмовлявся, аби моє ім’я втрапило на ту табличку, але підлабузник Каміллюс, що увесь цей час плекав надію стати моїм наступником і котрого я уповноважив замовити цю пам’ятку, лише ображено згорнув на грудях руки і, подібно до Понтія Пілата, незворушно промовив: "Що написав, те написав!".

Я подумки повернувся назад, у минуле. Так, роки, проведені у Франції, не пройшли для мене даремно. Я зумів зав’язати потрібні зв’язки, намагаючись полегшити собі подальше кар’єрне просування, але у Бога на мене були інші плани, і все склалося навіть краще, ніж я гадав. Завдяки дружбі з паном Йостом Деціусом я вступив до ордену Лицарів Лангедоку, таємного товариства, пріорів якого цікавили мої знання у галузі військової інженерії та будівництва. Орден довіряв мені, а тепер і я мав виправдати довіру ордену.

У той час всім нам стало зрозумілим, що над Францією знову збираються сутінки. Той, на кого ми покладали свої надії, хто мав стати світочем віри і духу, король Франциск, поволі згортав світло доби Ренесансу, запалюючи інше світло — диявольське полум’я інквізиції. Показна королівська терпимість горіла в ньому разом із протестантськими проповідниками та гуманістами. Тепер вся повнота духовної влади зосереджувалася в руках католицьких богословів Сорбонни, з якою ще недавно французький монарх вів непримиримі війни.

Того дня ми разом із Великим Магістром Ґраньє мали нагоду смакувати витончене вино у його резиденції. Він розповів мені про місію, яку орден покладає на мене. Тоді вперше я почув про містичну Чашу Омбре, заховану в мурах Кам’янецького замку, яку Лангедокське товариство прагне знову віднайти. Однак мене не так дивувала сама місія, як побажання Великого Магістра.

— Орден на якийсь час утратив контроль над ситуацією. Але тепер саме Вам, Іове, належить віднайти Чашу та переконатися, що вона у цілковитій безпеці, — повідомив він мені.

— Але чому Чаша має залишитися там, у Кам’янецькому замку? Хіба її сила не потрібніша тут, у Франції? Хіба не потрібно, нарешті, змінити цей світ на краще? Чому я не можу просто вивезти її? — поцікавився я. — Невже для цієї реліквії не безпечніше знаходитися під опікою нашого товариства тут, у Лангедоку?

Великий Магістр Ґраньє лише похитав головою.

— Найбільша немудрість — прагнути скористатися тією силою, якої не розумієш, Іове. Інакше ми б усі, подібно до Мойсея, могли розділяти море та, як Ісус Навин, зупиняти сонце. Завдання ордену — не користуватися Чашею, а дбати про те, аби нею не скористалися інші. А наш добрий король вже давно не той захоплений юнак, що прагнув процвітання своєї держави. Сьогодні його цікавить виключно влада, друже мій. Тільки влада. Буду відвертий з Вами, — продовжував Великий Магістр Ґраньє. — Франциску, без сумніву, відома таємниця Чаші Омбре. І найбільше, що турбує мене, — це те, що на старості літ король може забажати скористатися її силою. Хто не бажає зупинити час та змінити встановлений порядок, котрий його не задовольняє?! Навіть найостанніший раб прагне цього. Боюсь, не всі в ордені розділяють мою думку. Що вже казати про монарха, котрий свого часу потрясав світом, а сьогодні його життєві сили та влада тануть день за днем...

— Але хто міг розповісти королю Франциску про Чашу? — поцікавився я. — Завжди мав тверде переконання, що це велика таємниця ордену Лицарів Лангедоку!

— Один із нас, Іове, — скрушно зітхнувши, відповів Ґраньє. — Він був занадто незалежним, аби підкорятися уставу нашого товариства, і хоч Господь обдарував його великими талантами та мудрістю, він обрав інший шлях, відрікся від присяги, яку давав пріорам ордену, обравши світське марнославство. Покровительство перших вельмож Європи та королів наділяло його безмежною владою та привілеями, і певний час його ім’я було таким же славним, як і ім’я нашого монарха.

— Ви говорите про... — почав було я.

— Так... — підтвердив Великий Магістр Ґраньє мої здогади. — Леонардо да Вінчі. Немає сумніву, що він міг розповісти Франциску про Чашу Омбре все, що йому було відомо. На старості літ він став дуже залежним від короля і усіляко намагався віддячити йому за милості, котрими той його наділяв. Але наше товариство, — продовжував Великий Магістр Ґраньє, — знову може опинитися в небезпеці, як за часів короля Філіпа Вродливого, тому я маю бути переконаний у тому, що Чаша Омбре в надійному сховку і їй нічого не загрожує.

Я навіть не уявляв, як далеко простягається таємний вплив Лицарів Лангедоку, але подальша розмова з Великим Магістром переконала мене в тому.

— Все справді складається якнайкраще, Іове. Наші друзі зробили Вам бездоганні рекомендації, і Вас призначено ротмістром і головним інженером Польської Корони саме у Кам’янці на Поділлі. Вам і всі карти в руки. Однак, як я вже казав, — продовжував Великий Магістр Ґраньє, — наше товариство відправляє Вас не для того, аби вивезти Чашу Омбре з Кам’янецького замку. Орден Лицарів Лангедоку не готовий брати на себе таку відповідальність. Можливо, колись настануть часи і світ потребуватиме її сили більше, ніж ми сьогодні, ставши мудрішим і виваженішим, ніж зараз.

— Тобто моя місія полягає у тому, аби надійніше перезаховати Чашу? — перепитав я Великого Магістра.

— Саме так. Ви ж маєте зробити все для того, аби, слідуючи вказівкам мессіра Георга де Гастона, розробити своєрідну карту, згідно якої наші нащадки при потребі зможуть знайти та скористатися силою Чаші Омбре...

І от моя місія у Кам’янці була завершена. Я зробив все, що міг. І навіть більше. Запропонувавши якісну реставрацію Польської брами, я розгорнув старі кладі і у товщі скелі, що слугувала їй природною опорою, віднайшов забуту всіма могилу Х’юго де Моле. Упізнав її по гравюрі зі щоденника мессіра де Гастона: геральдичне Подільське сонце та місяць із людським профілем зображені на важкій кам’яній плиті. Збоку до могили відважного лицаря тулилося ще одне поховання з єдиною латинською літерою D, обплетеною вінком троянд. Я зрозумів, що тут свій останній спочинок знайшла та, завдяки якій рід де Моле не зник з обличчя землі — Доріан.

Нова п’ятикутна башта, на східній стіні котрої, власне, Каміллюс і розмістив табличку, відповідала усім вимогам сучасної фортифікації. Вивчаючи креслення Х’юго де Моле, привезені мною із Франції, я не міг не дивуватися, як геній цієї людини випередив свій час. То була абсолютно нова форма оборонного укріплення. Я звів цю башту над глибокою, видовбаною у суцільній скелі криницею, що саме по собі могло стати особливою вигодою для гарнізону у разі військових дій. Воду можна було добувати аж на перший ярус за допомогою величезного дерев’яного колеса. Другий же ярус міг слугувати як доступом до криниці, так і надійним сховком. Що ж до містичної символіки, якою я наділив відреставровану твердиню, істинне її значення мало бути зрозумілим лише для мене та для того, хто буде посвячений у таємницю Чаші Омбре. Під виглядом реконструкції Кам’янецького замку, його башт та мурів я створив справжній фортифікаційний компас. І ось Каміллюс міг радіти. Його час настав. З моїм від’їздом він перебирав на себе повноваження головного інженера й будівничого Його Королівської Милості.

Я ж став навіки причетним до великої таїни. Я бачив її на власні очі! Я торкався її своїми руками! Тепер, відколи те коло замкнулося на мені, я відчував на собі не стільки тягар відповідальності, скільки причетність до найбільшої таємниці, до якої тільки може бути причетною людина за свого життя.

Чаша Омбре, надійно захована у кам’яницях замку, навіки залишиться у безпеці. Я пам’ятав слова Великого Магістра товариства лангедокців: "Найбільша немудрість — прагнути скористатися тією силою, якої не розумієш!". Донині шкодую, що не вирізьбив ці слова на тій пам’ятній табличці. Я б, не вагаючись, підписався під кожним словом цього виразу. Іов Претфус. Будівничий.

Розділ XVI

Претфусів компас

не чула, коли він прокинувся. До мене долинав лише приглушений дзенькіт тарілок та апетитні аромати з кухні. Схоже, Люк готував ранній сніданок і це було йому в задоволення. За вікном ще стояла густа зимова темінь.

— Едіто, часу зовсім немає! Прокидайся! — почула я замість привітання з кухні.

Загорнулася у простирадло і, збентежена таким простим звертанням, тінню майнула до ванної кімнати. Вже там, нашвидкуруч умившись, привівши до ладу волосся та одягнувшись, несміливо увійшла до кухні. Хотілося зникнути, розщепитися на атоми та злитися з повітрям. І хоч учора ввечері не сталося нічого такого, що могло б здивувати дорослих людей, відчувала себе вкрай напружено.

Його спокійний як ніколи погляд випромінював упевненість. Люк варив каву.

— Де я можу сісти? — збентежено запитала не до ладу. — Де тобі зручно, — відповів Люк. — Тут або тут... — вказав на лакований табурет та на крісло, встелене м’яким пледом, поряд із його стільцем. — Я б сів отут, — додав він, плескаючи долонею по кріслу. — Отут тобі було б зручніше.

Кава у турці зашипіла, зійшла пінкою. Поки я стояла розгублена, наче старшокласниця, що вперше провела ніч із дорослим чоловіком, Люк спритно розлив каву по філіжанках. Обернувся і здивовано підняв брови.

Підійшов до мене, обійняв, і я мало не зомліла, занурившись обличчям у його м’який светр. Він пахнув гарним парфумом і свіжістю.

— Що з тобою, Едіто? — мовив Люк, нахилившись до мого вуха. — Ти наче вперше мене сьогодні побачила. Що не так?

Я відчула, як мені відлягає від серця, на душі стає легко-легко... Ох, це споконвічне жіноче ранкове сум’яття...

— Зачекай! — Люк підняв моє підборіддя. — Не може бути! Ти... ти мене соромишся? Чи я щось не так зробив?

— Ні, все так.

Все було аж занадто так. Але ж не могла я йому прямо так і сказати.

— Я тут намагаюся вразити тебе своїм кулінарним хистом, — напівжартома промовив він. — А у тебе такий вираз, наче ти вже спробувала ті нещасні грінки і вони тобі не до смаку.

— Дуже до смаку! — відповіла я. — Просто...

Та він вже знову обійняв мене і поцілував.

— Єдине, що я забув, — то це сказати тобі: "Доброго ранку!". Саме в той момент я так обпік пальця... — прошепотів Люк між поцілунками. — Тож ти просто не маєш права на мене ображатися!

Я з’їла б ті грінки, навіть якби вони були з торішнього хліба. А вони були запашні та рум’яні. До них — свіжозварена кава, сир та оливки. Повний комплект блаженства.

Поснідавши, він вийшов прогріти автівку, а я все ще сиділа за столом, зачудована, з горням недопитої кави. Щось незрозуміле відбувалося в моєму житті. Але чи не про це мене попереджав Князевич? Так, він негідник, але поки що Люк ні на міліметр не відступив від того, про що казав мені Юрій.

Люк повернувся вже за десять хвилин, накрутив мені на шию свого шарфа і допоміг одягнути куртку.

— Маємо поспішати, нас чекають... — проказав він.

Ми рухалися порожнім ранковим шосе. У прогрітому салоні було затишно, до того ж Люк раз у раз зачіпав мене рукою, усміхався і знову брався за кермо.

— Я відчуваю, що у тебе в думках якесь сум’яття, Едіто, — проказав він раптом. — Що б не було його причиною, облиш це. Я щасливий, що ти поряд... І мені б хотілося, аби ти відчувала те саме. Але, схоже, тебе щось бентежить. Може, розкажеш мені?

— Добре, — відповіла я після хвилинного мовчання. — Скажу. Князевич. Вся причина у ньому. Вірніше, у тому, що він сказав мені. Він попереджав, що так і буде. Що ти будеш галантним кавалером і...

— Вкладу тебе у ліжко? — промовив Люк із дивною інтонацією. — Так, вочевидь, ти вважаєш... А ти не поцікавилася, Едіто, звідки у нього така турбота про тебе?

— Я... я не... Я просто не хочу обманюватися. Розумієш? Я не прихильниця випадкових зв’язків, навіть якщо зараз ми... е-е-е... у нас є спільні справи. І так, тобто ні. Я не питала Князевича про такі речі.

Люк якось прохолодно усміхнувся.

— То я тобі розповім, аби розвіяти твої сумніви і збентеження. Я знаю тебе, Едіто, набагато довше, ніж ти мене, — проказав він. — Ти навіть не підозрювала, що я існую на світі, а я вже знав, якого кольору твоє волосся, очі, яку каву ти полюбляєш, які музеї відвідуєш і чим займаєшся. Спочатку це було звичайне вивчення об’єкта, який цікавить в ході справи. Ти знала про тамплієрів у Кам’янці більше, ніж я. Ти володіла інформацією, яка мене цікавила понад усе. І для успішного виконання задуманого я мав знати про тебе все, аби прихилити тебе на свій бік.

Ти розумієш, що з моєю колишньою роботою знати про тебе якомога більше не складало особливих труднощів. Але те, що сталося вчора, — це зовсім інше. Бо відколи я тебе побачив в тому закіптюженому підвалі архіву, зрозумів, що ми з тобою одне ціле. Тільки-но похолодало, ти почала носити кожушок. Тож коли ми бачилися з тобою там востаннє, я встановив тобі під комір кожушка маячок, аби мати змогу відслідковувати всі твої переміщення та чути твої розмови, аби при потребі бути поряд. Міг тільки молитися, аби ти не одягнула щось інше. Тож коли Князевич зустрівся з тобою, залишати надалі тебе у небезпеці я не міг. Нехай краще він думає, що ти налякана і все йде за його планом. Та й критися від тебе мені більше не було сенсу. Я був певен, що Юрій насамперед повідомить тобі, хто я насправді. Так і сталося. Зрештою, — проказав Люк, — через те, що я вдавав із себе священика, я не міг навіть позалицятися до тебе як слід! Але не вчора, коли ти була зовсім поруч, як зараз. Тож я маю єдине прохання. Давай завершимо цю справу і тоді поговоримо про нас та майбутнє, якщо ти, звичайно, не будеш проти...

Його тепла долоня накрила мою руку.

— А щодо Князевича, — продовжив він, — моє поранення було не випадковим. То він стріляв тоді у мене. Ми розкрили канал постачання наркотиків, який працював під прикриттям російських спецслужб. Наркотики постачалися у Францію і мали широку мережу збуту серед емігрантів та біженців. Князевич працював тоді на ФСБ, його прислали у ДСТ нібито для обміну досвідом. Він здав усіх нас, провалив операцію. Загинуло троє моїх колег. Просто диво, що він схибив і куля пройшла, зачепивши хребет. Та цього було достатньо, аби я довгий час не міг рухатися і ледве не втратив надію на те, що буду ходити знову. Він якийсь час переховувався в Росії, навіть спробував інсценувати власну загибель. Потім він наважився приїхати до Парижу. Злочинців, кажуть, завжди тягне на місце скоєного злочину. Думаю, для Князевича стало справжньою несподіванкою, коли він дізнався, що я залишився живий і навіть граю на аукціонах старовини. А потім, коли я почав шукати інформацію про тамплієрів, що знайшли прихисток в Україні та дізнався про твою знахідку, ми стикнулися з ним у Києві під час наукової конференції, на якій ти мала доповідь. Оту, останню, після котрої почалися всі твої кар’єрні негаразди... Впізнати мене було неможливо, я був загримований до невпізнання, але я упізнав Князевича, котрий не очікував мене там побачити чи зустріти.

Люк повернувся до мене.

— Що ще тобі розповісти? Скажи. Я маю бути впевненим, що ти довіряєш мені.

Він з’їхав убік, зупинив авто і знову повернувся до мене, узявши мої руки в свої.

— Едіто! Я маю почути відповідь, перш ніж сьогодні ми продовжимо пошуки Чаші Омбре разом. Інакше нічого не вийде.

Замість відповіді я потягнулася до нього. На якусь мить втратила відчуття часу, реальності, фізичного виміру.

— Майже повірив, — проказав Люк. На його обличчі була задоволена посмішка.

Ми в’їхали на Турецький міст, коли вже зовсім розвиднілося. Заспане місто поволі прокидалося. На площі Вірменський ринок панувало якесь дивне пожвавлення. Здоровенні безформні кольорові маси лежали просто на бруківці, навколо них метушилися люди. Кулі! Повітряні кулі! Люк залишив авто у тісному провулку біля Домініканського костелу, і ми попрямували на площу. Деякі з куль різнокольоровим шматтям ще лежали, розстелені на припорошеному снігом камінні, а декотрі вже напиналися від потужних струменів гарячого повітря, росли, збільшувалися в об’ємі...

— Отам наша! — показав рукою він на здоровенну блакитну кулю, що похитувалася над містким кошиком. Звернувся французькою до бороданя, що вправно напускав гаряче повітря із сопла просто в отвір кулі. — Знайомся, Едіто. Це наш капітан, Етьєн Бовенуа.

Я не відчувала страху ні тоді, коли Люк допоміг мені залізти у кошик, ні коли ми втрьох почали повільно підніматися над Вірменською площею. Нас уже наздоганяли три чи чотири повітряних кулі. Поступово площа наче стискалася, зменшуючись у розмірах, поки не перетворилася на сіру пляму в оточенні мерехтливих вогнів заспаного міста.

Люк обійняв мене, пригорнув до себе.

— Не боїшся? — запитав із посмішкою.

Я роззирнулася. Старе Місто під нами нагадувало електронну карту. Я розгледіла дах міського архіву, подвір’ячка приватних будинків, які ховалися за високими мурами. У кошику, в обіймах Люка, було зовсім не холодно. Висота не відчувалася абсолютно. Так, наче ми застигли у повітрі і не рухалися з місця. Гаряче повітря з гудінням виривалося із сопла і прямувало вгору, наповнюючи нашу кулю літальною силою. То Етьєн піддавав жару.

— Хочеш поглянути в обличчя Золотій Мадонні? — поцікавився Люк. Звернувся французькою до Етьєна, і він спрямував нашу кулю в бік кафедрального костелу, простісінько до фігури Діви Марії, що височіла на мінареті. Її обличчя здавалося застиглим від холоду. Босоніж, по кісточки в снігу, вона стояла на золотому півмісяці незворушна, як завжди.

— Вражає... — вимовила я. — То повітряна куля і є твій сюрприз? Чудовий!

— А ти чула про Іова Претфуса? — Люк запитав мене, одночасно даючи французькою якісь вказівки Етьєну.

— Звичайно, це військовий інженер, що реконструював Кам’янецький замок у XVI столітті, — відповіла я. — А навіщо тобі Претфус?

— Зараз усе зрозумієш, — відповів Люк.

Етьєн направляв нашу кулю у бік Кам’янецького замку. Сходило яскраве помаранчеве сонце. День обіцяв бути морозяним і сонячним.

— Поглянь, Едіто, — Люк вказав на обриси кам’яниці, що, залиті ранковим сяйвом, повільно пропливали під нами. — Оце і є Претфусів компас.

— Що? — не зрозуміла я.

— Бачиш оцю п’ятикутну башту?

— Східну, маєш на увазі? — перепитала я. — Оту, що над колодязем?

Я знала, що її збудував Іов Претфус. Але уявлення не мала, чому Люк називає її Претфусовим компасом.

— Дивись, Едіто, — проказав Люк. — Іов Претфус, аби підказати нам місцезнаходження Чаші Омбре, застосував певну числову символіку. Ця башта п’ятикутна в своїй основі. Ти пам’ятаєш, що символізувало число п’ять для лицарів Храму?

— Наскільки мені відомо, п’ятикутник для тамплієрів символізував п’ять ран Ісуса, або ж, у цифровому тлумаченні, суму Святої Трійці і подвійної природи Христа — людської і божественної.

— Молодець! — похвалив мене Люк. — До того ж аналогічної форми башту Іов Претфус збудував і з протилежного, західного боку замку.

— Пам’ятаю! Нова Західна,— погодилася я. — Вона майже така сама за формою, як і Східна над колодязем.

Люк нахилився над краєм корзини і провів у повітрі уявну лінію між Східною та Західною баштами Кам’янецького замку.

— Задум Претфуса був простим: Східна башта символізувала Святу землю, Єрусалим, де розпочалася історія ордену тамплієрів і звідки беруть початок усі їхні святині, а Західна — землю, яка замінила їм батьківщину — Галицьке князівство, Україну, — пояснив він. — Претфусів компас був призначений, аби звернути увагу того, хто шукає Чашу Омбре, саме на нову Східну башту. Так, ніби вона знову повернулася туди, звідки була привезена — до Франції.

— А якщо в цих деталях немає ніякого сакрального змісту, Люку? — поцікавилася я. — А якщо Претфус був просто щирим католиком, що вшанував Творця власним талантом?

Він скривився.

— Едіто, люба, тобі добре відомо, що люди часів Середньовіччя велику увагу приділяли символам та деталям. Піддавати сумніву цей незаперечний факт — марна справа! До того ж на стіні Східної башти, з боку нових воріт, Іов Претфус залишив табличку з різьбленим надписом "1544. Господи, Тобі тільки вся слава. Іов Претфус. Будівничий".

— Так, дев’ятий вірш 113-го Псалма! Легендарний девіз ордену лицарів Храму, — погодилася я з Люком.

— Я довго думав, — продовжив він, притуляючись теплою щокою до моєї прохолодної щоки, — де міг Х’юго де Моле заховати Чашу Омбре так, аби Іов Претфус зумів її перезаховати у кращому місці... І зрозумів, коли перечитав, яку саме реконструкцію він проводив у замку. Ця Східна башта була на той час справжньою інновацією, бо на відміну від традиційної середньовічної форми більше нагадувала бастіон. Її креслення, проект належали ще Х’юго де Моле. Іов Претфус втілив їх у реальності. А ще Претфус звів башту над колодязем, видовбаним у суцільній скелі. І скажу тобі, я більше ніж переконаний: від того колодязя веде таємний хід кудись униз, до берегів річки.

— Ти не далекий від правди, Люку, бо внизу, он там, бачиш, біля самої річки видніються залишки вежі, яка носила назву Водної. Всередині неї був колодязь, а також потаємний хід, що сполучав башту із замком, — відповіла я. — Залишки його збереглися й досі. Правда, він майже засипаний і ним під землею до колодязя у Східній вежі не дістатися, але якщо розчистити, то цілком можливо, що саме так і було.

— Я в тому переконаний! — запевнив Люк. — Отой хід Іов Претфус використав як каналізаційний шлюз, спустивши воду з колодязя під час будівництва Східної вежі через Водну башту просто у річку, — проказав він. — Для такого умілого інженера, як Іов Претфус, це стало б ідеальним прикриттям у пошуку місцезнаходження артефакту.

— Тобто ти маєш на увазі...

— Маю на увазі, — продовжив Люк, — що Чаша Омбре на дні колодязя, Едіто! Розумієш? Більше того, Іов Претфус не перезаховував її. Годі шукати кращої схованки, ніж дно 40-метрового колодязя! Він просто спустив воду, переконався, що Чаша на місці, але шукати для неї новий сховок не став. Х’юго де Моле знайшов свого часу для Чаші ідеально безпечне місце, де її ніхто ніколи не знайде, і Претфус лише переконався у тому, що Чаша в безпеці.

— Як же ми дістанемо її?

— Зачекай трохи. У нас ще є одна невідкладна справа, — відповів мені Люк.

Етьєн Бовенуа тим часом вправлявся з кулею, переказуючи своєму напарнику, куди саме слід за нами виїхати. Ми приземлилися недалечко біля замку, і позашляховик французьких повітроплавців легко дістався до нас по замерзлій землі. Поки бородань Етьєн згортав кулю та пакував її у чохол, його друг доставив нас із Люком знову до Вірменської площі. Перекинувшись із Люком кількома фразами, він поїхав собі, а ми продовжили свою дорогу у напрямку до костелу.

— Нас чекає єпископ Кармеллі, Едіто. Матимемо з ним цікаву розмову, — повідомив мені Люк, та мені не давало спокою одне питання.

— Де ти знайшов французів із повітряною кулею, Люку?

Він лише знизав плечима.

— Фестиваль повітроплавання у Кам’янці, наскільки мені відомо, носить статус міжнародного, чому ж тебе дивує, що у ньому беруть участь і мої земляки?

Я не втрималася від запитання:

— Тому вони не взяли з нас оплати за політ?

— Еге ж, солідарність між французами понад усе! — весело відповів Люк.

Тим часом ми були вже перед біскупським будинком на території костелу.

Сніг додавав якогось особливого готичного шарму його стінам та різнокольоровим вітражам, засніженим туям, але милуватися тим не мала часу, бо Люк тягнув мене за руку, швидко крокуючи мало не на два кроки попереду мене.

— Його превелебність Вас чекає, отче! — миловидна черниця впустила нас у знайомий мені аскетичний передпокій, звернувшись до Люка, як і раніше. В її погляді майнув легкий подив — Люк тримав мене за руку, — але вигляду черниця не подала.

— Ні, єпископ Кармеллі на другому поверсі, у своєму покої, — випередила нас вона, коли Люк повернув у вітальню, наповнену мерехтливим світлом, що проривалося крізь скельця вітражів. — Єпископ сьогодні нездужає, — додала черниця, — але його превелебність переказав, що прийме Вас, тільки-но Ви з’явитеся.

Ми піднялися на другий поверх будинку, просто у покої єпископа Кармеллі.

Оманливий своєю простотою передпокій біскупського будинку залишився позаду. Тут, на другому поверсі, було по-справжньому затишно та вишукано. Люк обережно прочинив двері. Запахло ліками та мандаринами. Кармеллі, трохи блідий, у щоденній чорній сутані, вкритий теплим пледом, сидів у зручному кріслі. Тут-таки, перед ним, стояла пляшечка з корвалолом, лежали мандаринові шкуринки, на таці парував трав’яний чай. Побачивши Люка, він спробував підвестися, але безсило знову опустився в крісло.

Ми увійшли, привіталися. Кармеллі знесилено махнув рукою.

— Підійдіть до мене, сину мій, — проказав він майже скрушно. — Служити своїй батьківщині — це добре. Дякувати Богу, що Вам вдалося уникнути стількох небезпек. Але як Ви могли наважитися на таке святотатство?!

Люк зробив крок до єпископа Кармеллі, а той аж скривився, розглядаючи світське Люкове вбрання.

— Раз ця панянка з Вами, сину мій, — продовжував Кармеллі, — то я так розумію, що можу не критися?

— Так, Ваша превелебносте. Пані Едіта в курсі усього.

— Його преосвященство кардинал Соркоццо усе розповів мені, — так само скрушно промовив Кармеллі. В його погляді читалося велике розчарування. — Я... я просто не знаю, що сказати. І кардинал дав Вам своє благословення на такі дії?

— То тільки заради справи, Ваша превелебносте! — відповів Люк. — Ніхто б не наважився виявити таку легковажність без вагомих на те причин.

— То великий гріх — видавати себе за служителя церкви, не будучи ним, — перебив єпископ Кармеллі Люка. — Незалежно від того, наскільки серйозна небезпека.

— Так, Ваша превелебносте! — смиренно промовив Люк. — І якщо Ви будете згодні прийняти мою сповідь...

— Ні! — єпископ Кармеллі аж підстрибнув у своєму кріслі. — Ні, не готовий! Нехай Вас сповідає, сину мій, Ваш покровитель, кардинал Соркоццо. Я і так взяв гріх на душу. Ви втягнули мене у жахливий обман! Це ж справжнє блюзнірство — так чинити!

— Чому ж, панотче? — поцікавився Люк. — Чи мають право люди заради порятунку життя інших не вдатися до такого засобу? До того ж пожертва, яку я привіз від кардинала Соркоццо... ті гроші належать дієцезії, і їх ніхто не збирається повертати назад.

— Справді? — вимовив єпископ Кармеллі якось силувано, та все ж із більшим ентузіазмом. — Це, звичайно, пом’якшує Ваш гріх. Але...

— Ще... картина. Старовинна картина з лицарями, яку я викупив для Ватикану у пані Зірки. Згідно документів, які знайшла пані Едіта, вона ще до війни належала костелу. Батько пані Зірки неправомірно заволодів нею у 1945-му. Картину завтра ж доставлять Вам сюди.

— Це добре, — відповів Кармеллі. — Це значно пом’якшує Вашу провину, Люціусе. Але Ви, мій сину, маєте подумати про Вашу безсмертну душу. Всі ці тамплієри, масони — відступники від віри Христової. А Ви, як сказав мені кардинал Соркоццо, входите до їхньої конгрегації.

— Але ж Вам відомо, Ваша превелебносте, — обличчям Люка майнула майже непомітна посмішка, — його святість ще задовго до своєї кончини попросив прощення в усіх конфесій за спричинене їм католицькою церквою зло, а серед них — і у лицарів-храмовників. Та й усі звинувачення, висунуті ордену папою Климентом, були фікцією...

— Це так... — погодився єпископ Кармеллі. — Це так. Але жінка... Ви...

— Я не давав обітниці безшлюбності, Ваша превелебносте, — швидко проказав Люк, оглядаючись на мене. — Тож якщо Ви...

Єпископ Кармеллі майже знесилено махнув рукою.

— Ідіть з Богом, сину мій. Правда, коли отець Ігнатіус дізнається про все... Він проїсть мені діру у потилиці! Я знову маю взяти гріх на душу, не відкриваючи йому всієї правди!

— А навіщо йому знати усі подробиці нашої справи, Ваша превелебносте? — запитав Люк. — Передайте Домініканському костелу в дар картину пані Зірки та призначте отця Ігнатіуса замість мене. Якщо, звісно, буде на те Ваша воля. Він, без сумніву, буде втішений.

— І то правда! — погодився єпископ Кармеллі. — Так і зроблю. Бо інакше шукати зайвого кута доведеться мені. А це не з моїм серцем.

Вже біля дверей, коли ми з Люком були готові покинути покій єпископа, він важко зітхнув.

— Перстень... Перстень ордену єзуїтів, — промовив. — Не носіть його більше, сину мій!

— Так, Ваша превелебносте!

Люк слухняно зняв з пальця срібний перстень з єзуїтською монограмою "IHS".

— Залишаю його Вам, Ваша превелебносте, на знак мого повного смирення та розкаяння в усіх негідних вчинках!

Кармеллі тільки важко зітхнув. Поманив Люка до себе. Той підійшов і, слідуючи повелінню єпископа Кармеллі, вкляк на коліно.

Зітхнувши, Кармеллі благословив його, зобразивши на Люковому чолі знак хреста.

Вже вийшовши за поріг його покоїв, ми почули, як він проказав:

— Брате Ігнатіусе, завітайте до мене після вечірньої меси. Маю новину, котра, без сумніву, Вас втішить і стане для усіх нас благословенням!

Розділ XVII

Омбре. Над темрявою і світлом

о далі? — поцікавилася я у Люка.

Він енергійно крокував до нашої автівки, не випускаючи мою руку зі своєї.

— Чесне слово, Едіто, відчуваю себе так, наче я якийсь розстрига... — мовив він напівжартома. — До усього звикаєш, і, як не дивно, я навіть був призвичаївся до розміреного життя священика. Певно, тому, що останні роки жив так само розмірено. Можна сказати, мені навіть сподобалося бути священнослужителем.

— А тепер поясни, звідки ти дізнався про Іова Претфуса? — поцікавилася я. — Ніколи не думала, що табличка на стіні Східної башти може бути доказом того, що Претфус був одним із Лицарів Лангедоку.

— Я теж про це не знав. Багато документів, що стосувалися нашого товариства, були втрачені під час Другої світової війни. Тамплієрами та їх спадщиною цікавилися з "Аненербе". Фашисти вивезли з Лангедоку та інших тамплієрівських святинь чимало цінних документів та артефактів. Однак на цю думку мене наштовхнула ти. Пам’ятаєш, Едіто, тоді ми так і не встигли побувати з тобою у замку на екскурсії і я не зовсім чемно спровадив тебе на таксі?

— Ну, так... — відповіла я. — То було не нечемно, а дивно.

— Ти поїхала, а я повернувся назад, до фортеці. На стіні Східної башти я побачив ту табличку, а на ній — ім’я Іова Претфуса.

Зі щоденників Георга де Гастона мені було відомо, що Х’юго де Моле на замовлення князя Юрія Львовича займався реконструкцією замку, а отже, як ми й говорили, під час ремонтних робіт у нього була чудова можливість створити або знайти надійний сховок для Чаші Омбре...

Значить, подумав я, той, хто займався капітальною реконструкцією замку після Х’юго де Моле, міг теж бути, по-перше, членом товариства Лицарів Лангедоку, а по-друге, міг знайти та перезаховати Чашу або ж вивезти її звідси.

Мені було відомо про той колодязь, але Георг де Гастон дуже неточно описує місце сховку Чаші, вказуючи лише, що вона надійно захована на території Кам’янецької твердині. Із чистої цікавості я вирішив дізнатися, які ж найпомітніші реставраційні роботи проводилися у замку після Х’юго де Моле. І ось випливло ім’я: Іов Претфус. Про його перебування у Кам’янецькому замку в якості головного інженера збереглося достатньо інформації. Ну а табличка з його іменем на стіні Східної башти лише утвердила мене в цій думці. І знову у моє поле зору втрапив замок та колодязь. Уточнити, яке відношення мав Іов Претфус до ордену Лицарів Лангедоку, було лише справою кількох годин. Із Франції від лангедокців я отримав електронного листа із докладним викладом усього, що мене цікавило. Я дізнався, що місією ордену Лицарів Лангедоку було не вивезти Чашу Омбре до Франції, а перезаховати її більш надійно. Скласти всю отриману інформацію докупи було не так складно.

Отже, Іов Претфус мав переконатися, що артефакт на місці та за потреби перезаховати його. Але кому прийде в голову шукати Чашу на дні 40-метрового колодязя? Я переконаний, Едіто, Чаша десь там, вмурована в скелю.

Тим часом ми були вже поряд із Кам’янецьким замком.

— Маємо нагоду пересвідчитися, чи добре тут готують, — запропонував мені Люк. — Ти, напевне, зголодніла, та й, по правді сказати, я б теж не відмовився бодай від гарячої кави.

Кинувши погляд на табличку з автографом Іова Претфуса, я почимчикувала за Люком крізь дерев’яні ворота замку.

Територію ще не встигли розчистити від снігу повністю, тільки прогорнули доріжки до башт та підходи до експозиційного залу. У замку було спокійно, тихо. Жодного відвідувача навкруги, тільки рум’янощокий працівник ресторану вправно розчищав невеличкий майданчик під мангал.

— Чи можемо ми у вас пообідати? — поцікавився Люк польською у хлопця.

Той чемно посміхнувся і відповів:

— Так, пане, звичайно, проходьте, офіціанти все Вам скажуть.

Ми зайшли у затишний зал, зайняли столик біля вікна, з якого відкривався чудовий вид на подвір’я замку. Навпроти — здоровенна плазма, що трохи недолуго повисла на мурованій кам’яній стіні. Але український музичний канал транслював приємну музику.

Якщо чесно, у мене зовсім пропав апетит. Сьогодні збігав строк, даний мені Князевичем. Згідно його плану, я мала подзвонити йому та передати щоденники Георга де Гастона. Навіть присутність Люка не заспокоювала мене. Я справді не знала, як діяти далі. Можливо, Люк і мав якийсь план, однак мені він нічого не розповідав.

Пошуки містичної Чаші Омбре могли б завершитися тут, просто біля Східної башти. Для того, аби знайти її на дні 40-метрового колодязя, необхідне було спеціальне спорядження. Можливо, механізми, які б викачали воду. Хто дозволить провести такі роботи? Навіть у Люка не вистачить впливу, щоб організувати у Кам’янці щось подібне.

Та й чи дійсно та Чаша має такі властивості? Вся ця історія починала нагадувати квест для туристів, що невдало затягнувся.

Підійшла офіціантка. Люк поцікавився, що б мені смакувало. Замовили банош із грибами та каву.

— Можу я запитати, що ти збираєшся робити далі? — поцікавилася я у мого супутника, наважуючись озвучити свої сумніви. — Навіть якщо Чаша все ще на дні колодязя, як дістати її без спеціального спорядження, дозволів?..

Люк лише знизав плечима.

— Повір, це не найскладніше.

Нам принесли замовлення, і тільки-но офіціантка взялася викладати тарілки і горщики з таці на стіл, як Люк торкнувся моєї руки.

— Поглянь...

За розмовою ми не помітили, як працівники відчинили дерев’яні ворота замку і на його подвір’я заїхав знайомий мені "Ленд Ровер" Юрія Князевича. Важко відсапуючись, припаркувався біля входу до приміщення адміністрації, і з нього вийшли... Юрій Князевич, отець Ігнатіус та пані Зірка...

— Оце так добірне товариство! — проказав Люк. Його звичний м’який погляд став якимось сталевим.

— А хто це, проше пані? Якесь поважне панство? — поцікавився у офіціантки.

— О... — дівчина навіть зашарілася від виявленої уваги. — Це депутатка нашої міської ради, пані Зірка Люблінська. Прикольне ім’я, еге ж? Кажуть, вона збирається балотуватися у мери нашого міста. Якби то їй вдалося! — заторохтіла вона. — Така розумна жінка... До того ж завжди залишає великі чайові, навіть коли замовляє тільки каву. Отой чоловік у сутані — ксьондз Домініканського костелу, отець Ігнатіус, та якийсь дивний приїжджий пан. Бачу його втретє. Він розповідає усім, що збирається взяти територію нашого замку в оренду, інвестувати чимало коштів на його реставрацію. Це знайомий пані Зірки. Вона рекомендувала його нашій дирекції як дуже гарного мецената. Він планує створити у нас якісь небувалі атракції.

— Стара пісня, — промовив Люк до мене.

— Перепрошую? — перепитала офіціантка.

— Ні-ні, нічого, дякуємо, розрахуйте нас одразу! — галантно посміхнувшись, проказав до офіціантки Люк.

Дівчина подалася за рахунком, а він схопив мене за руку.

— Едіто, нічого не бійся. Що б не сталося, не виходь звідси. Зрозуміла? Обіцяй, що залишишся тут! Не виявляй себе, поки я не прийду за тобою!

— А ти?

— Я... Все нормально, — відповів Люк, підіймаючись з-за столу. — Очевидно, час істини настав. Я повернуся за тобою, тільки-но все минеться.

Офіціантка принесла рахунок, він розрахувався. Залишивши мене у залі ресторану, вийшов у двір.

Тим часом трійця, очолювана пані Зіркою, попрямувала до дверей, за якими розміщувалася адміністрація.

Я бачила, як Люк, на ходу одягнувшись, вирушив за ними. В мені все похололо. Я зовсім розгубилася. Мій мозок закипав від страху та безпомічності...

— Пані, невже не смакує? — офіціантка, білозубо всміхаючись, підійшла до мого столика.

— Ні, ні... Все гаразд... Дякую, — розгублено промовила я. — Все добре...

Якби ж воно було добре...

* * *

Князевич зібрав непогане товариство навколо себе! Навіть отцю Ігнатіусу голову задурив! Вочевидь, з панотцем його познайомила саме пані Зірка. Схоже, вона ладна й чорту душу продати, аби лиш досягнути свого. Що міг пообіцяти їй Князевич? Гроші на майбутню виборчу кампанію? В обмін на що? На можливість мати вільний доступ до території Кам’янецького замку?

Я прослідував за ними, в душі втішаючи себе, що Едіті вистачить здорового глузду не покидати безпечне приміщення ресторану.

Вже у похмурому коридорі дістав зброю, переховав за пояс, за спину. Раптово фантомне відчуття болю накрило мене. Те, про яке я, здавалося, вже забув; у всякому разі, давно не згадував. Я знову бачив людину, яка всадовила мене на кілька років до інвалідного візка, — Юрія Князевича, чи як він називався у ті роки, Князева. Офіцера ФСБ, що приїхав для обміну досвідом у нашу паризьку контору, а насправді — координувати російсько-французький наркопотік. Цей перевертень занадто дорого обійшовся нашій спецслужбі. Життям кількох офіцерів.

Я прислухався. Розмова точилася в кабінеті директора музею.

— Я можу поручитися за пана Князевича, — промовила пані Зірка.

— О, це дуже люб’язно з Вашого боку, пані Люблінська, — голос Князевича звучав бадьоро та впевнено. — Але я представляю таких поважних людей, що їхні імена не потребують жодного поручительства.

— Поміж тим, — і пані Зірці це прекрасно відомо, — вступив у розмову, вочевидь, директор музею, — ми живемо у такий складний час, що будь-які дії та навіть найблагіші наміри керівника установи, такої як наш музей, можуть бути сприйняті громадськістю викривлено. А далі — скандал на всю країну! Тому без резолюції мера та згоди депутатського корпусу я нічого не можу вирішувати.

— Отже, Ви нам відмовляєте? — перепитала вона.

— Пані Зірко, при всій повазі...

— Отже, відмовляєте... Ну, тоді доведеться зачекати, пане Князевичу, зовсім трохи. Коли стану мером я, точно не відмовлю Вам у такому благому ділі — врятувати ці руїни від остаточного занепаду.

— Пані Зірко... Зрозумійте мене правильно! — почав було директор музею. — Я ж ні в якому разі не хочу образити Вас чи Ваших друзів. Отче Ігнатіусе, — майже благально промовив директор. — Ви теж маєте над собою церковну ієрархію... Ви ж знаєте...

— Коли мова йде про благу справу, я ігнорую ту ієрархію! — чітко промовив отець Ігнатіус, відчутно зрадівши, що і йому, нарешті, випало вставити бодай слово у цю поважну розмову.

— Помилуйте, такі рішення не приймаються одноосібно... — відповів директор. — Пані Зірко, ну Ви ж сама знаєте, як у нас заведено...

— Ходімо! — звернулася вона до Князевича та отця Ігнатіуса. Схоже, пан Огінський не розуміє, про що ми йому торочимо. Про які вигоди йдеться... Нічого, пане Князевичу, до виборів чекати залишилося не так уже й багато!

Я ледве встиг збігти східцями вниз та заховатися у ніші за розпатланим муляжем мушкетера, як чобітки пані Зірки зацокали по коридору.

— Я розчарований, пані Люблінська, — скрушно мовив Князевич. — Все так йшло гладко... Я запропонував цьому бовдуру чималі прибутки... Перепрошую, отче... Але я називаю речі своїми іменами. Що від нього вимагалося? Нічогісінько! Підписати угоду про співпрацю!

— Пане Князевичу, — перебила Юрія пані Зірка. — Ви прекрасно пам’ятаєте, який скандал учинився, коли Ви вперше з’явилися у цьому місті зі своїми тамплієрами... У Вас занадто скандальна репутація, мій друже. Але, — додала вона, — це не проблема! Тільки-но я стану мером, Ви зможете проводити в замку усі можливі атракції і навіть підписати договір про оренду. Я усім своїм так кажу, — торохкотіла вона без упину. — Хлопці, дайте мені стати мером, а далі робіть, що хочете!

— У мене немає часу чекати, поки ви станете мером, пані Люблінська! — роздратовано огризнувся Князевич. — У мене є терміни, зрештою, люди, інтереси яких я представляю. Ви обіцяли мені, що ніяких перешкод не виникне. Маю сказати, що угода між нами скасовується.

— Тобто... — голос пані Зірки зазвучав сталевими нотками, — Ви відмовляєте мені у фінансуванні моєї передвиборчої кампанії? Отче Ігнатіусе, Ви чули таке?

— Зрештою, Ви небідна жінка! Продайте свій маєток на Парковій, авто... Тих грошей вистачить і на президентську рекламну кампанію, — насмішкувато-роздратовано відповів Юрій Князевич.

Пані Зірку наче заціпило.

— Якщо забажаєте, я викличу Вам таксі.

— Та пішли Ви!.. — проказала пані Зірка. — Чхала я на Ваше таксі! Стільки часу витратила даремно!

Отець Ігнатіус потупцяв за нею, на ходу вмовляючи одуматися і не бути такою різкою.

Я вийшов зі своєї схованки, послідував за Князевичем. Він не встиг далеко відійти. Стояв тут же, біля входу, комусь телефонував.

Едіті! Безперечно, їй! Вона ж сьогодні мала би передати йому щоденника Георга де Гастона! Вона, очевидно, не виправдовувала його сподівань, бо Князевич виглядав роздратованим.

— Дурна курка! — наче на підтвердження моїх думок, проказав Князевич. — Вона ще гратиметься зі мною!

Він заховав свій мобільник і швидким кроком попрямував до воріт. Навіщо? Адже його авто було припарковане поруч. Я обережно виглянув і помітив, як Князевич зникає у проході Східної вежі.

Наздогнати його було справою кількох секунд. Та на верхньому ярусі башти Юрія не було. Чорт! Куди міг зникнути цей покидьок? Не спустився ж він у своєму напрасованому костюмі та напуцованих черевиках в колодязь?

Я вибіг назовні і спустився у прохід нижнього ярусу. Обережно пройшов уздовж стіни всередину, відчуваючи, як мій "Rhino" перестає бути єдиним цілим зі спиною. А я вже й забув це відчуття... Коли працював у ДСТ, під час операцій завжди відчував за спиною зброю перед тим, як доводилося її застосовувати. Поганий знак...

— Пане Люціусе! Яка приємна зустріч! Ви сьогодні без сутани? — Князевич з’явився, наче нізвідки. До моєї скроні притулилося холодне дуло. — І головне, як вчасно! — додав Князевич, виштовхуючи мене ближче до колодязя. — Невже Ви люб’язно погодилися доставити мені книгу замість Вашої прекрасної супутниці?

— Щось таке, — відповів я, розуміючи, що ані те, що ми знаходимося у громадському місці, ані те, що сюди можуть будь-якої миті зайти відвідувачі замку, Князевича не зупинить. — Однак не розумію, — почав я, — чому ти так поспішаєш. Бачиш, жінки не люблять тих, хто поспішає. Одна леді вже пішла від тебе, а інша навіть прийти не захотіла. А щодо книги... До речі, Князевич, звідки тобі стало відомо про неї?

— Люку, ти ж не дурний! — відповів він. — У нас є повний перелік артефактів лицарів Храму, знайдених в 45-му у Фастові татусем отієї леді, що пішла. Ти ж сам розумієш, на рахунок всілякої містичної трахомудії контррозвідка мала в першу чергу відчитатися Сталіну. А у Москві всі документики підшивалися акуратно. Та й про того Претфуса нам відомо. Він залишив достатньо слідів. Словом, друже, ти програв! Увесь цей час я йшов на крок попереду тебе, хлопчику.

— Ну, не скажи... — я усміхнувся. — Якби ти йшов на крок попереду, то не чекав би, поки Едіта викраде у мене книгу. До того ж... Навіщо вона тобі? Книга, маю на увазі. Вона написана старофранцузькою. Сумніваюся, що ти володієш нею.

— У нас є кому перекласти, — запевнив Князевич.

— У нас? — перепитав я. — Тобто ти досі працюєш на ФСБ?

— Менше слів, Люку... Зброю! Дістань зброю та поклади перед собою. ФСБ — лише офіційне прикриття значно поважнішої організації, куди древнішої за твоїх лицарів Лангедоку.

— Юрію, — продовжував я, відтягуючи час, — щось я не бачу логіки. Тобто ти збираєшся чекати, поки тобі у Москві зроблять переклад рукописів, але не можеш зачекати, поки пані Зірка стане мером? Щось не клеїться.

— Зброю, де Моле, зброю — перед собою.

— Що таке, Князевич? Чому ти так поспішаєш? Чи, може, отець Ігнатіус погодився тобі бути замість перекладача? Так там не латиною...

— Це тебе не обходить, Люку. Ніяк не обходить, — відповів Князевич. — Хай там як, я дістану Чашу Омбре. Вона потрібна для значно виразніших цілей, ніж твої.

— Виразніших цілей? — розсміявся я. — Яких же? Світового панування вашого ненормального карлика, який загрався у царя? Адже ти для нього намагаєшся віднайти Чашу Омбре?

Князевич лише стенув плечима.

— Цьому світові потрібен сильний володар. Той, кому я служу — такий. Він змішає світло і темряву, підніметься над усіма, він змінить устави і закони Всесвіту і стане єдиним, кому вклонятимуться усі народи... Нікому до нього не вдавалося здійснити задумане, але він здійснить, бо він є Очікуваний!

— Не вірю своїм вухам! — намагаючись зберегти у голосі іронію, проказав я. — Юрію... Ти себе чуєш? Ти зараз нагадуєш одного із тих ненормальних релігійних фанатиків, про яких час від часу у Голівуді знімають чергове апокаліптичне кіно... Одна справа — працювати на російські спецслужби, інша — нести оцю фантастичну ахінею! Ти ж наче безумець, що цитує витягнуті із контексту книги пророка Даниїла рядки про антихриста...

Князевич похитав головою.

— Люку... це міг би казати хтось інший, але не ти, приналежний до таємного ордену, що добре знає, яку потужну силу має Чаша Омбре. І що ця сила — реальна. Тобі усе відомо! Тож не вдавай дурника, Люку... Я лише виконавець. Чаша Омбре має дістатися ЙОМУ, моєму панові! А не комусь іншому. Він один достойний.

— Князевич, не має значення, у що я вірю. Але навіть якби Чаша не мала жодної містичної сили — це не доведе світ до добра! — похитав я головою. — Не знаю, що за бовтанка у тебе в голові, але ти маєш усвідомити: той, для кого ти взявся дістати Чашу Омбре, ніколи не стане володарем світу. НІКОЛИ. Бог не дасть...

Обличчям Юрія Князевича майнула тінь роздратування.

— Та-а-ак... — протягнув він. — Прецеденти були. Заволодіти Чашею Омбре дійсно бажали чи не наймогутніші державці. Та мій пан не бажає бути на місці одного із них — тих, хто був за крок до здійснення бажаного, за крок до Чаші і малодушно, боягузливо відступив... Він матиме Чашу Омбре, бо я дістану її для нього! Якби твої тамплієри, Люку, мали хоч дещицю розуму у своїх закованих у залізні шоломи головах, то самі б скористалися силою Чаші Омбре, а не покинули її напризволяще у цій кам’яниці. Створили той світ, про який торочили не одне століття — Царство Миру та Справедливості. Хто ж твоїм предкам не давав цього зробити? Чаша віками була у їхніх руках!

— Бо вони добре знали, — перебив я Князевича, — що людині втримати таку могутню силу не до снаги, а тим більше — керувати нею! Чаша призначена не для людей. І твій пан, як ти його називаєш, здобувши Чашу Омбре, лише загубить світ. Він занадто нікчемний у своїх прагненнях, Юрію! Яку ж дурню вкладають тобі й таким як ти у голови, але отой карлик, що вдає із себе володаря великої держави — не месія, не рятівник світу, не очікуваний. Він — псих, що жадає безмежної влади.

— Мій пан вищий за усе це. Він обранець. Я увірував у це, відколи побував у Помпозі! — вигукнув Князевим. — Ти, святеннику, згадай фреску із того бенедиктинського монастиря. Згадай, чиє обличчя зобразив Вітелло де Болонья... Світ знає мого пана. Світ віками чекав на його явлення.

— Явлення, кажеш? — голосно розсміявся я, хоч від згадки про зображення антихриста на стіні, про яке нагадав Князевим, у мене похолоділа спина.

Так, пригадалося. Того літа мене направили до Італії на якісь чергові професійні навчання, що проводилися у містечку Помпоза, у закритому респектабельному готелі. Нас, працівників спецслужб, що з’їхалися з цілої Європи, не відпускали за периметр готелю три дні. Врешті перед відльотом до Франції у мене знайшлося трохи часу, аби помилуватися краєвидами і місцевими історичними пам’ятками. Разом із Князевичем, із яким познайомився під час сніданку, ми блукали вуличками Помпози.

Він пристойно володів англійською, тож ми швидко порозумілися.

Втамовуючи спрагу прохолодним безалкогольним мохіто, ми забрели до старої церковці, що колись належала бенедиктинському монастирю. Її стіни, прикрашені майстерними фресками, цілковито захопили мою увагу. Я був у Помпозі вперше, як і Князевич, представник спецслужб Росії, тому для нас усе було тут незнайомим. Проте Юрій добре знав, що шукав. Власне, він і звернув мою увагу на зображення, створене рукою майстра Вітелло де Болонья ще у XIV столітті.

— Поглянь, Люку! — проказав він тоді — Наші туристи, що побували у Помпозі, розповідають... наче оцей демон на фресці зовнішністю нагадує... сам знаєш кого. Навіть не знаю, тішитися тому чи ображатися.

Я підняв погляд на зображення, зрозумівши, про кого мова. Подібність і справді була неймовірна. Характерні вузькі розрізи очей, високі вилиці... Усі риси і справді нагадували обличчя російського карлика.

— Ну... Вітелло де Болонья навряд чи міг знати в обличчя... Того, хто житиме через віки після нього, — дипломатично відповів я. — То просто так йому вдалося.

— Усім би такого президента! — похмуро відповів тоді Князевич, не приховуючи роздратування. — Він змінить цей світ! Ось побачиш!..

— Кажу тобі, отямся і зупинися! — промовив я, виринаючи зі своїх спогадів про Помпозу. — Подумай, що стане наслідком твого діяння і твого служіння.

Князевич роздратовано сіпнувся.

— Хай там як, я дістану Чашу. Мені навіть лізти у колодязь не доведеться. Дістану за допомогою твоєї паранормальної подружки Едіти.

— Едіта? Навіщо вона тобі? Що за епітети ти знайшов для неї? — промовив я, намагаючись вигадати зручний момент.

— Як, вона тобі не розповіла? — якось по-дурнуватому промовив Юрій Князевич, намагаючись намацати на мені зброю. — Не розповіла красунчику Люку про свій невеличкий секрет? Не відкрилася, що вміє рухати предмети поглядом та робити інші паранормальні штуки? Оце так...

— Що за дурню ти мелеш, Князевим? — перепитав я.

Князевим дістав з-під пальто мого револьвера.

— То що, не зізналася? Таки не зізналася, — проказав Юрій. — Вочевидь, ти викликаєш у неї менше довіри, ніж я. А шкода, у твоєму арсеналі завжди було більше засобів. Правда, вона могла просто соромитися говорити з тобою про такі ремі. У неї це не завжди добре виходить, але, гадаю, коли жінка перебуває у стані стресу, такі штучки їй вдаються краще.

Я все ще намагався второпати, про що це белькоче Князевим. Ситуація ставала загрозливою. Я по-дурному дав йому себе упіймати, у нього був мій револьвер, але найбільше мене хвилювала Едіта. Тільки б вона не почала діяти на власний розсуд!

Та в той момент, коли я згадав про Едіту, вона з’явилася сама. Я побачив її у просвітку входу. Разом із нею наче сонце зайшло у похмуре підземелля колодязного ярусу.

— О, а ось і леді... Підходьте, Едіто, бо у нас із паном де Моле якась нудна розмова виходить, — проказав Юрій.

— Навіщо ти прийшла, Едіто? Я ж просив тебе залишитися на місці!

— Люку, я...

— Розумієш, Люку... — замість неї промовив Князевим. — У мене було два плани. І обидва пов’язані із жінками. Це взагалі-то дурна звичка, але нічого не можу із собою вдіяти. План А — пані Зірка Люблінська. Від сьогодні Кам’янецький замок мав би знаходитися у моїй тимчасовій власності. Мої люди підготували необхідне спорядження, ми мали просто заїхати, спуститися на дно цього довбаного колодязя та знайти Чашу. Але бовдур-директор в останню мить налякався і зіпсував мені увесь розклад. План Б... А от у план Б тобі повірити буде складно, але доведеться. Едіто, — звернувся він до неї. — Чому ти не поділилася зі своїм другом про те, якими здібностями володієш? Я розумію, у тебе було так мало часу! Але такому шляхетному лицарю ти могла б відкритися.

— Про що він говорить, Едіто? — намагаючись обернутися й подивитися на неї, запитав я. Князевич боляче тицьнув мені дулом у скроню.

— Люку...

Я відчув, як вона несміливо підійшла ближче.

— Пам’ятаєш парасолю, яку ти ледь впіймав біля дороги?

— До чого тут парасоля? Тоді була страшенна гроза...

— А ту сповідальню в костелі?

Я внутрішньо занімів.

— Ну, мої голубки, я бачу, ви нарешті зрозуміли одне одного, — торжествував Князевич.

— Едіто, цього не може бути! Я не вірю...

— Люку, — проказала вона, підходячи зовсім близько до мене, — якщо ти віриш у містичну силу Чаші Омбре, то чому тобі так складно повірити у мою силу?

— Тобто увесь цей час ти... дурила мене? Ти від початку була із ним?

— Мені шкода, Люку.

Я глибоко вдихнув. Самозакоханий бовдур! Як міг ти повірити жінці, якої навіть добре не знав? Жінці, яка була лише приманкою, а ти увесь час знаходився на гачку, будучи переконаним, що сам полюєш на жертву.

— Ну-ну, Люку, — Князевич криво посміхнувся, тицьнувши мій власний револьвер мені у спину. — Я добре тебе розумію. Твоє розчарування, твій відчай. Я навіть розумію, як тобі неприємно пошитися у дурні, так тупо втрапити у мої сіті. Але ж ти і так давно мав би гнити у могилі! Тобі просто випав другий шанс. Вважай, що ти не скористався ним мудро і замість того, аби попивати вдома, на Ле Маре, вино, тепер маєш повернутися туди, куди не дійшов з першого разу — в могилу! Мені навіть неприємно виконувати цю місію повторно, де Моле. Тому я доручу її комусь іншому.

— Чи не можна стисліше, Князевич? — крізь зуби процідив я. — Мені набридло слухати твої дурні бравади. Роби, що маєш робити.

— А ти не поспішай, Люку! Твій годинник і так вже зупинився. Дай мені насолодитися цією миттю! — відповів Князевич.

Він кивнув Едіті, і вона підійшла зовсім близько до колодязя. Тепер я міг її добре бачити. Вона була зовсім бліда, але рішучість читалася у її погляді.

Невже я як дурень буду спостерігати, як Князевич і його спільниця заволодіють Чашею Омбре у який би то не було спосіб?

Думки із шаленою швидкістю завертілися у моїй голові.

— Ну, давай... — проказав Князевич. — Давай, моя люба! Доля всього світу у наших із тобою руках!

Вона наче застигла. На мить її обличчя стало геть блідим, як посмертна маска. Едіта простягнула руки над колодязем, і неймовірне напруження скувало її тіло.

Там, унизу, на самому дні колодязя, щось загуркотіло, дерев’яний настил затремтів під ногами.

— Едіто, зупинися! Що ти робиш?! — вигукнув я, та мої слова заглушив голосний шум. Стовп води і каміння вирвався з колодязя з неймовірною силою. Я відсахнувся і, зачепивши руку Князевича, вирвав його зброю. Він інстинктивно натиснув на спусковий гачок, і куля з мого револьвера пролетіла в якомусь метрі від Едіти.

— Едіто, зупинися! — вигукнув знову я, намагаючись перекричати наростаючий шум та гуркіт. Вона була незворушна, ніби час зупинився навколо неї, і мій голос розтанув у тому гуркоті.

Я повалив Князевича на підлогу, намагаючись "вирубити" його. Стовп води та каміння з силою вдарив у стелю верхнього ярусу, вивільняючи собі дорогу, пробив його та вкритий ґонтом дах башти, уламки дощок й каміння посипалися просто на нас.

Намагаючись ухилитися від цього кам’яного дощу, я покинув Князевича та інстинктивно відскочив до стіни. Встиг побачити, як падає під тими уламками Едіта.

За хвилину я прийшов до тями. Лежав на мокрому деревинному настилі, всипаному камінням. В кількох кроках від мене лежав закривавлений Князевич. Ще далі — Едіта. В її руках була Чаша Омбре — кругла срібна посудина на трьох драконячих лапах. Уламки каміння та дерев’яний ґонт засипали її маже до поясу, з розбитого чола текла кров.

Господи... Я кинувся насамперед до неї, намагаючись витягнути з-під уламків. Едіта не випускала з рук Чашу, вчепившись у неї закам’янілими пальцями.

— Едіто, Едіто!

Вона із зусиллям відкрила очі.

— Затемнення... Люку! Затемнення! Прокажи закляття! Знищ Чашу!

Раптом здогад прошив мій мозок, як промінь сонця прошиває темряву. Закляття! Я згадав про закляття, яке вчора увечері зачитував для неї з книги Георга де Гастона.

"Кожна отрута має протиотруту.

Кожне прокляття антипрокляття має.

Темряві світло протистоїть, зло — добру.

Сонце та місяць коли зійдуться на небі за мить до цілунку,

І сірі сутінки землю поглинуть на мить,

Чаша ця здатна закони й устави земні зруйнувати,

А замість них законом встановленим стане

Те, чого серце бажає того,

В чиїх руках Чаша ця буде..."

Я взявся за Чашу з іншої сторони і голосно проказав рядки закляття, як пам’ятав. Відчув, що холодний мокрий метал під руками нагрівається, наче у Чаші запалав невидимий вогонь.

Едіта випустила Чашу з рук, закричавши від болю. Я відкинув її убік, поглянув на руки. Мої долоні, як і долоні Едіти, були обпечені тим невидимим вогнем.

Я підняв очі вгору. Крізь розбитий дах башти проглядало сіре, змарніле небо, наче присмерк упав на землю, наче ми пробули тут, на нижньому ярусі колодязя, не якісь хвилини, а кілька годин. Наче зовні, надворі, настав вечір....

"...Сонце та місяць коли зійдуться на небі за мить до цілунку,

І сірі сутінки землю поглинуть на мить,

Чаша ця здатна закони й устави земні зруйнувати,

А замість них законом встановленим стане

Те, чого серце бажає того,

В чиїх руках Чаша ця буде..."

— Люку! — прошепотіла мені Едіта.

Я нахилився і поцілував її, відчувши на губах смак крові.

— Хай Чаша Омбре навіки зникне! Розтане, як ці сутінки! Їй немає місця у цьому світі так само, як зараз немає ні дня, ні ночі! І ніхто ніколи більше не зможе скористатися її силою. Ні на благо, ні на зло! — проказав я, відчуваючи, як морозяне повітря крізь отвір у стелі проникає всередину башти і сонячне проміння засліплює мені очі.

У тому сонячному світлі Чаша Омбре, вмістилище темряви і світла, раптом стала втрачати обриси, прозорішати, срібною парою піднімаючись вгору, назустріч сонячному промінню, поки не розчинилася у ньому остаточно...

* * *

"Надзвичайна ситуація сталася сьогодні на території Кам’янецького замку. Під час астрономічного явища, сонячного затемнення, яке анонсували усі українські ЗМІ, на території Старого Міста відбувся потужний землетрус. В одній із башт фортеці, у Новій Східній, стався обвал. Варто зазначити, що це вже не перший обвал у замку, але жертв та постраждалих, на щастя, жодного разу не було. Однак цього разу на нижньому ярусі башти перебували відвідувачі, два чоловіки та жінка. Зараз вони..."

Я клацнув пультом, і екран телевізора згас.

— Я хочу дослухати, що там із ним.

— Із Князевичем? — перепитав я, схилившись над Едітою.

— Так.

— Його арештували. В українських колег завдяки нам достатньо матеріалу, аби засудити його на довічне... Тільки б ваші не спустили справу. Але будемо то контролювати. У французької сторони теж достатньо доказів, тож Князєв сидітиме чи тут, чи у Франції.

— А Чаша? — прошепотіла Едіта.

— Вона зникла, Едіто. Закляття подіяло. Вона просто зникла, розчинилася у повітрі! Ніколи б не повірив, що срібло може випаровуватися, наче вода, якби не побачив того на власні очі. Чи варто було стільки віків танцювати навколо цієї Чаші танці з бубнами?..

Едіта зітхнула. Її пальці торкнулися моєї руки.

— Я звільнилася від свого дару, Люку. Коли ти говорив закляття, я подумки повторювала його за тобою, бо не мала сили говорити. Я попросила, аби ці містичні здібності зникли.

— Це добре... — усміхнувся я. — У тебе і без них чимало талантів! Лікар сказав, що тобі потрібен відпочинок, Едіто, тому постарайся заснути! Ми поговоримо пізніше, коли прокинешся. Я буду тут, із тобою. Ти маєш поспати.

— Я не хочу спати. Я хочу тобі пояснити...

— Тс-с! Я й так усе зрозумів, — відповів я. — Ти почула про затемнення по телевізору у ресторані, коли я пішов слідом за тією трійцею, і сама запропонувала Князевичу спробувати дістати Чашу. Я чув, як він телефонував тобі. Просто не второпав одразу...

— Так... То був шанс, — кволо проказала вона.

— Але як Князевич дізнався про ці твої здібності?

— Випадково. Я розповіла йому якось. Вважала, що він друг...

— Друг... — із посмішкою промовив я.

— Що тепер буде, Люку? — проказала вона.

Я торкнувся її волосся, провів пальцями по обличчю. Обпечена долоня вже не боліла.

— Все буде добре, — відповів, цілуючи її. — У всякому разі, з нами. Більше ніяких таємниць і світло-тіней. Просто життя. Я і ти. Разом. Над темрявою і світлом...

12.11.2016

Кам’янець-Подільський

Лора Підгірна — письменниця, громадська діячка, випускниця історичного Факультету КПНУ ім. Івана Огієнка. Працює у жанрі Українського історичного вестерну. Її успішним дебютом стали два перші романи із серії "Пригоди Марка Шведа". Представлений історично-авантюрний роман є лауреатом міжнародного літературного конкурсу "Коронація Слова-2017" У номінації — "Романи" і ще одним зізнанням авторки у любові до історії рідного Поділля.

Кам’янець-Подільський, 2016 рік.

Архівний ревізор Едіта випадково знаходить вцілілі кдейноди ордену лицарів Храму, однак на цю тему накладене неофіційне табу, а знахідка веде її далі, до загадкового артефакту, який свого часу тамплієри привезли на Поділля. У розгадці таємниці Едіті допомагає католицький священик, отець Люк. За містичним артефактом полюють спецслужби й таємні товариства. Минуле та сьогодення переплітаються. Нитки, що пов’язували історії і долі багатьох людей у минулому, одна за одною тягнуться до тих, хто мешкає у Кам’янці-Подільському сьогодні. Старовинне підземелля Кам’янецького замку перетворюється на поле битви добра і зла. Герої проходять випробування, але чи ті, хто називає себе друзями, є такими насправді? Вірити можна тільки собі, бо ціною пошуків Чаші Омбре може стати власне життя...

Примітки

1

Джироламо Савонарола — флорентійський поет, монах-домініканець, антимодерніст; у 1494 році проголосив Христа королем Флоренції і за підтримки Франції заснував Флорентійську теократичну республіку.

2

Святий Альберт Великий — німецький католицький теолог, філософ і природознавець, чернець-домініканець, наставник Томи Аквінського, представник ортодоксальної схоластики, канонізований у 1931 році.

3

Святий Тома Аквінський — один із найвизначніших та найвпливовіших філософів і теологів в історії, засновник теологічної і філософської школи томізму, святий католицької церкви. Був ченцем домініканського ордену.

4

"Malleus Maleficarum", буквально "Молот відьом" — одна з найвідоміших книг із демонології, написана 1486 року двома ченцями-домініканцями і за сумісництвом інквізиторами Гайнріхом Крамером та Якобом Шпренгером.

Content

Лора Підгірна
Омбре. Над темрявою і світлом

Розділ I Папська вежа

Розділ II Підопічний кардинала Соркоццо

Розділ III Віднайдені клейноди

Розділ IV Х’юго

Розділ V Отець Люк

Розділ VI Пані Зірка

Розділ VII Доріан (продовження)

Розділ VIII Де Моле

Розділ IX Наталя

Розділ X Екскурсія

Розділ XI Чаша Омбре

Розділ XII Смерть Х’юго

Розділ XIII Князевич

Розділ XIV Зізнання

Розділ XV  Іов Претфус

Розділ XVI Претфусів компас

Розділ XVII Омбре. Над темрявою і світлом

Примітки