Лора Підгірна

Червона Офелія

Замість передмови

Мій дорогий Читачу!

Найперше, дякую за те, що тримаєш у руках цю книжку. Так не хочу тебе завантажувати подробицями історичних подій та зайвою патетикою! Скажу тільки: це історія про живих людей. Інакше не можу говорити про героїв роману «Червона Офелія». Чому? Бо сама мешкаю у Кам’янці-Подільському — місті, де відбувається більша частина описаної історії.

Мені пощастило тут мешкати, ходити тими ж вулицями, якими 100 років тому міг ходити мій улюбленець — головний герой цієї історії, Марко Швед, обдирати підбори об ту ж бруківку у Старому місті, що й Олеся Біличенко. У колишньому маєтку поміщиці Осавулової (нині — дитячому тубсанаторії), який у червні 1919-го перетворився на резиденцію уряду УНР, донедавна працювала моя мама. Будинок № 1 на Шпитальній, Вірменська площа, катедра, будинок Йосифа Ролле, міський будинок культури, Руські та Польські фільварки, усе Старе місто… Всі ці місця мені знайомі з дитинства.

Коли у 1994-му вступила на історичний факультет КПНУ — все тільки починалося. Відкривалися архіви й ламалися нав’язані радянською системою стереотипи й штампи; почали вголос говорити про Голодомор 33-го, про Розстріляне Відродження, про те, що історія України не така, якою нам її нав’язували у «Невловимих месниках» та «Весіллі в Малинівці», а українці — лицарі нескореного духу, а не носії «малинових шароварів». Що петлюрівці — не банда розхристанців, як нам подавали їх радянські підручники з історії, а військо Української Національної Республіки; що бандерівці й вояки УПА — це люди, що понад усе любили свою Україну і заплатили за її незалежність найвищу ціну — власне життя.

Сьогодні ми чудово розбираємося в історії Стародавнього Єгипту і Риму, захоплюємося історією вікінгів та європейських монарших династій, але так само мало знаємо про тих, хто творив історію України на початку XX століття. Нам знову підкладають якісь шароварні варіанти, пропонують фрагменти, окрайці тих величних подій, і, зрештою, простий українець так достеменно і не розуміє, чому ті хлопчаки гинули під Крутами, звідки взялася УПА, за що боролася Директорія, як могли українці на такій багатющій і родючій землі вмирати від голоду і чому врешті-решт опинилися на довгі десятиліття під владою совєцького окупаційного режиму, перетворившись у маріонеткове державне утворення — радянську Україну.

Для багатьох так само нудно і незрозуміло звучать слова Центральна Рада, Директорія, Універсал, УНР, а свято Соборності України для більшості не щире свято національного єднання, а здебільшого примусово зігнані чиновниками працівники бюджетної сфери у хустках та віночках.

Нам катастрофічно не вистачає цілісного бачення тих подій, розуміння їх зв’язку із сьогоденням, а також їх живої, якісної, правильної популяризації. Казенщину ж ми мали завжди.

Ось чому я пишаюся людьми, які знімають фільми, такі, як «Жива», «Поводир» та «Гіркі жнива», пишуть художні романи на основі сторінок української історії початку XX століття. Вивчення історії своєї землі, усвідомлення її як потужного бренду починається не з шкільних та студентських підручників, а з того, що спонукає нас шукати, досліджувати, усвідомлювати та всотувати правду — з правильних кінофільмів та книжок, які ми читаємо та споглядаємо з самого дитинства. Лише тоді стане все на свої місця.

Зрештою, якби не ті, столітньої давнини бої за майбутнє України — під станцією Доч, Крути (до слова, Крути у 1919-му були майже щодня по усій Україні), сьогодні не постали б на захист української свободи і гідності лицарі Небесної Сотні, захисники східних кордонів нашої землі, інші герої, герої новітньої української історії. Ворог же залишився незмінним.

Отже… про що ця книга? У 1919 році Кам’янець-Подільський на зовсім короткий період стає столицею Української Народної Республіки. Не зважаючи на кривавий наступ совєцьких окупаційних військ та щільне кільце, яке московська влада на чолі з Ульяновим-Лєніним стискала навколо України, багато українців продовжує ностальгувати за колишніми царськими часами, байдуже спостерігати, як інші проливають кров. Розкошувати, збагачуватися, просто нічим не перейматися, сподіваючись, що їх обмине. А багато хто, попри звірства і знущання московської влади, стали адептами нової, нав’язаної вогнем і мечем совєцької релігії. Не рухалися з місця, коли війська Муравйова й Антонова-Овсієнка вбивали найкращих українських синів, нищили українську духовність, культуру, саму сутність нашої нації.

Тим самим була вирішена доля України на довгі десятиліття.

На тлі загального хаосу, руїни, бідноти, відсутності вишколеної, забезпеченої усім необхідним армії, контррозвідки, потужного тилу, економіки, інфраструктури і, нарешті, усвідомлення всіма українцями сенсу національної ідеї така ситуація стрімко перетворювалася у критичну.

Нічого не нагадує? Так… наш 2014-й рік та уже XXI століття, у якому ми сьогодні живемо.

Тих, хто піднялися на захист України тоді, як і тепер, можна сміливо вважати супергероями. Україні вони потрібні сьогодні понад усе. Непереможні, безсмертні, кіборги, яких не беруть кулі. Бо від «Пливе кача» можна втопитися у морі виплаканих і невиплаканих сліз. І мені хотілося створити такого супергероя, українського Джеймса Бонда, українського «Капітана-Америку». Адже ні США, ні Європа не соромляться спокійно популяризувати такт втілення переможного духу для своїх громадян.

Марко Швед — кам’янчанин; хлопець із заможної, гарної української родини, що виріс на історіях Жуля Верна, Александра Дюма та Фенімора Купера. Рафінований інтелігент, якого життя змушує зняти рожеві окуляри й усвідомити, що реальний ворог не завжди буває таким, як у пригодницьких романах. Марко, подібно до своїх улюблених книжкових героїв, шукає пригод, а знаходить гіркі реалії життя. Він дивом залишається живим у 1916-му, під час «переможного» Брусилівського наступу, за успіх якого Російська імперія розплатилася українським «гарматним м’ясом». Він проходить пекло під Крутами. Має гарну військову освіту, майстерно володіє зброєю та навичками диверсійно-розвідувальної справи. Зрештою, він просто синьоокий красень з м’якою щирою посмішкою, від котрої мліють дівчата. Усвідомивши, що для кожного настає час, коли мусиш зробити вибір: хто ти, з ким ти, на чиєму боці, Марко обирає служити молодій Українській Республіці і працювати у Розвідочній управі.

Так от, саме у цей час, напередодні приїзду до Кам’янця головнокомандувача військ УНР, більшовицькі агенти викрадають зроблене ще за часів гетьманату Скоропадського кліше для друку 250-гривневої купюри, що спеціально перед тим доставили із Києва. На тлі загальної невизначеності, сум’яття й тотальної нестачі найнеобхіднішого ця ситуація може обернутися справжньою катастрофою. Бо ні часу, ні можливості виготовити нове просто не має. Повернути хитромудро викрадене кліше — його перше завдання. Головоломка, котру він мусить розгадати. Та на цьому шляху Марко проходить випробування, які можуть або зламати його, або загартувати.

Я виписувала своїх героїв, навіть негативних, так, аби вони були живими, реальними, зі своїми відчуттями, сумнівами й вадами, а не одномірно — білими або чорними. Намагалася, щоб їхні долі були реалістично вплетені у події тих часів. Деякі з героїв «Червоної Офелії» — реальні історичні персони, що справді мешкали у той час, а деякі — вигадані. Більшість подій, дійсно, мали місце у 1919-му в Кам’янці та Тарноруді на Збручі. А деякі епізоди виникли завдяки уяві автора.

Однак сьогодні, проходячи вулицями Кам’янця-Подільського, я усвідомлюю, що змогла оживити їх, тому і ставлюся до них, як дорсальних.

Чи насправді мені це вдалося, вирішувати тобі, дорогий читачу! Я лиш прагнула, аби ти, коли перегорнеш останню сторінку «Червоної Офелії», не залишився байдужим до історії своєї країни і, знайшовши у романі те, що не відповідає твоїм уявленням, історичним подіям чи твоєму власному розумінню, взявся вперто шукати і відновлювати істину. Бодай для себе!

З великою повагою автор

***

Відступати не можна! Примруживши очі, він оглядівся: зимовий день байдуже поливав сонячним промінням устелене людськими тілами поле. Він уже бачив це страшне видовище. У шістнадцятому. Таке саме поле, закривавлене, заслане понівеченими людськими тілами.

Залишитися живим серед пекла, яке потім нарекли переможним Брусилівським наступом, видавалося таким же нереальним, як і сьогодні, біля залізничної станції Крути. Тільки ось кров на тлі снігів завжди яскравіша, сліпучо-червона. Постріли лунають звідусіль: від муравйовських і рідше — від наших. У наших — мало куль. Та й сили абсолютно нерівні: кілька майже беззбройних сотень проти кількох тисяч.

Зупинити ворога силами немуштрованих хлопчаків?

Вони приречені, це безумовно. Якась дурна, беззмістовна смерть… Власне — чому ж беззмістовна, якщо їхні життя стануть спасінням для інших?

Але вмирати тут, зараз, на холодному снігу, серед чистого поля, не хотілося.

Знову торохкочуть кулемети. Косять тих, кого оминула куля. Їх голосне «так-так-так» звучить повільніше за биття його власного серця. Набої у гвинтівці давно скінчилися. В атаку йти хіба що з багнетом. Він намацав у кишені мисливський ніж. Справжній, швейцарський, марки «Вікторія», з фірмовим червоним хрестом. Подарований на Різдво кілька років тому маминою сестрою, тіткою Дариною та її чоловіком, французьким дипломатом. Ще одна, зараз абсолютно нікчемна зброя. Проти більшовицьких куль та кулеметів з ножем, навіть швейцарським, не попреш, хоч раніше той уже не раз ставав йому у нагоді.

Чи уявляв він собі років, скажімо, п’ять тому, попиваючи пряжене молоко за батьківським столом та почитуючи Жуля Верна в оригіналі, що буде різати цим ножем ворожі горлянки так холоднокровно і спокійно? І взагалі, чи думав про те, що матиме ворога, а його ворог матиме отаке жалюгідне обличчя?

Цікаві книжки, всілякі фізичні вправи та зброя завжди були Марковим найбільшими захопленнями, тож коли тітка Дарина, молодша мамина сестра, писала йому з Парижа й запитувала, які гостинці надіслати, він незмінно відписував: нові книги, карти, складний ніж, боксерські рукавички, револьвер, підзорну трубу — усе, що знадобиться герою для захопливих мандрівок та боротьби зі злом.

Уявляв, як мандруватиме слідами героїв Жуля Верна, як рятуватиме світ та шукатиме таємничі скарби…

Револьвер дядько Альбер, звісно, передати Марку не наважувався, проте все інше з тіткою Дариною надсилали чи не на кожне свято; передавали з кур’єром дипломатичною поштою просто до Кам’янця. Своїх дітей вони не мали, тож Марка балували подарунками, як могли. А йому у дитинстві завжди видавалося, що ворог має бути інтелектуальним, хоч і підступним, але з певним розумінням честі, обов’язково під стать герою, котрий його за всяку ціну мусить перемогти у відкритому двобої. Таким, наприклад, як професор Моріарті для Шерлока Холмса чи вороги Едмона Дантеса, тобто графа Монте-Крісто. Але не свавільним, тупим і безжальним, як новоявлені більшовицькі орди, для яких немає нічого святого. Ще вчора, як любив повторювати батько, ця бидлота гадила у мармурові вази Зимового палацу в Пітері, а сьогодні нищить українців та плюндрує їхню землю…

— Уперед, браття! За Україну!

Гвинтівка — продовження його рук, зрослася гладким відполірованим стволом із шорсткими замерзлими долонями. Кривавий сніг замиготів під ногами. Йому навряд чи вдасться залишитися сьогодні живим. Але він не може так просто здатися смерті!

Справа і зліва уже точився запеклий рукопашний бій, а він біг уперед, наче все не міг обрати собі гідного суперника для поєдинку.

— Стой, щенок!

Зацідив прикладом у щелепу, і безлика постать у зеленкувато-сірій шинелі міхом гепнула на сніг. Оце тобі за «щєнка»!

Ще один у чорному матроському бушлаті майже беззвучно відкотився в бік.

Страх десь подівся, розтанув. Залишилася тільки холодна лють, навіть інстинкт самозбереження змовк. Ворог виріс наче нізвідки. Та й куди втечеш, коли, власне, біжиш не від, а на ворога?

І ось крик виривається з горла. Це кінець. Мабуть, кінець! Але куля зі свистом пролітає повз. Він чує, як дрижить холодне морозяне повітря і, здається, навіть бачить краєм ока цю смертоносну чорну цятку… Наче невидима рука янгола-охоронця вкотре відводить її в бік, подалі від скроні.

Його багнет пробиває шинелю і входить у вороже тіло так легко, наче воно зроблене з масла. Ворог повільно осідає, нанизаний на вістря. Виє від болю, востаннє криє добірним російським матом. Перед очима — спотворене болем і ненавистю обличчя. Плаский, кирпатий ніс, вискалені дрібні щербаті зуби… Ніколи не відчував у собі ненависті до людей. А тут… Клята орда! Скільки тебе прадіди товкли, а ти все одно приходиш на нашу землю! Навіть імення Бога перед смертю згадати не можеш!

Наступний виринає, наче з-під руки, але в долоні вже наготові ніж. Марко по рукоять заганяє його лезо просто в шию супостата і блискавично витягає; відчуває, як гаряча кров бризкає йому на обличчя, засліплюючи очі. Ну ось, згодився таки знову швейцарський ножик!

Та раптом щось пекучо-гостре пронизує йому спину. Трохи нижче лопатки. І все пливе, наче в тумані, і боляче стає до нестями.

— Марку, Марку, вставай…

Хтось зве його, і тому голосу вторить луна. Його кудись тягнуть, він ще встигає відчути, як замерзлі грудки землі впиваються в обм’якле тіло.

Біль викручує легені, забиває подих.

— Братчику, не вмираааай!

Марко підхопився на ліжку, важко хапаючи повітря пересохлими губами. Спазм до болю скував легені. Оглядівся, наче на якусь мить знову опинився уві сні, на полі бою. Але в кімнаті панували мир і спокій. Тільки червнева громовиця за вікном потрясала небесами.

Витер рукою холодний піт. Усе добре. Це був лише сон.

Крути, де загинули його товариші. Знову наснилися Крути. Як і тоді, після м’ясорубки Брусилівського наступу, він якийсь час приходив до тями. Прокидався серед ночі в холодному поту. Але криваві сни уже півроку як не тривожать його. І ось, знову… Треба просто зайняти мозок ділом, і все минеться. Добре, що він зараз не десь, Бог знає де, а вдома, у Кам’янці. Вдома навіть стіни допомагають! Марунька ще звечора насмажила пампушок із вишнями. У всьому домі відчувається аромат вишневого варення — дрилювала вишні цілий день, поки він розпаковував валізу, розкладав речі на свої місця та освоювався після тривалої відсутності.

Марунька все: паничу се, паничу те! Ну який з нього панич! Треба буде їй ще один вихідний дати, чи що, а то зовсім коло нього замотається.

Марко запалив свічку і босоніж почапав на кухню. Тут десь мали бути молоко та пампушки. Знайшов. Укриті чистим вишиваним рушником, вони причаїлися на столі, на здоровенній пласкій тарелі.

Налив молока і відкусив чималий шмат пухкої соковитої пампушки. Вишневий сік бризнув на рушник, наче кров…

От! Завтра Марунька сваритиме за таке нехлюйство.

Навіть не пам’ятав, коли востаннє міг собі дозволити отак, серед ночі, в спідньому та босоніж сидіти за столом, неспішно наминати пампухи з вишнями, запиваючи молоком.

Як же все-таки добре бути вдома! Завтра, можливо, із села приїдуть батьки. Він сповістив їх про свій приїзд. Мама, певно, звелася, чекаючи від нього звістки, мабуть, не раз думала, що нема вже її Марка на цьому світі… Аж ні, він живий і навіть, можна сказати, неушкоджений. Про решту їм знати не варто.

За останні кілька років Марку довелося бачити і робити таке, від чого люди сивіють. Але що до смерті — у нього всередині наче щось затверділо, закам’яніло, завмерло.

То, може, він уже й не здатний на нормальні людські відчуття?

Йому двадцять два, дяка Богу, і раз Господь зберіг йому життя до цієї миті, провівши крізь криваві місива, то є надія, що й далі оберігатиме.

Треба тільки в неділю піти, посповідатися до церкви та прийняти причастя. Не гоже думати, що він сам, своєю силою ото вижив та вийшов із пекла.

А що далі? У Кам’янці матиме що робити, окрім навчання в університеті, про яке давно мріяв. Хоч зайнятися науками хотілося, як і раніше, та не дуже розумів, як ото вдасться поєднувати службу з навчанням. Хоча йому одразу сказали: ректор Огієнко у курсі справи, запитань зайвих не буде…

Ну що ж… Тепер він по-справжньому служитиме своїй вітчизні, своїй владі. Справжній. Українській. Хоч і не дуже розумів, з чого починати ту службу. Одна справа — поле бою, чи там зняти вартових, а інша — ці шпигунські ігри. Генерал-хорунжий Снігірів, очільник Розвідочної управи, з яким мав у Проскурові розмову, наставляв його так: прогулюйся містом, прислухайся, заглядай в питейні заклади та в гральні клуби… Там багато балакають, багато почути можна. Заводь нових знайомих. Приглядайся до студентів університету. Серед них ворог може ховатися так само, як гоголівська мачуха серед русалок в «Утопленій»… Цікаво! Як же йому поєднувати навчання та походеньки в гральні клуби й питейні? Хоча… про таке поєднання інші могли б тільки мріяти…

За дверима щось гупнуло. Аж від несподіванки пампуха впустив у молоко.

Двері вели до комори. Може, щурі гарцюють? Підійшов, відчинив обережно і мало не остовпів: на холодній долівці, поряд з перекинутим мішком сиділа Марунька. Протирала заспані очі.

— Ой, паничу… Пробачте, будьте ласкаві…

— Ти що тут робиш? — запитав здивовано.

— Спала, паничу. Оце впала з мішків.

Марко ледве стримав сміх.

— Спала в коморі? Кімнат тобі в хаті мало? Тут же зимно зовсім! Геть здуріла, Марунько? Простудишся, кому потрібна будеш хворою?

Дівчина знітилася, підвелася, потираючи забите коліно.

— Ти хоч вечеряла? — запитав, подаючи їй руку. — Чи гадаєш, я сам ото все мушу з’їсти?

— Як можна, паничу Марку! Матінка ваша мене зі світу зживе, якщо я таке вироблятиму!

Так і наказала мені: ночувати в коморі, бути непомітною, пам’ятати своє місце..

— Мало що моя мама могла тобі казати… — усміхнувся Маруньці. — І перестань «паничом» мене звати. Немає тепер паничів. Та й ти — домашня наша робітниця, а не кріпачка, аби ночувати в коморі на мішку. Іди, іди, поїж та вкладайся в котрійсь із кімнат.

Марунька вже зовсім знітилася, а коли він простягнув їй кухоль молока й пампух, то й геть розгубилася.

— Марунько, раз я тобі панич, то слухай мене, — проказав Марко серйозно, заправляючи пасмо волосся, що вибилося у Маруньки з коси їй за вухо. — А з мамою я поговорю. То вона ще старими, дореволюційними порядками живе.

Дівчина несміливо надкусила пампуха і, не зводячи з Марка очей, запила молоком.

— А ви до нас на довго, паничу? — запитала.

— Як Бог дасть… Не знаю. В університет он вступив. Якщо мир буде — то надовго, — відповів і сам здивувався тому, що сказав.

Мир… Миром і не пахне. Це тут, у Кам’янці-Подільському, затишшя. Підозріле, наче перед громовицею. Треба бути дурним, аби сподіватися, що більшовики просто так дадуть спокій. Невже Петлюра на те сподівається?

Навіть між своїми, українцями, по обидва боки Збруча згоди нема. Чого чекати від більшовицької кацапні! Після Крутів зненавидів їх. Бо пам’ятав, скількох побратимів розстріляли, загубили в тому вимерзлому засніженому полі.

— Їж, Марунько, не поспішай, у тебе з рук ніхто не видирає, — проказав, дивлячись, як дівчина поспіхом давиться пампухом.

Вона раптом відклала кухоль і пампух, зайшлася плачем. Затулила обличчя долонями. Марко аж розгубився.

— Ти чого раптом? Маруню? Ну?

Вона заголосила.

Притулив до себе, обійняв. Із подивом спостерігав, як його власна рука гладить її голову. Він вже і не чекав, що його руки пам’ятають щось про ласку та ніжність.

— Ну, ну, ніхто тебе не образить більше. Я з мамою поговорю. Ти наче її не знаєш… Така в неї натура жорстка. Це тобі не тітка Дарина.

— То я з радості, паничу Марку, що ви повернулися, — проказала Марунька, витираючи сльози. — Пані Ганна наплакалася й намолилася — одному Богу відомо, скільки сліз пролито та молитов проказано.

— Ну все! — витер Марунці обличчя рушником, яким вона дбайливо накрила пампухи для нього. — Поїж і спати вкладайся. У котрій хочеш кімнаті. Пізно вже, аби отут сльози лити. І я піду теж. Добраніч, Маруню! Ось тобі свічку залишаю. Тільки не забудь, загаси.

Ліжко ще зберігало його тепло. Тоненько, жалібно скрипнуло під вагою тіла. Марко натягнув до підборіддя ковдру, згорнув під себе другу подушку і наче знову відчув в обіймах теплу, заплакану Маруньку. Цього тільки не вистачало! А тіло відчайдушно заволало. Вдихнув на повні груди. Треба спати. Завтра — купа справ, університет… Геть дурні думки!

* * *

Ранок після нічної негоди видався погожим та сонячним. Вітер за ніч геть обірвав пелюстки чайних троянд у садку, побив крислате листя винограду та пригнув до землі малинове пруття. Однак шкоди значної не наробив. Поки Марко вмивався, робив сякі-такі фізичні вправи, аби розім’ятися, та сьорбав чай з учорашніми пампушками, Марунька вже метушилася на кухні, готувала все до обіду, аби пані Ганна не сварила.

Марко не став якось особливо вдягатися. Власне — й не мав у що. З усього, що було, давно виріс. А ось військовий мундир із доброго англійського сукна. Лиш відпоров старі погони. Нема вже такої армії. Отак і піде. Може, по обіді й справді піти до кравця та замовити хоч якийсь костюм? Бо у військовому без погонів ходити по місту — воно якось по-дурному виглядає.

З Польських фільварок ішов навпростець, безкінечними сходами, через Смотрич, у Старе місто. Вдихав прохолодне свіже повітря, підставляючи обличчя сонцю. Мугикав під ніс афоризми латиною, котрі ще пам’ятав, і не вірив своєму щастю, хоч і розумів, що вся ця тиша і спокій оманливі й короткочасні.

В університет прихопив із собою шкіряний планшет. Швидше для виду, бо студентського причандалля вчора придбати не встиг.

А чи справді воно йому знадобиться? Снігірів он казав про те, що більшовицькі агенти ховаються всюди, навіть серед студентської молоді… То, може, краще вірний «Уеблі Скотт» за поясом, ніж чорнильниця в торбі? Хоча, як любив жартувати майор Дорофєєв з Одеської школи прапорщиків, за певних обставин згодитися може все, що трапиться під рукою.

Який дурний час! Коли не розумієш, хто поряд — друг чи ворог. А у цьому місті, схоже, зараз усе саме так…

Вирізняти ворогів та провокаторів тепер його, Маркова місія. І вона дуже відрізняється від диверсійної роботи в тилу ворога, яку він знав і яку доводилося виконувати.

Пройшовши парком, опинився напроти університету. Піднявся сходами, дивуючись, скільки тут люду. Мабуть, потрібно зайти спершу до ректора, пана Огієнка. Сповістити, що він прибув, що вже на місці.

Тільки от де той кабінет?

— Швед? То ти? Швед! То ти живий?! Марку!

Стрімко повернувся і сам вигукнув від здивування.

— Кость Чорницький! Костик!

Кого-кого не сподівався зустріти, так це його! Зауряд-прапорщика Чорницького, з яким місив ялові чоботи в Одеській диверсійній школі.

— Марку! Як ти тут? Оце так зустріч!

Він і сам не тямився від радості.

— Ну як… вступив, навчатися буду.

Кость поморщив носа, похитав головою. Веснянки на щоках розплилися у посмішці.

— Ти знаєш… Тут таке… Як на пороховій бочці. Тільки й чекаєш, що хтось почне гукати «Більшовики у місті!»

— Тіпун тобі на язик! Що ти мелеш! — скривився Марко. — Чув, що Петлюра скоро до Кам’янця прибуде? Що ми тепер — столиця всієї України? А ти — про більшовиків, хай їм грець!

Костик уже обхопив його за плечі і повів униз сходами, просто у двір.

— А навчання? — перепитав Марко.

— Ет! — відмахнувся Кость. — Яке навчання, коли я друга живого зустрів! Після Крутів — а я чув, що ти там був — гадав, ти загинув. А тут таке щастя… То, може, після занять майнемо куди, посидимо, побалакаємо…

Марко згідливо кивнув головою.

— Звичайно! Які можуть бути питання! Тільки я пригощаю, Костю!

— Як скажеш! — Кость прицокнув язиком. — А я тебе поверну у мирне життя. Тут же, у Кам’янці, все є! Навіть театр працює!

— Та ти що! — здивовано проказав Марко. — Давненько я не був у театрі. Востаннє — ще в Одесі. Пам’ятаєш?

— Аякже! — промовив Кость. — Ітак, он жіл тогда в Одесо…. — продекламував він із вдаваним пафосом. — Как денді лондонскій одєт…. — Ну от, є нагода побувати! — продовжив. — Спектаклі, до речі, йдуть українською. Столичні трупи приїжджають навіть… Може, підемо в неділю, ввечері?

— А чому ж ні… Підемо! Влиємося в місцеве богемне життя! — усміхнувся Марко. — Ти, я бачу, став завсідником театру?

— Ну… — Кость розвів руками. — Завсідник чи ні, але знайомства там певні маю.

— І що тому посприяло, Костю? — поцікавився Марко. — Яка мельпомена тебе зачарувала?

— Ну… — Кость розвів руками. — Мельпомена там дійсно є, і чарівна — варто зазначити. Аби не злякати удачу, я пішов твоїм шляхом — вирішив зайти з тилу. Ну, пам’ятаєш, як там у того ж Пушкіна «Чем меньше женщіну ми любім…»

Брова Марка поповзла вгору.

— Тобто?

— Книги, Швед, книги! У неї їх купа. Я ходжу до неї, як до бібліотеки.

Очі Марка округлилися…

— Ні, ну ти подивися, що Одеська школа прапорщиків з людьми робить! Якщо я правильно тебе зрозумів — ти зустрічаєшся з панянкою через те, що у неї гарна бібліотека? Костю, ти здоровий?

Чорницький розвів руками.

— Швед, вона — актриса, розумієш? Прима нашого театру! За нею впадає добра половина міста… Тож у мене було два шляхи: або зійтися з ними для чесного турніру, або вдавати, що цікавлюся не самою нею, а її книгами. Зате, — Кость лукаво посміхнувся, — жоден з них не має доступу до її гримерки та апартаментів. Я — маю. А там, як ти розумієш, карта по-всякому лягти може…

— І що, потрібна лягла? — поцікавився Марко.

Кость зітхнув, багатозначно поправивши на голові каскетку.

— Поки що не лягла, — і трохи сконфужено додав: — актриси… Ти ж знаєш, які вони, брате! Поки що я все ще читаю книги. Я ж не такий, як ти — рафінований інтелігент. Я простіший.

— Ну-ну, Пушкіна он як читаєш напам’ять… Не розумію, Чорницький, навіщо вдавати, що тобі подобається читати книги, коли ти захопився їх власницею? Ти збентежив панянку, тільки й усього… Може, вона навпаки чекає вияву твоєї уваги, пристрасті! Але… — Марко поплескав Чорницького по плечу. — Не бери мої слова до голови, я так давно не був у жіночому товаристві, що вже й сам не знаю, чи не розгубив ті крихти вміння залицятися до жінок.

— Ну, от і буде тобі нагода перевірити, — усміхнувся Кость. — Перевірити на собі чари прими Кам’янець-Подільського театру Олесі Дмитрівни Біличенко.

Марко зайшовся сміхом.

— А, мамо рідна! Гаразд, підемо, Костю, до театру. Ти заінтригував мене. А поки маю з’явитися до ректора та повідомити, що з нового навчального року до навчання приступити готовий.

— Якщо, звісно, той новий навчальний рік буде, — зітхнув Кость Чорницький. — Усе так непевно, Марку… Як би ми замість університетських лав та й не на фронт… Он 16-та дивізія, кажуть, усіх охочих до своїх лав приймає. Хлопці записуються туди, як навіжені. Тож і я до осені перекручуся тут, в університеті, відекзаменуюся і, певно, подамся до війська.

— Так нам же не вперше! — Марко поправив планшет. — Війна — так війна. Але спочатку, в неділю — до театру!

— Так точно! — козирнув Кость, приклавши руку до каскетки.

Він, як і Марко, доношував свій старий мундир із відпоротими погонами. Тільки от сукно його було не добротне, англійське, як у Шведа, а москальське, благіше. Зрештою, і чин зауряд-прапорщика порівняно з Марковим званням цільного прапорщика муляв Костя Чорницького не менше. Хто б подумати міг, що така маленька дрібничка на погонах може так гнітити! Швед — щасливець, улюбленець долі, герой! Вижити у тій брусилівській катавасії, більше того — за особисту мужність отримати два Георгія — 3-го й 4-го ступенів… Це не абищо!

Власне, поранення у Марка були серйозні, але знову видряпався. В Одесі, в школі прапорщиків вони і зійшлися з ним, потоваришували. Виявили, що земляки. Але Кость за поблажливою посмішкою та добродушним поглядом усе ж приховував якесь непевне сум’яття. Заздрив? Заздрив. Швед завжди був при грошах, завжди мав усе найкраще… І хоч із того найкращого по-товариськи перепадало і Костеві, та понад усе він жадав дорівнятися до Марка, перейняти його впевненість, його відчайдушність, його вміння триматися та без зайвих слів добиватися поставленої цілі…

Лише дурень міг погодитися ризикувати життям під Крутами. Кажуть, більшовики косили ту дрібку хлопченят, наче навіжені. Серед молоді таких, як Швед, досвідчених та загартованих в боях, на тій клятій станції були одиниці. Полягло чимало люду. Та Марко знову вижив! Навіть після важкого поранення! Його встигли свої затягнути до вагонів, урятували. А то б революційна матросня добила його прикладами та багнетами заколола. А ні, повернувся в лаврах героя…

І схоже на те, що Костів язик сьогодні вкотре зробив своєму власнику ведмежу послугу, розпатякавши про Олесю Біличенко, театр та сподівання зацікавити її у найглупший спосіб…

І чому в присутності Марка він стає недолугим та невпевненим? Чому плете все, що спаде на думку? Однак встояти перед спокусою похизуватися перед Шведом знайомством з Олесею він не зміг. Хоч і виклав усе в ненайпривабливішому для себе вигляді.

* * *

— Освоюєшся потроху?

Начальник Розвідочної управи, генерал-хорунжий Борис Снігірів, уважно подивився на Шведа. Запропонував сісти, сьорбнув чаю, перевів погляд на папери, розкладені поруч, на столі, чекаючи на його відповідь.

У світлі лампи вираз обличчя Снігіріва Марку завжди видавався якимось невиспаним та сердитим. Однак розмова з Марком на офіційну не скидалася.

— Ну, розповідай, — промовив уже м’якше, по-батьківськи. — У тебе око не змилене, Марку, тому твої донесення будуть особливо цінні.

— Усе гаразд, освоююся, — відповів Швед. — Побував в університеті, зустрів старого побратима, ще з Одеської школи прапорщиків…

— Хто такий?

— Кость Чорницький, товариш мій, із Волочиська родом. Ото, власне, з ним і вештаємося містом.

— Кость Чорницький, кажеш… — замислено промовив Снігірів, — Кость Чорницький… А він чого до університету? Теж, навчатися?

— Каже, що так… А ви знайомі з ним?

Снігірів якось непевно усміхнувся.

— Ти з ним будь уважним, Швед. Твій дружбан, Кость мав кілька нефайних епізодів, поки ти після Крутів у госпіталі відлежувався… Він тобі про то розповів? Чи мені розповісти?

— Кость? Кілька нефайних епізодів? — Марко здивовано подивився на Снігіріва. — Ні… Нічого не казав. Я ж після Крутів буквально випав із життя на півроку, поки рани зализував, тож мені про те, де він був і що робив після Одеси — нічого не відомо. А що з ним таке сталося?

— Нуууу… — потягнув Снігірів. — Він то явився до нас із покаянням, мовляв винен, біс попутав, не зрозумів одразу, не розібрався… Таких молодих людей, направду, багато.

— Господи… Та що з ним таке трапилось? — перепитав знову Марко.

— В Одеській школі прапорщиків, де ви навчалися, у вас був і третій товариш… Так? — проказав Снігірів, пильно дивлячись Маркові в очі. — Пам’ятаєш, як його звали?

— Третій товариш… Ааа, ну, так, Юрко. Юрко Коцюбинский. Ми тоді разом навчалися і товаришували, — відповів Марко. — Тільки от Юрко… наскільки мені відомо…

— От-от! — Снігірів клацнув пальцями. — Юрко. Поки ти під Крутами…

— Та під Крути і я потрапив випадково, — зітхнув Марко. — Як побачив, які хлопчаки йдуть необстріляні, мені й совісно стало, що я трохи більше вмію, а відсиджуюся у теплі. Та й не можна було тоді відсиджуватися. А там… просто поталанило мені, що живим зостався.

— Оце, Марку, в такі миті і визначається, що ти за людина. Чи запроданець, якого і через віки співвітчизники цуратимуться, чи той, хто готовий за свободу своєї землі життя покласти. А Коцюбинському совісно не було, як бачиш. Він у той самий час у Харкові свій народ мордував під червоними стягами. Ти, певно, начуваний про його харківські «подвиги»…

— Так, — Шведове обличчя спохмурніло. — Головнокомандувач червоного козачєства… Чув.

— Так от… — продовжив Снігірів: — Твій Чорницький служив при ньому. Служив недовго, може, з місяць. А як Юрко почав лютувати, то, каже, не витримав та й утік із Харкова назад, до Волочиська. Помилки свої визнав, сам прийшов, розкаявся… Мовляв, не усвідомлював, повірив другові, пройнявся ідеєю, а той завів під монастир… Але ж Марку… — Снігірів пильно подивився на Шведа. — Ви ж в Одесі не у дитячих яслах навчалися, чи не так? Диверсійна і розвідочна робота… І дурні там, наскільки мені відомо, довго не трималися.

— Ну, так, — погодився той.

— Звідки нам знати, — продовжив Снігірів, — що все це не розписана по нотах хитромудра партитура? Що Чорницький не виконує завдання того ж таки Коцюбинського? Що, коли він — завербований більшовиками агент?

Марко тільки розвів руками.

— Тому на рахунок Чорницького гризуть мене сумніви удень і вночі, — зітхнув Снігірів важко. — І хоч він демонструє із себе мало не святого янгола, що тільки-но з храму вилетів, та й наче з часу повернення ні у яких антиукраїнських справах помічений не був…

— Ви за ним уже встановили спостереження, чи що?

— Поки ні, — проказав Снігірів. — Ну так, здаля. І руку на пульсі, повір, тримаємо. Але те, що він раптом виявив бажання навчатися в університеті, і в той самий час, коли ти прибуваєш до Кам’янця, ви зустрічаєтеся на одному обійсті однієї і тієї ж альма матер… Мене це насторожує, — продовжив очільник Розвідочної управи. — Гадаю, відтепер за Чорницьким варто наглядати більш пильно, бо може статися, у твоїх старих друзів, Марку, на тебе великі плани.

На обличчі Шведа заходили жовна.

— Ви у тому сенсі, що мене спробують завербувати совєцьким агентом?

Снігірів кашлянув, підсунув склянку з чаєм і взявся виловлювати ложечкою жовте кружальце цитрини.

— У наш час все можливо. Ну, ти не сердься, розповідай, що там далі!

— Та я вже й не знаю, що розповідати, чи є щось важливіше, ніж те, що ви мені сказали… — промовив Марко. — Ну… Що там далі… Ще замовив у кравця костюм. У того, що на П’ятницькій, у закутку майстерня.

— Навіщо?

— Одинадцятого йдемо з Костем до театру, кажуть, п’єса гарна буде.

— Театр — це добре, Марку, — Снігірів погриз шкірку цитрини. — Одинадцятого вже й наш головнокомандувач до міста прибуде. Та й костюм цивільний якось природніше на тобі дивитиметься, ніж оцей старий френч. Ти придивляйся, прислухайся… У нашій справі важлива кожна дрібниця. І кравець, і товариш твій із Волочиська, і будь-хто інший — усі в тебе мають бути на підозрі. До того ж, маємо певні застороги…

Марко випростався на стільці.

— Які застороги?

— Інформація секретна. Але ти мусиш про неї знати… Останніми днями перехоплюємо уривки шифровок… Дуже дивних. Віршованої форми. Я такого раніше не зустрічав. Якийсь новий спосіб засекречувати інформацію чи що… Ось, поглянь, ти ж у нас грамотій, піїтики в гімназії навчали?

Снігірів підсунув ближче до Шведа аркуш з акуратно виведеними на ньому рядками.

— Польською… — проказав Марко. — Дивно…

Я нині без плаща подався з дому,

Бо днину обіцяла ти ясну.

Попав я в бурі клекітну содому,

А ти сховалась в тучу грозяну…[1]

Прочитав він ті рядки.

— Без плаща подався з дому… обіцяна ясна днина… буря… Туча грозяна… Хм… Дивне шифрування… Якісь вірші, — проказав Марко. — Однак, якщо виходити з контексту, то вони не такі вже й беззмістовні… Я б сказав — зовсім не беззмістовні.

— Швед, я в поезії не дуже, — відмахнувся Снігірів. — Ти не мудруй, кажи, що думаєш, не тягни.

— Як на мене, — Марко потер лоба, — якщо, звісно, це справді зашифроване послання, то мова може йти про якусь зустріч чи подію, яка не відбулася. Зауважте, тут сказано «бо днину обіцяла ти ясну...» — щось мало відбутися, якась важлива подія, і організатор запевнив, що все пройде гладко, та не так сталося, як гадалося… Судячи з усього, — додав Швед, — у того, хто мав здійснити заплановане, «попав я в бурі клекітну содому» — все пішло шкереберть. «А ти сховалась в тучу грозяну…» — грубо кажучи, агент не зміг вийти на зв’язок, бо зв’язкового шляк трафив…

— Так-так… — Снігірів згідно закивав. — У цьому є сенс… Але ж як заумно! Читай далі! — простягнув він ще кілька аркушів. На кожному з них були записані польською по кілька рядків:

І хоч лице моє дощем побите,

Ти осушила, вийшовши з-за хмар;

Лишилося в мені несамовите

Страждання — підступу твойого дар.

Марко знизив плечима.

— Я не переконаний, що зрозумів зміст послання на всі сто відсотків, але схоже, що недалеко від істини… До того ж… Гроза була сьогодні вночі. А можу я поцікавитися, коли перехопили цю шифровку?

— На світанні. Після грози, — відповів Снігірів.

Ти каєшся, та болю навісного

Тобі не втихомирити й на мить;

Покривджений не має втіхи з того,

Коли душа і в кривдника болить.

Але, о сльози, почувань перлини!

Обернуті в скарби твої провини,

— прочитав Марко з наступного аркуша.

— Я так розумію, з останніх двох рядків — у них таки все склалося… — Швед задумливо похитав головою. — «Обернуті в скарби твої провини…» — повторив замислено. — І часто ви таке перехоплюєте?

— Час від часу, — Снігірів трохи відсунувся, шкавульнув дерев’яною шухлядою, дістав із неї канцелярську папку.

— Ось… Усе, що маємо. Але варто зазначити, Марку, останні дні вони активізувалися…

— Ну так приїзд головнокомандувача на носі! — відповів Марко. — Хто знає, можливо, готується якась диверсія?

Снігірів зморщив лоба.

— Я давно торочу: ми недооцінюємо ситуацію у Кам’янці, — проказав він. — Відбили у ворога і тішимося. Але Кам’янець — занадто важливий стратегічний пункт, аби його більшовики отак легко віддали в наші руки. Занадто ласий шматок!

— Так і є, — спокійно відповів Марко. — І цілком можливо, що тут діють добре законспіровані більшовицькі агенти.

— БільшовицьКА агентКА! — з притиском проказав Снігірів. — Її звуть «Чорнява красуня». У більшості тих віршованих шифровок згадується саме таке псевдо.

— То не обов’язково має бути жінка, — похитав головою Марко. — Псевдо — на те і псевдо, аби приховати за собою особу свого власника. Цілком можливо, що і стать теж…

— Тобто, ти б, Марку, погодився, щоб тебе називали «чорнявою красунею»? — засміявся Снігірів.

— А яка різниця, якщо від того залежатиме моє інкогніто і безпека? — знизив плечима Марко. — Хай мене хоч «лісовою мавкою» називають, аби тільки завдання виконати!

Снігірів устав з-за столу, потягнувся, пройшовся кабінетом.

— Чаю будеш?

— Можна, — погодився Марко.

Поки Снігірів віддавав розпорядження, Марко ще раз пробіг поглядом ті віршовані рядки.

— Борисе Євгеновичу, що я думаю, — проказав він. — 3 огляду на приїзд до Кам’янця головнокомандувача, я би був насторожі, бо цілком можливо, мова йде про якусь більшовицьку диверсію…

— Ти розумієш, Шведе, — Снігірів почухав потилицю. — Я, звісно, думав про це і згодний із тобою. Але що саме вони збираються зробити? Куди вдарити? У нас — де не глянь — слабке місце. Скрізь охорони не наставиш… От якби знати напевне!

— Посильте охорону там, де вона є, Борисе Євгеновичу, або де вона конче потрібна, — проказав Марко. — Це убезпечить якусь частину слабких місць. А далі доведеться діяти по ситуації.

— Так і зробимо, — запевнив генерал-хорунжий. — А ти, Марку, нагостри вуха. Бо не до вподоби мені ця пролетарська поезія…

* * *

Коли повернувся додому, мати кинулася йому на шию. Залила сльозами. Обмацувала його обличчя, цілувала й гладила волосся. Батько лиш мовчки обійняв, усівся за стіл навпроти і, поки Марунька подавала вечерю, не зронив ні слова.

— Мамусю, ну, все ж добре, я живий, здоровий… Завтра набалакаємося! По обіді, — додав за хвильку: — Бо мені ж уранці — в університет!

— Марку… — батько важко зітхнув і перевів на нього сповнений болю погляд. — Ти у нас — єдиний син! Ти, лобуряко, знаєш, скільки разів ми тебе подумки вже ховали? Скільки разів думали, що тебе на світі немає? Доки то буде продовжуватися?

— Так війна за війною… Хіба я винен? — проказав Марко, наминаючи Маруньчин борщ.

Домашні харчі смакували йому неймовірно. За борщем, хоч і пізня година, Марко взявся за вареники з картоплею.

— А тобі більше всіх треба? — суворо запитав батько. — Ніяк зупинитися не можеш? Може, доста?

Марко похитав головою.

— Я вже так звик, тату. Спокій — то не по мені. Зрештою, я зараз тут, у Кам’янці… Навіть до університету вступив. Усе, як ви хочете.

— Не мороч мені голову, Марку! Знаю я твої химери. Тобі той університет потрібен, як п’яте колесо до воза. Надумав він коли вчитися! Знайшов час!

— А що не так із часом, тату? — перепитав Марко з абсолютно безневинним виглядом. Коли ж іще він у мене буде, як не тепер?

— У тому то й діло, що тепер — не час! І не вдавай із себе школяра нетямущого! Ти про нас із матір’ю подумав? — голос батька лунав майже загрозливо. — Про те, що нам на старості літ не буде кому очі закрити?

Марко мовчки їв. Сперечатися марно. Батько мусить виговорити свій біль та обурення.

— Ми виїжджаємо до Франції, Марку. Усі. Родиною. Зрозумів? Тітка Дарина зі своїм чоловіком кличуть нас, поки не пізно, їхати до них. Он листа нам передали. Тут, вочевидь, нічого доброго вже не буде. Я знайшов покупця на обійстя в селі. І тут спродаємося. Немає більше чого нам робити в Україні, хіба чекати власної смерті. Петлюра сьогодні в Проскурові, а завтра його серед живих нема… Більшовики як зайдуть до Кам’янця, знову різня буде, — продовжував батько. — Он у Проскурові які страшні погроми жидам робили наші ж, петлюрівські…

— То не петлюрівці, а зрадники… — відказав було Марко. — Петлюра розпоряджень громити євреїв нікому не давав…

— Та й більшовики перед тим із людьми не панькалися, — ніби не дочувши, продовжував батько. — Тут, у Кам’янці була теж одна, навіжена чекістка, Фанька Єрмолаєва, бігала вулицями в отакій вузькій шкіряній спідниці, шукала ворогів совєцької власті, кричала: «Мій наган ще сьогодні не снідав!» Ти хоч задумувався, Марку, хто ти є для них, більшовиків? Українець! Колишній унтер-офіцер царської армії, нагороджений за вірну службу Георгієм!

— Двома, — додав Марко, напівжартома демонструючи батькові два пальця.

— А тепер ще й до петлюрівців, мабуть, запишешся?! — не вгавав батько. — Хто ти для них, Марку? У будь-якому разі для більшовиків ти ворог! Ти подивися, Ганно, він ще й жартує зі мною, невдячний…

Мати лиш важко зітхала, переводячи погляд із сина на чоловіка, з чоловіка на сина.

— Я не жартую, тату. Георгіїв, справді, два, — відповів Марко, підносячи до губ серветку. — Третього і четвертого…

— Ти що, герою, смерті собі шукаєш? — гупнув батько по столу кулаком, аж тарілки на столі підстрибнули, і мати стрепенулася. Марунька, що якраз прибирала з-перед пані Ганни зайвий посуд — аж заціпеніла.

Марко перевів погляд на скляний глек із компотом у центрі столу — він дрижав, як у пропасниці.

— Я ще маю в руках достатньо сили, аби тобі по задниці ременя надавати, — проказав тато. — Якщо в дитинстві не лупив, то зараз надолужу! Геройствує він ту то переді мною!

— Та пізно вже, по задниці ременем, тату, — Марко якось кумедно усміхнувся. — Я вже давно не дитина. І нікуди звідси не поїду, — відповів безапеляційно. — Якщо доведеться, знову піду на фронт. І справді, їдьте з мамою до тітки Дарини самі. Я залишаюся. Комусь же треба і тут бути. Якщо не зупинимо більшовиків тут, вони зі всім світом зроблять те саме, що й з Україною. Це ж орда!

— Ти перечитався своїх книжок, Марку! — вже лагідніше промовив тато. — Не на те ми тебе ростили й виховували, аби поховати швидше, ніж самі помремо.

— Полишмо ту розмову! — зітхнула пані Ганна. — Сваритися з ним — то лиш самому нерви мотати. Ти його не перебалакаєш, — проказала до чоловіка. — Він у тебе жодного разу дозволу не питав, відколи шістнадцять виповнилося, то й зараз не питатиме. Якось Бог дасть… Може, ти, Маркусю, одумаєшся? Можливо, зважиш усе та й приїдеш до нас за який місяць?

— Добре, мамо, зважу, — відповів тихо.

— Ну от і добре! — пані Ганна полегшено зітхнула, хоч і розуміла — не бувати тому, щоб Марко так легко змінив свою думку.

* * *

А ти, коте Марку, ходиш по ярмарку,

Не купуєш, не торгуєш, тільки робиш сварку…

Марунька прибирала у вітальні, виспівуючи мало не на весь голос. Мати з батьком, поки він спав, ще на світанні подалися до костелу, на ранкову месу.

Підкрався до Маруньки тихо, наче й справді кіт. Повернув за плечі до себе.

Вона від несподіванки скрикнула, але пручатися не стала. Тільки смиренно випустила з рук віник. Хотіла й очі долу опустити, але він не дав, підняв пальцем підборіддя.

— То ти про мене, Маруню, виспівуєш? — поцікавився, заглядаючи у зелені Марунчині очі. — Га?

— Ні, то пісенька така дитяча…

— Знаю, що дитяча, — усміхнувся.

Маруньчині пухкі уста були, як ті вишні, з якими вона позавчора пампухи смажила.

— Ти вже з кимось цілувалася? — запитав із посмішкою.

Марунька захитала головою. Трохи злякано подивилася на Марка.

— Ні з ким, — відповіла тихо.

— Хочеш, поцілую? По-справжньому?

Вона знову трохи злякано глипнула на Шведа.

— Ти така красуня стала, Маруню… Аж дивно… — проказав тихо, пригадуючи ту опецькувату Маруньку, з якою колись, у дитинстві, грався у піжмурки та квача. — То що, цілувати?

Її темні брови заметушилися, зелені очі спалахнули смарагдами…

— Не бійся, то ж не боляче! — розсміявся з її страху.

Нахилився до обличчя Маруньки, торкнувся губами її уст. На якусь мить наче у прірву зірвався вільним падінням. Вона невміло відповіла на його поцілунок. Якось так, пожадливо розтулила рота.

— Ну ось, тепер знатимеш, як то — цілуватися по-справжньому, — відсторонився Марко від неї. — Солодка така!

— Ви, паничу, осьо на світанні крізь сон так стогнали… — проказала Марунька зашарівшись. — Аж мене налякали.

— Сниться всіляка дурня… То наче мене убивають, то наче я когось… — байдуже махнувши рукою, відказав Марко. — На війні і трьох днів достатньо, аби мізки навиворіт стали… А мені останнім часом ці сни знову спокою не дають.

Кость Чорницький не міг приховати збудження.

— Я сьогодні ввечері йду до неї, — проказав змовницьки, коли вони з Марком сиділи в затінку бузку, у сквері, поруч з будівлею університету. — Йду до Олесі Дмитрівни. Хочеш зі мною?

— Так ми ж у неділю домовлялися!

— Так у неділю ж — спектакль! То ми в залі сидіти будемо. А я тобі кажу про інше! Я іду ДО НЕЇ, розумієш? Додому!

— Ого… — Марко зачудовано поворушив бровами. — Тобто, на гостину? Ти камікадзе, Костю!

Чорницький вдоволено потер руки.

— Ні, я, звісно, не проти. Тільки йти в гості до дами якось не комільфо отак, — скривив обличчя Марко. — Мій костюм буде готовий лише до неділі, а у цьому френчі без погонів… може, хоч квіти врятують ситуацію?

— Я теж поки муштру в Одесі проходив, геть обносився, — зітхнув і собі Кость. Будемо обоє-рябоє….

Уперше за довгий час Марко відчував якийсь особливий трепет і хвилювання. Чорницький казав:

— Вона незрівнянна.

— Не повірю, допоки сам не побачу! — відповів Чорницькому.

Але справа була навіть не в тому, наскільки привабливою виявиться актриса Кам’янецького театру, Олеся Біличенко. Марко вже не пам’ятав, коли востаннє бував у такому товаристві. Мила веселушка Марунька — вона як сестра. Ну, не зовсім як сестра. Точніше, зовсім не сестра, особливо коли сьогодні вранці раптом до нестями закортіло її поцілувати. Але Маруня — то Маруня. Він зростав разом із нею, все дитинство поряд.

Інше діло — витончена панянка, актриса!

У руці тримав кошичок із маками — наймоднішими квітами цього сезону. І як на Марка — достатньо богемними. Та ще коробку найкращої львівської чоколяди — як її доправляли до Кам’янця? Мабуть, повітряними кулями. Чорницький же ніс у руках кілька книг, котрі брав у Олесі почитати. На правах її давнього знайомого і компаньйона не витрачався ні на квіти, ні на шоколад.

Біличенко мешкала у так званих «вірменських кварталах» Старого міста, якраз за будівлею духовної консисторії. Власне, тим жовтим двоповерховим невеличким будинком і розпочиналася вулиця Шпитальна, що тягнулася метрів на вісімдесят аж до будинку турецького паші, як його все ще називали містяни.

Тут, за словами Чорницького, Олесю Дмитрівну розквартирували, обіцявши всі вигоди та зручності: чисте повітря — для підтримання гарного самопочуття, прекрасний вид на Кам’янецький каньйон — для натхнення; гарних сусідів — для товариства. Будинок і справді можна було назвати богемним — його кілька квартир заселили всілякою вишуканою публікою, якби не дивне сусідство: з одного боку — гамірна площа Вірменський ринок, а зовсім поряд — вірменський шпиталь, який, правда, нова влада планувала закрити, а будівлю передати під помешкання офіцерським родинам. Однак через те, що життя у Кам’янці було наче на пороховій бочці, ніхто не був упевненим до кінця, що шпиталь той більше не знадобиться за призначенням.

Марко й Кость піднялися скрипучими дубовими сходами на другий поверх.

Пахло старим деревом, парфумами та чимось їстівним. Опинившись перед добротними дверима, Чорницький із загадковою посмішкою, ніби передаючи умовний сигнал, вигадливо постукав.

Двері ледь чутно скрипнули, прочинилися. Спочатку на відстань вузької щілини, потім ширше, і за мить вечірнє проміння вихопило струнку фігуру молодої білявої жінки.

Так. Вона була прекрасна. Сказати щось інше ні в кого не повернувся б язик. Така свіжа, тендітна, жіночна… Така… якою тільки може видатися жінка чоловікові, котрому війна замінила жіноче товариство.

— О, Костю… Це ви? — милозвучний голос пролунав тихо і хвилююче. — А хто то із вами?

— Це мій друг, Олесю Дмитрівно… Якщо дозволите. Мій товариш, Марко Швед, — відрекомендував Чорницький. — Ми з Марком навчалися разом. Він — кам'янчанин.

Погляд блакитних очей ковзнув по Марку якось насторожено, чи то йому так здалося, та вже за мить блакитні очі усміхнулися приязно і навіть кокетливо.

— Проходьте, панове! То у нас сьогодні справжнє товариство! Якщо, звичайно, — продовжила напівжартома, — вас, пане Чорницький, можна вважати гарним товариством!

Кость скривився.

— Невже Кость такий некомпанійський? — поцікавився Марко.

— Зараз самі все побачите.

Вона прослідувала попереду до кімнати, і у розливах вечірнього сонячного сяйва Марко мав змогу оцінити її жіночну поставу.

На ній була сукенка блакитного кольору, дивного крою, попід груди підперезана клиновидним поясом, розшитим бісером у тон. Наче й не жінка, а богиня якогось античного пантеону.

Мала золотаво-молочне волосся, за останньою модою викладене застиглою хвилею навколо обличчя. Звабливий кирпатий носик, спокусливі вуста.

— Це вам, — спромігся проказати Марко. — Я зачарований, бо все, що розповідав мені про вас Кость, виявилося правдою. Навіть більше, ніж правдою.

Олеся Дмитрівна усміхнулася, ощасливлюючи своєю посмішкою двох трохи розгублених юнаків. Прийняла квіти й шоколад, недбало залишила на вузькому різьбленому табуреті.

— Дякую, — проказала, усміхаючись кутиками вуст. — Мені приємно це чути. Прошу, панове, проходьте до вітальні! Може, вам запропонувати кави?

Марко ступив услід за Костем у простору кімнату. Таку ж вишукану, як і її господиня.

Книги, книги… Вздовж стін — шафи з книгами. Різними. Марко навіть не встиг туди оком кинути, бо віддати перевагу книгам у шафах, відволікши увагу від красуні Олесі Біличенко, було б верхом безумства.

А от Чорницький… Поклав принесені книги на їхні місця, на ті самі незрушені місця, де вони й лежали до того. Пройшовся пальцями по корінцях нових, котрусь із них розгорнув, потім іншу… Всівся на канапі і поринув у читання, наче у цій оселі ніщо не могло конкурувати за його увагу, навіть незрівнянна господиня.

— Ну от, а що я казала! — Олеся Дмитрівна показала поглядом у бік Чорницького.

Увійшла, несучи кавник та Марків шоколад, дістала порцелянові чашки, граційно всілася напроти.

— Це перевірка? — запитав Марко, не зводячи погляду з дівчини.

Вона обережно налила кави у його філіжанку.

— Яка перевірка? — проказала з тією ж загадковою посмішкою.

— Перевірка для чоловіків, — продовжував він. — Усі ці шафи з книгами… Не розумію, як можна помітити їх, коли поруч знаходитеся ви.

— Оригінально… — усміхнулася Біличенко, кидаючи погляд на зануреного у читання Костя Чорницького. — Але щось у тому є. Ніколи не розглядала книги у такому сенсі, але тепер скористаюся вашою підказкою.

— Зовіть мене Марком.

— Я запам’ятала ваше ім’я, Марку, — відповіла вона. — Отже… Ви радите перевіряти уважність чоловіків до мене завдяки цій бібліотеці… Якщо кидаються до шаф із книгами… чуєте, Костю, то гріш їм ціна?

Кость навіть вухом не повів.

— Ну, не так категорично, — похитав головою Марко. — Але щось у тому є… Ви привезли свою бібліотеку з Харкова? Кость мені казав, що ви раніше мешкали у Харкові…

— Ні, — Олеся Дмитрівна піднялася, підійшла до вікна. — Це не моя бібліотека, не моя квартира, тут майже нічого немає мого, окрім одягу, капелюшків та деяких особистих речей. Мене тут поселили.

— А господарі? Що з ними?

— Їх розстріляли більшовики. За рік до того, як Кам’янець захопили війська Директорії. Я тоді ще у Харкові працювала.

— О… Вибачте, якщо я засмутив вас, — Марко відчув, що у розмові завернув не туди. — Я не мав на думці вас засмутити.

— Нічого. Це правда… Мене поселили у цій квартирі, як тільки я переїхала до Кам’янця, і майже все, що тут є — мені не належить. Усе — чуже. Тому, коли познайомилася із Костем, а він зацікавився цими книгами, я дозволила йому читати їх і брати із собою… Книги забезпечують мені його товариство в цих чужих стінах. Нехай навіть таке, глухоніме…

Олеся Дмитрівна кивнула в бік Чорницького.

А той лиш на мить піднявся, аби торкнутися її руки вдячним поцілунком і прихопити зі столу Маркову філіжанку з кавою.

— Олесю Дмитрівно, Ви, як завжди, перебільшуєте! — проказав і знову занурився у читання.

— Ви перебільшуєте, Олесю Дмитрівно! — луною повторив Марко. — Така жінка, як ви, не може бути самотньою. Я гадаю, Кость використовує книги, як ширми, щоб через них милуватися вами… Повірте, він…

Біличенко не дослухала, бо, відійшовши від вікна, попрямувала до дверей.

Марко підхопився і пішов слідом за нею. В іншу кімнату, менш ошатну. А звідти, прихопивши цигарку, срібний мундштук та сірники, вона попрямувала на старий хиткий балкон.

— Я палю, — проказала вона якось винувато. — Бажаєте?

— Ні, — похитав головою Марко. — Але мені подобається, коли це роблять жінки. Хоч паління, кажуть, шкідливе. Так от, Кость…

— Ви хочете поговорити зі мною про Костя? — перебила вона з незмінною усмішкою, чиркаючи сірником. — А йому, як бачите, не до нас.

— Ммм…. Ні, не про Костя, — трохи розгублено відповів Марко, приймаючи з рук Бідиченко сірники. — Я хотів би поговорити з вами про вас…

— Про мене?

Вона обернулася до Марка, і йому перехопило дихання від тонкого аромату її парфумів, від аромату її подиху.

— Не паліть! — сказав тихо. — Ваш подих, як нектар, не надихатися! Тютюн спотворить його аромат.

Її брова здивовано поповзла вгору.

— Який вишуканий комплімент. Не думала, що у Кам’янці хтось здатен на такий. Добре, не буду. Приходьте в неділю на спектакль, — додала за мить: — Я гратиму. Постановка у баченні Крамовського не дуже, але мені моя роль до вподоби.

— Обов’язково. А якщо дозволите мені після спектаклю супроводити вас додому… — почав Марко.

Олеся Дмитрівна обвела поглядом його обличчя. Відклала на підвіконня мундштук.

— То що? — проказала повільно.

— То я буду найщасливішим у цьому місті! — закінчив він.

— Чим займаєтеся? — поцікавилася раптом.

— Вступив до університету. До того… служив у війську.

Біличенко вкотре всміхнулася якимось своїм думкам.

— Отже, Марку, ви прийшли сюди, бо захотіли познайомитися зі мною… — проказала вона. — І ви будете мені другом?

— Якщо забажаєте…

Дивна розмова. Вона переходила з теми на тему так раптово і одночасно так природно, що він не встигав навіть збентежитися. Вона щось запитувала — він відповідав. Поряд із нею час не мав значення. Розливався, як пара від вишневого Маруньчиного варення. І Марко відчув раптом, яку незрозумілу силу випромінює ця жінка. Наче туманом огортала його свідомість. Погляд її блакитних очей був невинно-дитячим і в той же час пронизував наскрізь.

Вона говорила, а він дихав повітрям, яке вона видихала. Вона дивилася у даль — а він не зводив з неї очей…

Не помітив, як смеркло, поки за спиною не виріс Кость.

— Олесю Дмитрівно, він зовсім вас заговорив?

— На відміну від вас, Костю, ваш товариш склав мені неперевершене товариство, — проказала вона тихо. — І говорила я, він слухав… На відміну від вас, — повторила, жартома давши Чорницькому щигля по кінчику носа.

Марко ковтнув повітря, наче прокинувся від марева. Вочевидь, зустріч підійшла до завершення.

— А ти що там вичитав, Костю? — спитав, аби спитати.

— Знайшов кілька цікавих книг… Якщо Олеся Дмитрівна дозволить…

— Звичайно, Костю, беріть, які вам подобаються чи зацікавили. Тільки не забудьте повернути, — згідно кивнула вона. — Раптом спадкоємці господарів квартири об’являться… Не хотілося б, аби по Кам’янцю ходили чутки, що актриса Біличенко роздарувала чужу бібліотеку.

— Ваше слово — для мене закон! — Чорницький по-гусарськи стукнув підборами.

У вітальні жовтувате світло згори з-під вигадливого абажура лампи освітлювало колом кілька книг на столі, відібраних Чорницьким.

— Ого… — проказав Марко, беручи до рук перший-ліпший томик. — Цікавишся Макіавеллі?

— А що такого? Його думки із приводу того, яким повинен бути державець, вельми доречні сьогодні. Може, начитаюся та й піду у владу? — відповів Кость, не приховуючи іронії.

— Гомер? «Іліада»?

— Так! — безапеляційно відказав Чорницький.

— Шекспір? Польською? — здивувався Марко ще більше.

В його руках опинився старезний пошарпаний томик Вільяма Шекспіра.

— Ні, Шекспіра я не беру, він тут лежав, — трохи роздратовано проказав Кость. — Шведе, а що тебе дивує? Так! Гомер, Макіавеллі, Шекспір… Як на мене — чудовий вибір.

— Та я не про те, Костю! — Марко розгорнув палітурки збірки творів Шекспіра. Всередині на пожовклому папері — якісь помітки, зроблені олівцем та чорнилом, суха вицвіла квітка нагідки замість закладки… «Друкарня І. Сцибор-Мархоцького, міста Миньковец, 1812….» — ледь розібрав Швед.

— Яке рідкісне видання! — Марко захоплено перегорнув кілька сторінок. — Ніколи не читав Шекспіра польською… Знаю, друкарня Мархоцького видавала «Гамлета», — проказав він. — Але цілу збірку Шекспіра…

Гортав сторінки, не вірячи своїм очам. Ану, що тут у нас? «Гамлет»… «Макбет»… «Річард III», — пробігся очима по змісту. — Сонети? — не втримався від захвату.

Раптом Маркову свідомість наче прорізало світлом. Наче хтось запалив у мозку здоровенний смолоскип: «СОНЕТИ! Ну, звичайно! Оті шифровки віршовані, перехоплені орлами Снігіріва — то ж сонети! Добротний авторський п’ятистопний ямб Вільяма Джоновича, розбитий на частини і записаний нетямущими радистами кожен куплет на окремий аркуш!»

Я нині без плаща подався з дому,

Бо днину обіцяла ти ясну.

Попав я в бурі клекітну содому,

А ти сховалась в тучу грозяну.

І хоч лице моє, дощем побите,

Ти осушила, вийшовши з-за хмар;

Лишилося в мені несамовите

Страждання — підступу твойого дар.

Ти каєшся, та болю навісного

Тобі не втихомирити й на мить;

Покривджений не має втіхи з того,

Коли душа і в кривдника болить.

Але, о сльози, почувань перлини!

Обернуті в скарби твої провини.

Перегорнув ще кілька сторінок книги, намагаючись опанувати себе. Ось цей сонет! Тридцять четвертий! Отже… для передавання зашифрованих повідомлень більшовицькі агенти використовують сонети Шекспіра у польському перекладі? До того ж з отакої старезної книги, яку тепер ніде не дістати, окрім як у чиїйсь приватній бібліотеці! Бідний Йорик! Схоже, «Інтернаціонал» та «Марсельєза» у них тепер не в фаворі.

— Чудове видання, — погодилася Біличенко. — Вибачте, Костю, але навіть якби ви й просили, я не могла б цю книгу дати вам. Її мені залишив до часу на зберігання один мій шанувальник, військовий. Олексій Трегуб. Казав, що та книга — його спадок від прабабусі, котра грала у приватному театрі якогось місцевого графа. Мархоцького, здається.

— О, то був вельми знаний граф, — проказав Марко, не випускаючи з рук книгу. — Бачите, Олесю Дмитрівно, цей екслібрис? Книга була видрукована в його приватній друкарні. Сам він мешкав у своїй власній Миньківецькій державі, де скасував кріпацтво років за шістдесят до відміни його російським царем. Мав свій театр, як вам уже відомо, друкарню, пожежну службу…

Навіть власні гроші — «миньки». Як забажаєте, то якось розповім вам більше, при нагоді.

— Нічого собі… — подивувалася Біличенко. — Мені нічого про вашого Мархоцького раніше не було відомо… А ця книга, до слова, з’явилася у мене вельми вчасно, бо наш керівник, Крамовський, загорівся раптом поставити уривки з «Гамлета» польською. Ми геть усі робили з неї переписи своїх ролей. Тож оберіть собі, — звернулася Біличенко до Костя, — якусь іншу книгу на заміну цієї, мій друже. Будь-яку іншу.

— Та мені й Гомера з «Государем» вистачить, — махнув рукою Чорницький. — Я й не збирався її брати. Шекспіра я прочитаю тоді, коли навчуся читати його в оригіналі, англійською…

Марко не пам’ятав, що сказав на прощання актрисі. Був наче уві сні. А коли торкнувся її руки, відчув, що конче має бути на тому спектаклі в неділю. От просто кров з носа! Бачити її. А після — торкатися, тримати за руку. Знову і знову.

Вже за дверима, вийшовши із під’їзду, Швед наче скинув із себе невидимі чари Олесі Біличенко.

— Уффф…. Ще такого мені не було! — проказав тихо до Чорницького. — Аж у вухах пінькає…

— Мені вже не пінькає. Звик, — відповів той. — Читання — найкращий спосіб не підпадати під жіночі чари й тримати ситуацію в контролі.

— Вона просто неймовірна, Костю! Вона красуня!

— Я й не сперечаюся, — Чорницький погладив долонею перев’язані зеленою стрічкою книги. — Але й гадки не мав, що ти такий емоційний та запальний.

Марко вдихнув на повні груди повітря.

— Знаєш, друже, я й сам-себе останнім часом не впізнаю. Мені знову сняться оті сни, як після брусилівської м’ясорубки. Пам’ятаєш, як я зривався в казармі, в Одесі? Сьогодні вранці на нашу Маруньку накинувся, з дуру, мовляв, давай я тебе поцілую, по-справжньому…

І знаєш… Здається, я хочу побачити її знову!

— Маруньку? — перепитав Кость, наче не второпавши, про кого Марко веде мову. — Твою доморобітницю?

— Та ні, Олесю! Я знову хотів би її побачити.

— Вітаю, Шведе, у товаристві прихильників актриси Біличенко! — насмішкувато промовив Чорницький.

— Дурний ти, Костю, як Беркові штани навиворіт! — відказав Марко. — Нічого не розумієш!

— Що ж тут розуміти, мудрагелю! Ти закохався… А у вухах пінькає, бо жінки давно не бачив так близенько… Марунька твоя не рахується.

Марко скривився.

— У тебе завжди одне й теж! Усе зводиться до жінок.

— Ну-ну, подивлюся, до чого в тебе зведеться… — зареготав Чорницький. — Тільки вважай, ти такий у Кам’янці не один. У тому й то секрет — бути біля неї поряд, але не підпадати під її чари, як решта. Не перетворюватися на раба біля її ніг.

Марко зупинився на якусь мить, змушуючи зупинитися і Костя. Потягнув донизу козирок його каскетки.

— І що з того? Що з того, що ти сидиш біля неї в якихось двох кроках і не насмілюєшся виявити почуття, ховаючись за палітурками книжок?

— Відчуваю себе всемогутнім, Марку! — відповів той.

* * *

Ледь наблизившись до будинку, Марко зрозумів: до ліжка він сьогодні ще не скоро втрапить. У вітальні горіло світло, попиваючи чай та неспішно розмовляючи з батьком, сидів ад’ютант Бориса Снігіріва, поручник Зіновій Корневич. Навколо, пораючись, дзигою крутилася Марунька.

— То ти тепер справді на уряд Петлюри працюєш? Чому не сказав? — замість привітання кинув Маркові.

— А що б то змінило, тату? — Марко стомлено потер обличчя руками. — Та й учора я сказав усе, що мав сказати.

Батько роздратовано встав.

— Можна мати повагу хоча б до матері, Марку, як не до мене…А то ми в повному невіданні. Приходить людина, чекає на тебе!

— Головнокомандувач у місті, — перебив Корневич, звертаючись до Марка. — Викликає вас до себе. Звольте піти зі мною. Просто зараз.

Марко кивнув, відчуваючи недобре.

— Чому такий поспіх? Що трапилося? — запитав у поручника вже на вулиці.

— Біда… Викрали кліше для друку грошей. В акурат перед приїздом головнокомандувача.

— Ну от! — проказав Марко недобре, гризучи губи. — От тобі й Шекспір! «Обернуті в скарби твої провини!»

— А навіщо більшовицьким агентам те кліше? Просто нашкодити, чи думають завалити нас 250-гривневими купюрами? — поцікавився Марко.

— Гадаю, перше — відповів Корневич. — Спробуйте виготовити в такій ситуації, як зараз, нове кліше… — відповів Корневич. — Оте, що викрали, дісталося нам ще від Скоропадського. З Києва доправляли. Іншого не маємо. Станок допотопний, хоч і «Краузе», золотої фарби для друку — теж катма, ледве насіння льняного для олії нашкребли по селах зо п’ятнадцять кілограм… А на цей номінал усі ми мали велике сподівання. Самі ж розумієте, Марку, гроші надруковані за кордоном ще доставити сюди потрібно. І не за безкоштовно. Огієнку вже доводилося на друкарській машинці білети малювати… Тому… навіть не знаю, що то воно буде, якщо не знайдемо те чортове кліше. Але я вам цього не казав, — додав Корневич. — Будьте ласкаві, зробите вигляд, що почули про то вперше! — він запалив папіросу і глибоко затягнувся. — Авто чекає біля церкви. Поспішаймо!

* * *

З Петлюрою він зустрічався не так давно у Проскурові, де, власне, його й ознайомили з місією. Та до цього дня вона мала якийсь дуже уявний сенс. Вочевидь, тільки тепер усе по-справжньому почнеться.

Минули освітлений ліхтарями університет. Проїхали на тихий провулок, до колишнього маєтку поміщиці Осавулової. Корневич усю дорогу мовчав, наче води у рот набрав. Мабуть, перестраховувався, аби знову не ляпнути зайвого. Хто знає, що це за птах — Марко Швед!

Резиденція Петлюри — розкішний одноповерховий маєток, ховалася у затінку велетенських кленів та пишних лип. Кращого місця для зручного перебування ставки головнокомандувача у Кам’янці годі було й шукати. Проминувши варту, в’їхали мощеною доріжкою у двір. Марко вийшов з автомобіля, вдихнув нічне повітря: пахло липовим цвітом, квітами, зеленню та димком від багаття. У садку не змовкали ні на мить цвіркуни. Підняв голову і впіймав себе на думці, що давно не дивився отак на зоряне небо. Хіба ще під час навчання в Одесі. Там воно якесь низьке, і зорі яскраві, здається, простягнеш руку — і вхопитися можна. А тут — всіяне зірками так само, але високе, не дотягнутися. Подумав, що добре було б отак, просто зараз дивитися на зоряне небо разом з Олесею Біличенко, лежачи на теплій, нагрітій за дня траві.

Зіновій Корневич, мабуть, угадав думки Марка, багатозначно похитав головою, мовляв, хлопче, ми не задля цього приїхали сюди, аби небо розглядати. Попрямував повз чатових до входу.

Вузенький коридор, потім інший. У просторій залі ще один чатовий, зігнувся над тумбочкою, щось пише.

— Ти що робиш? — тихо, але суворо поцікавився Корневич у юнака.

Хлопець умить виструнчився і папірець, на якому він щось черкав, разом із олівцем зник у його долоні.

— Сюди відбирали кращих, зрозумів? — проказав Корневич, простягаючи руку до юнака. — Кращих, а не всіляких жовторотих роззяв та нехлюїв. Дай сюди, що ти там писав!

Хлопець винувато поліз до кишені, куди вже встиг заховати те, що тримав у руці. Витягнув зім’ятий папірець та огризок хімічного олівця. Корневич розгорнув той клаптик: «Бій одлунав, і червоні знамена затріпотіли на станції знов…»

Ад’ютант здивовано підвів очі на хлопця. Мабуть, очікував, що то будуть рядки якоїсь любовної писульки, а не таке…

— Вірші?

— Так точно, — відчеканив юнак.

— Сотня Зубка-Мокієвського? — ткнув йому у груди пальцем Корневич.

Хлопець знову кивнув.

— То чого ж ти, голубе, про червоні знамена пишеш? — поцікавився Зіновій Корневич загрозливо. — Про ворогів України писати, стоячи на чатах під кабінетом головнокомандувача УНР — це вищий рівень зради і глупоти.

— Аж ніяк, пане, — відповів юнак. — То буде вірш про героїчну загибель гайдамаків. Тільки от часу ніяк не вистачає над римою подумати…

— Про гайдамаків, кажеш? — підозріливо перепитав Корневич, знімаючи з голови хлопця шапку. Під нею виявився козацький оселедець. — Ну-ну… — протягнув Корневич. — Про гайдамаків — це добре. Покажеш мені, коли напишеться. Тільки зараз — ні-ні! — помахав перед обличчям юнака вказівним пальцем. — Зрозумів, гайдамако?

Марко з полегшенням зітхнув, коли вони, нарешті, рушили далі. Чатовий, що під час несення варти біля кабінету головнокомандувача пише вірші, хай навіть і патріотичні, видався йому хлопцем приємним та щирим, але через отаких замріяних поетів-вартових і стається лихо. Марко то знав із власного досвіду. Підкрастися до такого та черкнути ножем по шиї — робота кількох секунд. А далі можна не те що кліше, а маму рідну винести.

Кабінет головнокомандувача втопав у тютюновому диму. Маркові аж очі защипало. Петлюра, освітлений зеленкуватим світлом лампи, сидів у тому мареві за масивним столом, перебирав разом із Снігірівим якісь папери. Його обличчя мало вигляд замислений і стомлений. Таким він і запам’ятався тим, хто зустрічав отамана сьогодні на пероні — непримітним, стомленим, у наглухо застібнутому френчі. Якби не знали, що то сам головнокомандувач Симон Петлюра, то й не впізнали б. Тому й прибув звечора, аби без помпи та урочистостей. Й одразу — до справ.

Збоку, майже на самому краю столу, тулилося дві склянки з чаєм у срібних підстаканниках. Кожного разу, коли Петлюра перегортав новий аркуш, здавалося, що зараз він зачепить ті склянки ліктем, і вони полетять на підлогу, наповнивши дзенькотом тишу кабінету.

— Де вас чорти носять? — проказав Петлюра до Корневича і, вказавши на стілець поруч, додав: — Сідайте, сідайте! Сідай, Марку! Ситуація така: викрадено кліше для друку грошей, — почав без передмов. — Кліше 250-гривневої купюри! Планували в роботу запустити оце днями. Зіновій мені доповів, що тебе ознайомили із ситуацією й текстами радіошифровок. Що скажеш? Яка твоя думка?

Марко стенув плечима.

— З текстами шифровок дійсно ознайомлений, пане головнокомандувач. Але про те, що днями до друку готується 250-ти гривнева купюра, мені не було відомо. Чую про це вперше.

Корневич поник головою, поглядаючи з-під лоба то на Марка, то на Снігіріва.

— Інакше я б сказав, — додав Марко, — що крадіжку, напевне, можна було попередити.

— Що ти маєш на увазі? — поцікавився Снігірів. — Яким чином? Варти там було достатньо. Кліше просто винесли і, вочевидь, свої.

— На цю думку мене наштовхнув текст шифровки, яку ви мені показували, — відповів Швед. — Пам’ятаєте рядок «Але, о сльози, почувань перлини! Обернуті в скарби твої провини»… Обернуті в скарби твої провини, — повторив він. Інтерпретувати цей рядок було б не так складно, якщо знаєш, що днями до друку готується великий наклад 250-гривневих купюр — пряма асоціація зі скарбами. Але мені про це ніхто не сказав.

— Не думаю, що Марку про це треба було конче знати, — промовив Снігірів. — Друк купюри мав відбуватися у цілковитій секретності.

Петлюра спересердя ляснув долонею по стільниці, аж ті склянки з чаєм підстрибнули.

— А про що йому ще не треба знати, Борисе? Він тут не хлопчина на побігеньках! — а далі, вже спокійніше: — Корневич, накажіть заварити чаю та якихось канапок натесати, бо ми тут, вочевидь, надовго сьогодні! Вартових допитали? Що кажуть?

— Усіх вартових затримано, знаходяться під охороною, — відповів Снігірів. — Допитали усіх — ніхто нічого не бачив. Та пролетарська поезія зовсім збила мене з пантелику, пане головнокомандувачу! — винувато й водночас роздратовано проказав Снігірів.

— Поезія, до слова, зовсім не пролєтарська, — відказав Швед. — Нормальний п’ятистопний ямб… Читаючи кожен стовбець на окремому аркуші, я одразу того не второпав, тим більше — польською Шекспіра від роду не читав, але потім зрозумів: це сонет. Сьогодні випадково натрапив — тридцять четвертий.

— От тобі й на! — Снігірів всівся напроти. — То більшовицькі агенти Шекспіром балуються?

— Виходить — так… — розвів руками Марко. — Тільки переклад дуже специфічний. Вірші беруть із збірника, виданого у 1812-му році на приватній друкарні графа Ігнація Мархоцького, у містечку Миньківці. Це видання — раритет. Знайти його можна тільки у приватних бібліотеках. Я сьогодні в тому переконався. До того ж, — продовжив Марко, приймаючи з рук поручника Корневича склянку з гарячим чаєм, — «чорнява красуня», про яку йдеться в інших шифровках — не зовсім грамотний переклад. В оригіналі, у 144-му сонеті, цей вираз звучить як «смаглява леді». Не розумію, чому автор цих шифровок уживає саме «чорнява красуня».

— Тільки Шекспіра нам тут не вистачало! — Снігірів роздратовано відсунув склянку, хлюпнувши гарячим чаєм собі на руку. — Дурня якась!

— У них теж не всі від плуга й борони, — Марко потер стомлені очі. — Є, видать, й інтелектуали, що полюбляють витончену гру…

Марко раптом втупився поглядом у Снігіріва.

— Що таке?

— Річ у тім, що схоже видання Шекспіра я побачив в одній приватній бібліотеці, в домі відомої кам’янецької актриси. Вона розповідала мені, що керівник театру, Крамовський, раптом зібрався ставити «Гамлета», польською. Оцей керівник театру може бути нам вельми цікавим… — продовжував Марко. — Ми перехоплюємо шифровки у вигляді сонетів Шекспіра, а тут — ціла п’єса, публічно, на сцені міського театру… Та під таким соусом можна ворогові інформацію про цілий наступ передати! Розумієте? Актриса Біличенко обмовилася, що Крамовський, директор театру, просто загорівся ідеєю поставити уривки «Гамлета» польською. Це видається підозрілим.

— Ти натякаєш, що керівник театру Микола Крамовський може бути більшовицьким агентом й у такий спосіб передавати ворогу інформацію? — запитав Петлюра. — Я особисто знайомий із Крамовським, він завжди видавався мені досить щирим у своїх переконаннях та й, окрім театру, його більше нічого не цікавить. Але, звісно, сьогодні такі часи настали, що все може бути. А звідки у тієї пані Біличенко така книга? — поцікавився Петлюра знову.

— Книгу їй ще раніше дали на зберігання, то сімейна реліквія. Якийсь вояк, бабця котрого грала у приватному театрі Мархоцького…

Марко на мить замислився.

— Вояк? — перепитав Снігірів.

— Так вона мені сказала… — відповів Швед. — Хлопець з її слів небайдужий до театрального мистецтва і намагався у такий спосіб завоювати прихильність актриси, аби допомогла йому влаштуватися на роботу до театру.

— Зовсім люди подуріли! — не втримався Снігірів. — Війна іде, а вони у театрі грати… Кому ті театри потрібні сьогодні?

— Не скажіть, Борисе Євгеновичу… — заперечив Марко. — Театр може справно служити державі, якщо там гратимуть те, що відповідає державній політиці… Он взяти хоча б того ж Шекспіра і його театр…

— Марко правий, — погодився Петлюра. — Може, він нехай зосередиться на театрі, раз так вдало там знайомства завів? А інші працюють по інших напрямках?

— Теж про це думаю, — проказав Снігірів з посмішкою. — Марко у нас естет. Так і зробимо, пане головнокомандувачу.

— А що каже постраждалий, котрий стеріг приміщення? — поцікавився він.

— Нічого не каже, пане головнокомандувачу… Його вдарили по голові, мало черепа не проломили, він нічого не пам’ятає… — відповів Корневич.

— Можна мені до нього? — проказав Марко. — Хотів би сам розпитати його про все. Бажано просто зараз.

Снігірів похитав головою:

— Козак сотні Зубка-Мокієвського, Олексій Трегуб, зараз перебуває у лікарні, під охороною. Можна не поспішати, до ранку він ніде не подінеться.

— І все ж таки… Пане головнокомандувач… — Марко подивився на Петлюру, але тут же перевів погляд на генерала-хорунжого Бориса Снігіріва. — Перепрошую, як ви сказали, його ім’я?

— Олексій Трегуб.

— Треба негайно до лікарні! — Швед піднявся на ноги. — Пане головнокомандувачу, дозвольте скористатися службовим автомобілем? Це важливо! Шекспіра книгу, яку я переглядав у тієї актриси, дав їй на зберігання саме він, Олексій Трегуб!

— От курва… — промовив Петлюра. — Негайно вирушайте! Корневич, забезпечте усе!

— Заховати збірку Шекспіра, з якої береш тексти для шифрування в квартирі актриси… Ідеально! — пробурмотів Снігірів.

— Так, він може виявитися більшовицьким агентом, — відповів Петлюра. — Негайно до лікарні, посилити охорону, Трегуба допитати!

— Буде виконано! — відповів Снігірів. — Марку, поїдете з Корневичем.

За кілька хвилин Швед разом із Корневичем уже їхали нічною вулицею до земської лікарні — великої блідо-рожевої будівлі, де сьогодні здебільшого лікувалися вояки, хворі на тиф, що косив нещадно, доганяючи тих, кому вдалося вціліти на полі бою. До палати, у якій знаходився Олексій Трегуб, їх провела чергова медсестра — дрібна жіночка у білому очіпку, що старанно прикривав її волосся.

— Вже пізня година, хворий спить, у нього ж струс мозку, голова розбита! Хлопцю спокій потрібен! Чи не можна вранці оці ваші розмови… — не встигла доказати вона.

— Не можна, — відрізав не дуже ввічливо Корневич, прочиняючи двері до палати, у якій спав Трегуб, одночасно демонструючи вартовим свою посвідку.

— Увімкніть світло! — проказав Корневич до медсестри. — А ви, Олексію, бачу, не спите? Піднімайтеся! — скомандував Корневич. Той навіть не ворухнувся.

Хлопець сидів на підлозі, біля ліжка, обпершись спиною, якось неприродно розкинувши худі довгі ноги.

Марко, що йшов позаду Корневича і готувався витягнути свою посвідку для вартового, кинувся вперед, до Олексія Трегуба. Клацнув вмикач, кімнату залило світло, і страшна картина виникла перед очима усіх присутніх: до залізного бильця ліжка була прив’язана саморобна мотузка, сплетена із порваного на смужки простирадла. Корневич не помітив її у темряві. Вона тягнулася вниз, обхоплювала вузлом шию хлопця. Олексій Трегуб був мертвим.

— От тобі й маєш… — тільки й проказав Марко. — Вже й посиніти встиг… Мабуть, минуло кілька годин…

Медсестра налякано заніміла, забилася у куток.

— Самогубство? — промовив Корневич. — Схоже на те… Наче сам укоротив собі віку.

Гукнув вартових, аби вийняти тіло Трегуба з петлі.

— Не поспішайте! — зупинив його Швед. — Воно справді нагадує самогубство, але краще тіло оглянути так, як воно є. Чи сам він, чи йому допомогли. Після того витягнемо. Треба гукнути лікаря, сестро, щоб оглянув тіло… Маєте такого?

— Та ніч на дворі, патологоанатом буде тільки вранці, — боязко відказала вона.

— Хто сюди входив востаннє і коли? — гаркнув Корневич до вартових. Хлопці розгублено мовчали, метикуючи та пригадуючи, як воно було.

Марко тим часом обдивися навкруги. Переступив через ноги покійного Трегуба, заглянув за ліжко. Що ж такого могло статися, що здоровий, молодий парубок накинув собі петлю на шию?

— Хлопці, що скажете? Не мовчіть. Хто востаннє тут був? Коли? — перепитав Марко вартових. — Пригадуйте, пригадуйте, хлопці!

— Крім медсестри та якогось офіцера зі ставки головнокомандувача, нікого, — проказав один з вартових. — Але ми перевіряли документи усіх візитерів, як і було наказано…

— У мене не перевіряли! — зауважив Марко.

— Офіцер із ставки? — тим часом перепитав Корневич.

— Так, він представився, показав свою посвідку, пробув хвилин зо двадцять з покійним, поговорив і вийшов, — розповів хлопець.

— Представився? Як його звали? Як він виглядав? Швидко! — крикнув Корневич. — Пригадуйте, роззяви!

Вартові переглянулися між собою.

— Ну як виглядав… — почав один. — Ще досить молодий, був одягнутий, як ви, — кивнув він на Марка, — у френч без погонів.

Корневич просто шаленів.

— Звідки ти знаєш, що він був офіцером, якщо погонів не мав?

— У посвідці було вказано офіцерський чин… здається…

— Здається йому! — крикнув Корневич. Підійшов майже впритул до хлопця. — А ім’я? Ім’я! Ім’я пам’ятаєш?

— Марко Швед, здається… — проказав вартовий.

Корневич переглянувся із Марком.

— От, чорт! — вимовив Марко, повільно ховаючи свою посвідку назад до кишені.

— Так точно, офіцера звали Швед Марко. Я ще подумав, що, мабуть, його предком був якийсь швед, якого під Полтавою, тойво… у полон узяли…

— Ееееет! — майже простогнав Корневич. — Неуки!

— Полишмо емоції, — проказав Марко, тим часом оглядаючи акуратно складений на стільці одяг Олексія Трегуба. — Треба сповістити про смерть підозрюваного головнокомандувачу. Де той лікар подівся?

Раптом Марко щось намацав у нагрудній кишені. Обережно дістав двома пальцями. То був клаптик паперу з поспіхом виведеними на ньому рядками:

Не плач за мною, мила, не заводь,

Як дзвони сповістять у скорбній тиші,

Що хробам оддали вже мою плоть,

Що відійшов я в засвіти гидкіші.

За світ гидотний; я тебе люблю,

Тому волію, щоб мене назавше

Забула ти, ніж мала б од жалю

Всихати, ці рядки мої читавши.

А як згадаєш ти про мене знов

Тоді, коли змішаюся з землею,

Не побивайся — хай твоя любов

Погасне із свідомістю моєю.

Не хочу, щоб великомудрий тлум,

Твою скорботу піднімав на глум.

— Що там, Марку? — поцікавився Корневич. — Що знайшов?

— Знову Шекспір… Наскільки я розумію, знову сонет… — розвів Марко руками. — Нагадує передсмертну записку, так немов би хлопак наклав на себе руки через нерозділене кохання…

* * *

Авто чмихаючи в’їхало на подвір’я маєтку поміщиці Осавулової.

Чекати «трупного дохтора», як називав патологоанатома поручник Корневич, не стали. Тіло Трегуба перенесли у трупарню.

— Сьогодні матимемо безсонну ніч, — проговорив Зіновій Корневич до Шведа, вибираючись із автомобіля. — От зібралося все докупи! І треба ж — саме в той день, коли головнокомандувач приїхав…

— А по-іншому й не буває, — відповів Марко. — У всій цій історії мене найбільше турбує, що то за дурня з перебраним, у якого посвідка на моє ім’я… Хто він і чому посвідка саме на моє ім’я? — Будемо розбиратися, — зітхнув поручник. — Але по всьому видно, Марку, це той, хто вас добре знає. Хлопці, — прикрикнув він до вартових, котрі похнюплено сиділи на задньому сидінні, — виходьте, голубчики. Заночуєте сьогодні тут, у кімнаті чергового…

У кабінеті Снігіріва Марко ще раз розгорнув записку, пробіг очима і відчув, як у нього в середині все холодіє. Вояк, що мав охороняти кліше у приміщенні будівлі Експедиції, отримує чимось важким по голові, кліше викрадають, вояка з розбитою головою і струсом мозку доправляють до земської лікарні, де він накладає на себе руки після візиту невідомого суб’єкта, у якого посвідка на ім’я Марка Шведа… А ще важливо те, що він знаходить у кишені Трегуба: прощальну записку з сонетом Шекспіра про смерть і нерозділене кохання… Олеся! Ну, звичайно! Записка могла бути адресована саме їй!

Снігірів протер сонні очі.

— Так, головнокомандувач, самі знаєте — з дороги, тільки недавно спати вклався, — повідомив він безапеляційно. — Про все доповімо йому вранці. Кажи, що там сталося! — звернувся до поручника.

Поки Корневич доповідав про усе, що трапилося в лікарні, Марко місця собі не знаходив.

— Актриса Олеся Біличенко… — промовив Швед. — Вона може бути у небезпеці. Трегуб неодноразово бував у неї, сподівався, що вона складе йому протекцію перед керівником театру… До того ж поява невідомого, що представлявся моїм ім’ям…

Снігірів якось непевно похитав головою.

— Тільки цього нам не вистачало, невідомого з фальшивою посвідкою на твоє ім’я. До речі, Марку, ким тобі доводиться ця актриса? Дамою серця?

— Я всього лиш хвилююся, що ця жінка може постраждати, — відповів Швед. — Як я казав, покійний Трегуб залишив пані Біличенко збірку Шекспіра на зберігання. Вони спілкувалися. Це мені відомо з її слів. Я не можу того стверджувати з упевненістю, але, можливо, він був небайдужим до неї. До того ж знайдено ще один шекспірівський сонет у його кишені. Він дуже схожий на ті шифровки, що ваші перехоплюють. Правда, цей сонет більше нагадує передсмертну записку, призначену коханій жінці, але не факт, що його було адресовано саме Біличенко… То вже моє припущення. Але якщо таке припущення зробив я, то про те, що Трегуб спілкувався з нею, могли знати й інші… Може, поставити охорону біля її будинку про всяк випадок?

— Так, звичайно, — Снігірів дістав аркуш паперу й послинив олівець. — Не те що може, а треба! Кажи адресу.

— Шпитальна, один, — назвав Олесину адресу Марко. — Я з вашого дозволу поїду теж, маю переконатися, що дівчина у безпеці.

— Значить, дама серця, — Снігірів пильно подивився на Марка. — То, може, й сам тепер охоронятимеш її?

— Пане очільнику, нашу охорону вже вдруге пошивають у дурні! Іронія тут ні до чого, — відповів Марко. — Хлопці дійсно геть не досвідчені, діти зовсім!

— Так і ти від них за віком недалеко втік! — сердито проказав Снігірів і поглянув на Корневича, той лиш мовчки розвів руками. — Добре… Відведи охорону, переконайся, що з тією актрисою все в порядку, і спати. Вранці — в університет, далі — сюди. Все-таки не жарти! Маємо пограбування, вбивство, передсмертну записку та фальшиву посвідку на твоє ім’я. Просто цирк!

— Граються з нами, як кіт з мишами! — дорікнув й собі поручник.

* * *

За освітленою площею Вірменський ринок, де тепер розташовувалося Міністерство військових справ УНР, починалася справжня темінь. Далі, правда, тьмяно світилися гасові ліхтарі біля вірменського госпіталю та аж ген, далі, біля маєтку турецького паші. Ще за кілька днів до приїзду Петлюри там розквартирували офіцерів. Мешканці ж будинку по Шпитальній, 1 мирно спали. Корневич зупинив авто віддалік і запитально глянув на Шведа.

— Ви надовго, юначе? Бо, враховуючи прихильність до вас головнокомандувача, я, певно, мушу вас доправити аж до самого дому.

Швед хмикнув.

— Я піднімуся до актриси Біличенко, перевірю, чи з нею все гаразд, і вже своїм ходом доберуся. Мені, самі знаєте, з гори на долину, та й удома.

— Як знаєте, — знизив плечима Зіновій Корневич. — Зброю маєте?

Марко дістав з-за пояса револьвер.

— Ось!

— Непогано, — присвиснув поручник Корневич. — Нумо, хлопці, слухай сюди! — звернувся він до вояків, що мирно подрімували на задньому сидінні.

Та Марко вже того не чув. Перебіг вулицю і, в кілька стрибків подолавши у темряві сходи, опинився перед квартирою Олесі Біличенко.

Завмер. Перевів подих. Лише тепер зрозумів, що від хвилювання серце лупиться в грудях, як спійманий горобець у силках.

Чомусь пригадав, як віртуозно постукав у двері минулого разу Кость Чорницький, і постукав у двері й собі так само.

— Олесю! Олесю Дмитрівно! — промовив приглушеним голосом. — Відчиніть!

Прислухався. За дверима панувала тиша. Постукав ще раз, голосніше, без вигадок. І в ту ж мить вчувся йому наче шурхіт босих ніг. Однак двері ніхто не відчинив.

— Олесю Дмитрівно, то я, Марко Швед, пам’ятаєте мене? Відчиніть, будь ласка.

Дивне прохання — відчинити серед ночі двері чоловіку, з котрим вона знайома суто символічно…

Шурхіт за дверима тепер став виразнішим. Вочевидь, вона стояла там, вслухалася у його голос, намагаючись спросоння зрозуміти, що відбувається.

— Олесю Дмитрівно, вам може загрожувати небезпека! Я тільки переконатися, що з вами все добре… — проказав Марко знову, остаточно відчуваючи себе повним телепнем.

Тепер уже не крилася. Шурхіт став голоснішим, мабуть, одягала щось на себе. А далі Марко почув її сонний, роздратований голос.

— То справді ви, Марку? Що вам потрібно? Ви бачили, котра година? Ви хильнули зайвого? Ідіть собі, не псуйте моє враження від нашого знайомства таким немудрим учинком.

Він зітхнув, обдумуючи, як краще відповісти на це абсолютно логічне заперечення.

— Олесю Дмитрівно, я тверезий і, Богом клянусь, не маю наміру образити вас. Єдине — переконатися, що з вами все гаразд.

— То вже ж переконалися! — почулося з-за дверей. — Я ж з вами розмовляю, живісінька-здоровісінька! Зі мною все добре, Марку. Тепер ідіть собі!

— Дещо сталося. Дуже недобре.

У відповідь — тиша.

Він зітхнув. Почувався йолопом. А раптом вона в помешканні не одна? А раптом у неї побачення з якимось кавалером? А він отак, по-дурному грюкає в двері, будить її та вимагає відчинити…

Повернувся, усвідомлюючи власну глупоту, ступив на старі східці. Корневичу, якщо той ще не поїхав, скаже, що з нею все гаразд, а сам побуде трохи з охороною… Якщо у неї хтось зостався на ніч, то хоч дізнається, хто. Раптом то Кость Чорницький! Оце б було верхом глупоти!

А зрештою… Яка різниця? Він і знайомий з цією жінкою всього кілька годин… Розмова про книги та мистецтво… Він давно не спілкувався з жінками, це все, як каже Кость, із голодухи за товариством прекрасної статі… Тьху, дурня якась лізе в голову!

Стара потерта дошка скрипнула під ногою. Марко ледь устиг ухопитися за поруччя, аби не запороти носом у ті кляті сходи. І в ту ж мить скрипнули за спиною двері помешкання Олесі Біличенко.

Він огледівся, завмер від несподіванки. У дверях зі свічкою в руці стояла вона сама. Зачіска «Холодна хвиля» так само бездоганно обрамляла її обличчя, наче жінка і не вкладалася спати.

З-під довгої мереживної сорочки виглядали босі ноги. На грудях вона стискала кінці шалі, що недбало огортала її спину, залишаючи оголеними тендітні плечі.

— Марку… — проказала вона якось розгублено і тихо. — То, все-таки, може поясните, що трапилося? Чому такий пізній візит?

Він ступив ближче, захоплено розглядаючи її у цьому майже містичному світлі. В очах Біличенко читалася суміш цікавості й дитячого подиву.

— Я перепрошую… — мовив нерішуче. — Я не смів би вас турбувати так пізно, якби не одна неприємна обставина.

— Що ж то за обставина? — поцікавилася вона.

— Дещо трапилося, і ви можете бути в небезпеці, — почав було Швед.

— Марку, в цьому місті ми усі в небезпеці! — проказала Біличенко, підступаючи до нього ближче. — Час, самі знаєте який. До того ж я ніколи нікому не відчиняю уночі. Особливо чоловікам, з якими знайома всього кілька годин. Але тут… Так стукати за північ у двері може, направду, людина, котра або щиро турбується за мене, або геть захмілілий, або…

Олеся злегка всміхнулася одними кутиками вуст. І він мимоволі перевів на них погляд. Знову відчув бентежний, майже дитячий аромат її теплого, ще сонного тіла. Тонкі нотки парфумів не встигли вивітритися з часу їхньої зустрічі. Та невидима аура огортала Олесю Біличенко від голови до ніг.

— Або… — луною повторив Марко, відчуваючи, як його груди і голова наповнюються незрозумілим теплом, як від міцного коньяку, котрим якось смакував в Одесі.

— Або закоханий, — спокійно проказала Біличенко, не зводячи погляду з Марка. — Отже, ви… — мовила вона, витримуючи паузу. — До якої категорії віднесете себе ви, пане Марку?

— Отже я… — луною повторив Марко.

— Ну? — її брівка насмішкувато поповзла вгору. — Перше, друге чи третє?

— Отже я закоханий, — проказав він просто.

Доторкнувся руки, в якій вона тримала свічку. Гарячий віск капнув на його пальці, та він навіть не відчув того, бо опинився занадто близько від неї, в середині її містичної аури. Подих Олесі майнув по його обличчю, і Марко ледь усвідомлюючи, що робить, нахилився і поцілував її уста м’яким обережним цілунком. Вона відповіла. Спочатку так само обережно, ніби боялася сполохати саму-себе, а потім… То був цілунок зовсім інший, не такий, як Маруньчин; не пожадливо-невмілий, а цілунок справжньої жінки, сповнений пристрасті і бажання.

Марко відчув це всім своїм єством і, не звертаючи уваги на те, що розтоплений віск капотить на його руку, знову поцілував її.

Другою рукою обвив її стан. Під тонкою тканиною сорочки її тіло видавалося ще тендітнішим та гнучкішим.

Вони трималися за ту кляту свічку, що захляпувала гарячим воском підлогу, шаль та його руки, як за єдине, що ще могло повернути їх до свідомості, та Біличенко дмухнула на полум’я, і вони з Марком опинилися в цілковитій темряві, відчуваючи лише збитий від пристрасті подих один одного.

Обвила його шию руками, ступила крок назад, за поріг, утягуючи його всередину свого помешкання, як у пастку, і він, утрачаючи голову, піддався цьому натиску.

На мить вона вивільнилася з його обіймів, навпомацки вміло клацнула защіпкою і знову притулилася до нього ніжною пружністю грудей, підставляючи обличчя для поцілунків.

— Марку… — прошепотіла здавлено. — Хочу тебе. Зараз. Негайно…

* * *

— Тепер ти розповіси мені, що трапилося? — промовила запізніло, бо це — найперше, що б мала дізнатися у нього, ще до того, як він поніс її на руках до кімнати, тьмяно освітленої гасовою лампою. Ще до того, як вклав її на постіль та став цілувати ще пристрасніше, промовила вдавано-байдуже, піднімаючись із ліжка та запалюючи гасову лампу на столику поряд. Цей юнак отримав, чого бажав. Її. Тепер, напевно, буде намагатися крутити нею, як циган сонцем.

Переступила через одяг Марка. Зброя, його револьвер, лежала поруч, просто на килимі. Чи справді цього бажав він, а не вона?

Думала про Марка, відколи він з Костем Чорницьким пішов, обіцявши побачитися з нею після спектаклю, пригадувала колір його очей, обриси вуст… Такий солодкий, такий ніжний… Не соромилася ні своєї, ні Маркової наготи. Тепер і Марко міг розглядати її в усій красі: витончену, граційну статуру, тонку талію та округлі стегна, всю привабливість та чарівливість Олесі Біличенко.

Скільки ж йому років? Двадцять? Двадцять два? Де ж так кохатися навчився? То вона у свої двадцять п’ять уже бачила «і Крим, і Рим». А він? Цей замріяний і лагідний хлопчина в її ліжку?

Повернулася з мундштуком із вправленою у нього цигаркою та сірниками. Присіла спиною до нього, на край ліжка, присунула ближче важку порцелянову попільничку з голенькими амурами.

Марко звівся на лікоть. Провів пальцями по ніжній шкірі її спини, піднявся, поцілував крило лопатки, далі шию, і перш ніж Олеся чиркнула сірником, забрав у неї мундштук.

— Ти обіцяла мені не палити, пам’ятаєш?

Вона повернулася до нього, відкладаючи в бік сірники.

— Так, вибач… Я справді обіцяла, — промовила вона, ламаючи цигарку в долоні.

Слухняно лягла горілиць.

— Хлопець, що приніс тобі на зберігання томик Шекспіра… — проказав Марко. — Він помер. Наклав на себе руки.

Біличенко здригнулася, рвучко піднялася.

— Олексій? Трегуб? — запитала вона. — Як? Чому?

— Не знаю… Це мені невідомо, — відповів Марко, знову вкладаючи її біля себе. — Його знайшли у лікарні, вже мертвим, витягнули із зашморгу. Я тому свідок…

Біличенко затулила обличчя руками.

— Боже… Боже… Але чому? І що він робив у лікарні?

Марко нахилився до неї.

— Він стояв на варті. Його вдарили, розбили голову. Ото й опинився у лікарні. Але навіщо накладати на себе руки… Я теж не розумію.

— Може, зі страху, що його звинувачуватимуть у чомусь?

— Так, може бути і таке, — погодився Марко. — Із приміщення, біля якого він ніс варту дещо викрали. Дещо важливе. Однак це не привід накладати на себе руки. Та якщо у Трегуба була тонка вразлива натура театрала… Ти казала, він полюбляв театр…

— Боже… Який світ страшний настав… — прошепотіла Біличенко. — Олексій поліз у зашморг… А ти… ти мені про це повідомляєш… у ліжку! Але я тоді не розумію, чому ти прийшов до мене серед ночі? Мене у чомусь підозрюють?

— Ні, ні… Звісно, ні! — Марко перегнувся через неї, потягнувся до френча, що лежав поряд із ліжком на килимі. Дістав з кишені клаптик паперу.

— Хоча дещо може тебе стосуватися. Ось… Я знайшов це у кишені Олексія Трегуба… Це його передсмертна записка. Точніше — сонет Шекспіра. Польською. Ці слова… — невпевнено й обережно промовив Марко. — Вони могли б бути адресовані коханій жінці, розумієш? І я подумав, що, можливо, ця записка призначалася тобі, бо переклад польською, наче з того томика Шекспіра, котрий Трегуб залишив тобі на зберігання.

Біличенко взяла з рук Шведа той клаптик, розгорнула його і піднесла ближче до гасової лампи.

Не плач за мною, мила, не заводь,

Як дзвони сповістять у скорбній тиші,

Що хробам оддали вже мою плоть,

Що відійшов я в засвіти гидкіші

За світ гидотний; я тебе люблю,

Тому волію, щоб мене назавше

Забула ти, ніж мала б од жалю

Всихати, ці рядки мої читавши.

А як згадаєш ти про мене знов

Тоді, коли змішаюся з землею,

Не побивайся — хай твоя любов

Погасне із свідомістю моєю.

Не хочу, щоб великомудрий тлум

Твою скорботу піднімав на глум.

— Ти казала, що була добра з ним, і він був небайдужим до тебе… — додав Марко. — От я й подумав…

— Я казала, що він хотів грати у театрі і сподівався, що я допоможу йому туди потрапити! — ковтаючи сльози, відказала Олеся. — Як шкода! Бідний хлопець…

Марко взяв з її рук ту записку.

— Якщо хочеш, я поверну тобі її, коли слідство буде завершене.

— Не потрібно… — витираючи сльози, відказала Біличенко. — У мене з Трегубом не було ніяких особливих стосунків, аби він міг писати мені такі рядки… І якщо ти сьогодні тут, щоб вивідати у мене щось, то мені нічого невідомо!

— Олесю, люба… — промовив нарешті Марко. — Ти пробач, усе виглядає справді по-дурному, але я прийшов сюди вночі, бо хвилювався за тебе. Самогубство Трегуба ще не доведене, і я попросив, аби для тебе виділили охорону… Якщо Олексія справді вбили, тобі може загрожувати небезпека, розумієш?

Біличенко повернула до Марка заплакане обличчя.

— Це правда?

— Так, — відповів він. — На дворі будинок відтепер охоронятимуть. І тебе… Мусиш потерпіти цю незручність якийсь час.

— Я не про те… — прошепотіла Олеся. — Ти направду хвилюєшся за мене?

— Так, — знову проказав Швед. — Дуже.

Вона знову обвила його шию руками, притягнула до себе.

— Ти перший, хто говорить мені такі слова. Хто турбується про мене так щиро… Але ж ти не такий простий Марку… Ти ж не просто хлопець з університету? Я не настільки дурна, я розумію: у тебе є власна зброя. Ти — військовий, що працює на нову владу..

— Щось таке… — тихо відповів він. — Та це не має жодного стосунку до нас із тобою. Повір.

Біличенко провела пальцями по його спині, намацала під лівою лопаткою шрам. Завбільшки, як п’ятак. Нижче ще один.

— Що це за сліди?

Марко зітхнув, похитав головою. Підніс її руку до губ.

— Шрами від куль? Ти встиг повоювати? — не вгавала Олеся. — Де?

— Та нічого особливого… Вже все погоїлося й забулося.

— Де? — повторила вона. — Скажи мені…

— Перше поранення — то під час Брусилівського наступу. Друге — під Крутами.

— О… — з болем в голосі проказала Біличенко. — Бідний мій Марку! Ти так близько бачив смерть! Там, під Крутами, так по-дурному полягло скільки молоді… Я була тоді в Києві, бачила, як їх хоронять. Стільки люду зійшлося… Де ж вони всі були, як ці бідні хлопчики гинули?

Він закрив їй поцілунком уста.

— Перестань… Не треба про це…

— Чому? Бо ти працюєш на цю недолугу владу? — запитала вона. — Я не дуже розбираюся у політиці, але… Хіба вони здатні захистити когось, не кажучи вже про цілу державу? У них же нічого немає… Он навіть кліше для друкування грошей і те у Петлюри з-під носа викрали…

Марко здивовано поглянув на неї.

— Звідки ти про це знаєш?

— Теж знайшов мені таємницю… Та про це все місто знає… — Олеся потягнулася до нього. — То Олексій Трегуб постраждав, охороняючи те кліше?

Марко знову вклав її, як дитину, на подушки.

— Полишмо цю розмову, Олесю…

— Наш керівник театру, Микола Крамовський, завжди у курсі всіх подій у місті… — продовжувала вона. — Те, що знає він, знає його коханка, Ольга Татарінова. А те, що відомо Ользі, знає весь колектив, до останньої прибиральниці і білетера… І в результаті все місто…

— Це небезпечно. Тобі не потрібно про це говорити… — проказав, цілуючи її.

— Я ж тобі кажу, а не комусь іншому, — зітхнула Олеся. — Я взагалі намагаюся тримати рот на замку. Але тобі… тобі хочу вірити!

— Біля твоїх ніг — усе місто… — Марко нахилився, роздивляючись обличчя Біличенко.

— Все місто, і нікого… — прошепотіла у відповідь Олеся. — Якщо тільки ти…

Він не дав їй доказати, бо затулив поцілунком уста.

* * *

Про Петербург Микола Савович згадувати не любив. То була давня й не вельми пристойна сторінка в житті Крамовського. До приватного театру місцевого аристократа, скандально відомого князя Мещерського Микола Савович потрапив ще в отрочі літа, й зовсім не через талант лицедійства.

У ті роки юний, миловидний Микола Крамовський тільки розпочав службу трубачем у лейб-стрілковому батальйоні столичного гарнізону. Притаманна князю слабкість одразу виділила звабливого стрункого юнака серед інших під час військового огляду. Мещерський був другом царя Олександра III, й того дня прибув разом із його імператорською величністю в розташування гарнізону.

А далі Крамовський був запрошений князем на приватну партію більярду і з поважної гостини повернувся, не тільки втративши юначу цноту, але й при грошах.

З того часу князь запрошував Крамовського приватно «зіграти партійку-другу» мало не щотижня і врешті, втративши всіляку обережність, перестав навіть шукати слушні приводи, аби побачитися зі своїм новим коханцем.

Про інтимні зустрічі князя Мещерського і юного трубача стало відомо графу Келлеру, у підпорядкуванні якого знаходився лейб-стрілковий батальйон. Келлер, будучи людиною благородною, намагався всіляко вплинути на Крамовського, соромив його наодинці і навіть намагався перешкодити тій великосвітській «грі у більярд», зацідивши трубачу в обличчя. Однак гроші Мещерського робили свою справу: про сором Миколи нікому не було відомо, окрім Келлера, а от «виграші» у «більярдних партійках» із Мещерським дозволяли юному Крамовському вести у Петербурзі доволі пристойне й безбідне життя.

Зрештою, терпіння втратив і сам князь, обурений таким протистоянням із графом Келлером. Накапав на воєначальника імператору, й Олександр, не довго думаючи, відсторонив упертого поборника моралі від служби.

Келлер не залишився у боргу: скандал набув чималого розголосу, й попутно осоромленому Крамовському нічого не залишалося, як покинути військову службу й прийняти запрошення князя перебратися до його маєтку, на Спаську.

Однак, потрапивши у повне розпорядження Мещерського, Микола зрозумів, що не все так безхмарно: численні коханці князя претендували не лише на його увагу, але й на утримання, що, відповідно, врізало пайку самого Крамовського. І тоді Микола вигадав ідеальний вихід: аби не чекати, коли його благодійник замінить його іншою «одаліскою», запропонував Мещерському створити приватний театр, котрий не тільки підніме престиж самого князя, а й стане додатковим джерелом доходів.

Мещерський погодився, і Крамовський, щоб не перейти на цілковито вільні хліби, мусів віднайти у собі необхідний театральний талант… Так він став артистом, занурився у театральну справу, поміж спектаклями вдовольняючи зовсім інші потреби гурмана Мещерського.

Та з часом театральні бажання князя зійшли на пси, а ревнощі нового княжого коханця, якогось відставного корнета Бурдукова, що не мав ні гідної освіти, ні виховання, але умів задовольняти князя краще за інших, довершили справу. Мещерський боготворив цього юнака, не соромлячись називав його своїм Адонісом і влаштував тому небувалу, як для повії, кар’єру при дворі.

Крамовський мусів звільнити покої і, позбавившись утримання й привілеїв штатного коханця, мав шукати іншої долі.

Театр усе ж міцно увійшов у його життя. Та в Петербурзі кожна собака пам’ятала, ким довелося йому побувати до того, як він виявив у собі театральний хист. Потім був Київ, а потім — Харків.

Уже облаштувавшись у Харкові, Микола Савович сподівався, що привиди минулого тут його не потривожать, але даремно. Якось випадково дізнався і про свого колишнього покровителя: Мещерський навіть після смерті залишився тим, ким його у Петербурзі іменували за життя — «Содому князем і громадянином Гоморри». За сім років до своєї кончини в Ісідорівській церкві Олександро-Невської лаври він за тисячу рублів викупив для себе й свого улюбленця Бурдукова одне на двох двоярусне могильне місце, аби й після смерті бути з коханцем нерозлучним.

У липні 1914-го князь Мещерський помер, перед тим призначивши своїм спадкоємцем того ж таки невігласа Бурдукова. Дякуючи невпинним прижиттєвим піклуванням князя, його коханець і без того перебував на посиленому утриманні: обіймав при дворі посади камергера самого государя, служив при міністрі внутрішніх справ чиновником для особливих доручень.

Крамовський же всіма силами намагався перегорнути цю соромітницьку сторінку своєї юності, завдяки якій відкрив у собі не тільки неприродний потяг, але й талант театрального актора.

Позаду залишилися недолугі ролі, життя почало налагоджуватися. Витончена натура Миколи Савовича прагнула душевної рівноваги й творчої самореалізації. Він мав шанс облаштуватися і в Одесі. Однак відчував, що там йому не вправитися, не стати тим, чиє ім’я пам’ятатимуть роками. Хіба що вдовольниться роллю хлопчика на побігеньках у корифеїв. Та життя раз по раз вносило свої корективи.

Інша справа — Кам’янець! Він усе ще сподівався, що там вдасться почати все заново, бо йому назавжди запам’ятався той день, коли він побував тут ще у 1910-му, в грудні, напередодні католицького Різдва, разом із трупою театру свого тезки, Миколи Садовського.

Хурделило так, що, здавалось, голову зніме. У таку негоду вирушати на гастролі, тим паче без нормального транспорту й забезпечення було верхом безумства, однак керівника театру це не зупиняло. Залізничної колії до Кам’янця тоді ще просто не існувало. Їхали екіпажами, злі й мовчазні, проклинаючи заметену дорогу та собачий холод, кутаючись у реквізитні жупани й кожухи, поміж собою перешіптуючись, що гастролі, вочевидь, підуть коту під хвіст, бо кому буде цікаво у таку заметіль іти до театру…

Але раптом, на під’їзді до міста, мало не в чистому полі, їх зустріло численне товариство кам’янецької інтелігенції. Та зустріч була такою зворушливою і трепетною, що розчулила усіх, їх не просто чекали серед засніженого поля. Їх обігріли, напоїли гарячим чаєм і супроводили аж до самого міста. А далі задубілих акторів зустрічні розселили знову ж таки по своїх власних оселях. Крамовському тоді випало квартирувати у місцевого лікаря, пана Костя Солухи, людини вельми широкого світогляду та великих устремлінь. Такими з розповідей його колег-акторів виявилися усі, хто приймав і гостював у себе трупу Садовського. З таким товариством у Кам’янці можна було мати справу! Такі люди розумілися на мистецтві!

З того часу Крамовський загадав собі, що Кам’янець-Подільський саме те місто, де він міг би розвернутися; місто його масштабу. Він прославить Кам’янець театральний, а кам’янецький театр прославить його.

Тим часом Кам’янець, як і всю Україну, лихоманило. Здавалося, всі, хто претендував хоч на якусь владу в державі, мали за діло честі помітити тут собі територію. З Петлюрою ж Крамовський познайомився тільки цьогоріч, на початку квітня, коли у Кам’янці напівофіційно зібралося вельми добірне товариство — справжній політичний бомонд. На велике здивування Миколи Крамовського, його теж було запрошено на це заінтриговане зібрання, що радше нагадувало таємне засідання масонської ложі.

Однак Крамовський завжди вважав себе виключно людиною мистецтва, театралом й, відповідно, далеким від політики та всіляких навколополітичних інтриг, аж поки Симон Петлюра не пояснив йому, що, власне, театр і є політикою. До того ж, це не сьогодні і не ним вигадано. У вирі подій, котрі полум’ям охопили молоду Українську Республіку театру та культурі, за словами Петлюри, передбачалося чільне місце. Крамовському ця мова сподобалася. Коли до Кам’янця повернулися більшовики, йому було гарантовано безпеку, та він добре розумів, що будь-яка наступна зміна влади для нього — смерті подібна. Однак із приходом УНР його чіпати не стали; колишній Пушкінський дім назвали Шевченківським театром, і Крамовський ретельно підбирав відповідний репертуар, найкращі україномовні п’єси. Запрошував на гастролі відомі театральні колективи, переманював талановитих акторів, обіцяючи визнання та славу. Так у його колективі опинилися юна зірка Харківського театру Олеся Дмитрівна Біличенко.

От і сьогодні Микола Крамовський вирішив не вдарити обличчям у грязюку перед новою владою, і на честь приїзду головнокомандувача Армії УНР у театрі дати гідний спектакль — «Наталку Полтавку» з актрисою Біличенко у головній ролі.

В залі яблуку ніде впасти. Містяни, облишивши свої буденні справи, прийшли як один. Партер, ложі, балкон — усі місця, як у добрі старі часи були зайняті, білети розкуплені. Микола Крамовський передбачав такий аншлаг, проте розумів: ним завдячує не тільки спектаклю. Сьогодні у центральній ложі був присутній сам головнокомандувач військ УНР, Симон Петлюра. Передбачалося, що після спектаклю очільник нової української влади виголосить перед громадою промову, тож кам’янчани, в першу чергу, зібралися тут заради цього визначного моменту, щоб почути, що скаже головний отаман. А Крамовський торжествував. Настав час для театру, як і обіцяв йому Петлюра колись, стати політикою. Тож відчував себе мало не Шекспіром на службі у королеви. Власне, поставити Шекспіра в оригіналі було його давньою мрією, та не всі актори володіли англійською. А от польську розуміли усі. Правда, поляками тут, у Кам’янці сьогодні не дуже тішилися, та Петлюра пообіцяв, що скоро все зміниться. Польща має стати надійним союзником, бо у боротьбі проти більшовицької навали Україні чекати допомоги більше ні від кого…

«Петлюра ж не черствий солдафон, — справедливо міркував Крамовський. — Колишній журналіст, перекладач, гуманітарій, словом! Йому сам Бог велів опікуватися культурою та мистецтвом!» Подумки дякував Богу, що Кам’янець відтепер — столиця, і якщо так піде далі, аншлаги у Шевченківському театрі стануть звичним явищем. Вечорами після спектаклів він уже не раз обдумував, як представить Петлюрі своє бачення подальшого розвитку театру, як запропонує оновити інтер’єр та декорації, відкриє нові штатні одиниці художника та костюмера. Звичайно, все це потягне на значні суми, але ж театр вартий того! Адже Петлюра сам зазначив: театр тепер — це державна політика!

* * *

— Маю тобі дещо сказати, Костю…

Чорницький здивовано перевів погляд на Марка. Той сьогодні — любо глянути — вичепурився, як на сватання. Новий сірий костюм, замовлений у кравця з П’ятницької, сидів на ньому, як влитий. І де у старого в такі прикрі часи знайшлася така добротна тканина? До костюма — світлий капелюх, що тепер лежав на колінах у Марка. Зрештою, гроші здатні творити чудеса у всі часи, а у Марка вони були завжди.

Як і домовлялися, вони прийшли на спектакль. Правда, з великими труднощами дістали квитки на найбільш віддалені поганенькі місця.

— Що таке, Шведе? Ти сьогодні якийсь нервовий… У чому справа? Твоїй витонченій натурі не до вподоби, де ми сидимо, чи те, як сьогодні грає пані Біличенко? — пошепки поцікавився Чорницький. — Як на мене, Олеся неперевершена навіть у компанії цих недолугих партнерів.

— Ні, вона справді грає бездоганно, — прошепотів у відповідь Марко. Стиснув пальцями балконне перилко, оббите червоним оксамитом. — Та й що до місця мені байдуже. Я не про те. Маю тобі сказати дещо важливе, Костю.

Позаду шикнули. Тому довелося змовкнути.

— Ну, що таке, Марку? — перепитав Чорницький знову. — Сказав «А», то кажи вже «Б».

— Учора… Між мною та Олесею Дмитрівною…. дещо сталося. Розумієш? — Марко виразно подивився на Костя. — Я вирішив тобі сказати про це одразу, аби потім наші стосунки не стали для тебе сюрпризом.

На обличчі Чорницького застиг незрозумілий вираз.

— Коли? — запитав він. — Коли це ви встигли?

— Я нічого такого конкретно не планував, — почав Марко. — Але так уже сталося. Я випадково опинився там, у її будинку серед ночі.

— Як це… випадково? З якого-такого дива?

— Молоді люди, може, ви замовкнете вже нарешті? — поважна пані у капелюшку боляче тицьнула ручкою парасольки Маркові у спину. — Я змогла придбати квиток на сьогоднішній спектакль мало не під стріхою, — обурено додала вона. — Так ще й ви теревените безперестанку!

Марко скривився. Пані втрапила йому парасолькою просто в болючий шрам під лопаткою. А окрім всього іншого, Швед упізнав у тій пані свою літню сусідку, пані Ліпінську.

— Ну? — не вгавав Чорницький. — То, може, все-таки розповіси?

— Я уже й сам не радий, що сказав тобі це посеред спектаклю, тепер спокою не даси. Так сталося, — проказав Марко знову. — Пам’ятаєш, Олеся розповідала про хлопця, який залишив їй на зберігання отой томик Шекспіра?

— Ну?

— Він наклав на себе руки, Костю. Я був свідком, як його витягували із зашморгу сьогодні вночі. А в кишені у того хлопця знайшли щось схоже на прощальну записку, адресовану коханій жінці.

— I?

— Я мав підозри, що та записка адресована Олесі Дмитрівні і повинен був переконатися у тому, що їй нічого і ніхто не загрожує…

Чорницький похмуро відвернувся.

— Ага… Нічого й ніхто, окрім тебе! Зрештою… хто мені дохтор! — відповів Чорницький. — Я сам тебе запросив у гості до Олесі Дмитрівни, сам вас познайомив… Чого я чекав?.. — звернувся він до Шведа. — А як ти опинився вночі біля трупа того хлопця? Звідки дізнався, що він наклав на себе руки? Теж, скажеш, випадково?

— Молоді люди… — літня пані за спиною Марка зашипіла гускою. — Ви просто невиховані пацєта! Вам не у театр, вам…

Маркові нічого не залишалося, як повернутися до своєї сусідки.

— Пані Ліпінська, перепрошую, ми більше не будемо! Слово честі!

— Ну то що? — Чорницькому, схоже, було все одно. — Марку, то як? Як так сталося, розповідай!

— Я… — почав було Швед.

— Зачекай… Дай сам здогадаюся… Ти тепер працюєш на нову владу? Марко розвів руками.

— Костю… У всякому разі я тобі про все чесно розповів.

— Ну це вже ні в які ворота, молоді люди! Ви просто знущаєтеся з мене! — у відчаї вигукнула пані Ліпінська. — От вже не думала, Марку, що ти така невихована дитина! А видавався цілком пристойним хлопчиком!

Тут на пані Ліпінську почали шикати решта глядачів, і вона змушена була замовкнути сама.

— Я щось не второпаю, Шведе! — тепер, замість пані Ліпінської, обурено зашипів гусаком Чорницький. — Що ти за друг? Я познайомив тебе з жінкою, яка мені подобається, а ти вклав її у ліжко тієї ж ночі. Я ділюся з тобою всіма своїми планами, а ти поступаєш на службу і мені про те ні слова…

Марко потер обличчя. Не хотілося про це казати, але, вочевидь, мусів:

— Ну, ти ж мені теж не розповів, що після Одеси з Юрком Коцюбинським зійшовся і майже місяць із ним у Харкові геройствував…

— Чекай… — Чорницький криво усміхнувся. — То тепер тебе приставили з мною наглядати? Я чистий, Марку! — прошипів він. — За мною нічого немає. Я нікого не катував, не розстрілював, як Коцюбинський…

— Хіба я тебе у чомусь звинувачую? — проказав Марко. — Я до того, що кожен сам вирішує, Костю, про що казати, а про що помовчати. А з Олесею Дмитрівною все сталося несподівано… Але хіба могло бути інакше? Я з війни на війну, з госпіталя — знову у госпіталь… Мені прагнулося чогось іншого, людського. Якщо хочеш, я був готовий закохатися. І ось… з’явилася Олеся… Була б вона офіційно твоєю дівчиною, я і вухом би не повів.

— Яке тобі діло до того? — відрізав Чорницький. — Хіба мало жінок у місті?

— Слухай, Костю! Сталося те, що сталося. То що… Стрілятимемося?

— Та йди ти до біса, Шведе! — роздратовано відповів Чорницький. — Знати тебе більше не хочу. Не друг ти мені.

— Молоді люди! Востаннє благаю! — парасолька пані Ліпінської знову вперлася Маркові у спину.

Швед піднявся. Чорницькому скоро перейде, заспокоїться, але він і справді почувався кепсько.

— Поговоримо потім, Костю, після спектаклю.

Той і вухом не повів. Удав, що не почув. Дивився, як і належить, на сцену, де розгорталося дійство.

Марко тим часом пробрався до дверей. Опинився на другому ярусі, звідти звернув похмурим боковим коридором, і сходами — донизу. Шалено закортіло побачити її, Олесю. Тут десь мали розташовуватися гримерки акторів. Тож, напевно, гримерку актриси Біличенко йому відшукати буде не складно.

— Юначе, що вам тут потрібно? Сюди не можна! — перегородив йому дорогу черговий. Він впевнено виступив уперед, загородивши Марку дорогу.

— Мені можна, — відказав Марко. — Може, підкажете, де знаходиться гримерка пані Біличенко?

— Олеся Дмитрівна на сцені, юначе! — вперто стояв на своєму черговий. — Рекомендую вам повернутися на ваше місце і насолоджуватися грою пані Біличенко звідти! Побачите актрису після спектаклю!

— Я зачекаю її в гримерці, — мовив Марко, не зважаючи на протести чергового.

Крамовський, поборник класичних театральних порядків, прагнув усіляко дотримуватися їх навіть у дрібницях. На всі його задуми у театральній касі грошей катастрофічно не вистачало, наприклад, на замки в гримерних, проте на кожних дверях він розпорядився причепити таблички з іменами артистів. На деяких, правда, по кілька. То були кімнати для статистів та загальні кімнати… Однак ім’я актриси Біличенко красувалося на дверях персональної гримерки. Примі не личило, наче простій статистці, ділити її з іншими. Марко відхилив двері, увійшов й опинився у чарівному безладі, властивому жінкам з витонченими натурами: сценічні костюми, розвішані на гачках, мало не під стелею, дві чи три причепні коси, котрі Біличенко вміло вплітала у своє власне волосся, віночки й хустини. На різьбленій рамі старого дзеркала — намиста різних форм і довжини, а на столику, поруч — пудрениці і мальовидла, парфуми та всілякі жіночі прикладки й шпильки для волосся; такі дрібнички Марко завжди із цікавістю розглядав на туалетному столику своєї матері, коли малим заходив до її кімнати.

Далі якісь переписи від руки — слова героїнь п’єс, котрі, вочевидь, Олеся завчала напам’ять.

Поспішати було нікуди. До завершення спектаклю майже година. Марко знайшов чистий аркуш й олівець, усівся на диван і поринув у свої думки. Мимоволі накидав знайоме за гравюрами зображення Шекспіра у широкому гофрованому комірці.

З якого боку підступитися до цієї історії? Чуття підказувало йому — з боку Крамовського, директора місцевого театру. Ідеальне прикриття! Занадто вже багато дивних збігів… Перехоплені шифровки у вигляді шекспірівських сонетів, бажання Крамовського поставити «Гамлета» польською, зрештою — раритетна збірка творів Шекспіра так само польською, яку Трегуб віддав на зберігання Олесі Біличенко… Спочатку всі ці факти видавалися розрізненими, але раптом поєдналися між собою у цілковито реалістичну версію… А якщо Микола Крамовський, удаючи із себе патріота та поборника українського театру, і є завербованим більшовиками агентом? А якщо це в його руках знаходяться всі ниточки, за котрі він тягне, коли потрібно? Що коли він і є тією «чорнявою красунею» з перехоплених радіошифровок?

Ще одне зображення, з козацьким оселедцем. Олексій Трегуб! Він, дарма що мертвий, залишив по собі не лише прощальну записку, але й багато незрозумілого: мріяв покинути військову службу і грати у театрі; зі слів Олесі Дмитрівни підбивав до неї клинці з надією, що вона допоможе потрапити до театральної трупи, залишив їй на зберігання раритетну збірку Шекспіра польською мовою. І, що важливо, саме такою збіркою користуються невідомі, передаючи радіошифровки у вигляді сонетів! Він же, Трегуб, стояв на варті у приміщенні Експедиції заготівель і державних паперів. Стояв просто біля дверей, за якими зберігалося викрадене кліше для друку 250-гривневої купюри.

Рука вивела наступне зображення: Невідомий у військовому френчі із посвідкою на ім’я Марка Шведа. Патологоанатом Кренцель, що на світанні провів експертизу тіла Олексія Трегуба, вже встановив: самогубство. Однак самогубство Трегуба настало після того, як хлопця у лікарні навідав саме цей невідомий із посвідкою на його, Маркове, ім’я… Він може бути причетний і до викрадення кліше. А якщо так, то знайти його буде непросто. Таких щиглів у френчах без погонів сьогодні містом ходить скільки завгодно. Он вони з Чорницьким — найперші! А допитані вартові, побратими Трегуба, нічого не бачили.

Поряд, у сусідній будівлі, розташувалася сотня Зубка-Мокієвського; зловмиснику у формі загубитися серед вояків простіше простого!

Олівець на мить завмер над аркушем. Ще одне припущення… Ця книга з творами Шекспіра! Вона могла ніколи не належати Олексію Трегубу! Книгу міг йому дати саме Крамовський! І хоч історія з бабцею-актрисою миньковецького театру вельми правдоподібна і зворушлива, зберігати томик Шекспіра, з якого, власне, беруть тексти для радіошифровок у помешканні Олесі Біличенко, дуже зручно! А головне — безпечно! Ким же тоді був Олексій Трегуб? Зв’язковим Крамовського? А може, просто випадковим хлопцем, котрий утрапив не туди і не в той час? У будь-якому разі Крамовський міг змушувати його виконувати певні завдання, шантажувати… Це б пояснило, навіщо Трегуб наклав на себе руки. І якщо він мав вразливу натуру, міг не витримати тиску.

Тоді, вочевидь, Крамовський прорахував усе до дрібниць, аби заплутати сліди: нікому й на думку не спаде підозрювати у шпигунстві наївного вояка, який мріє грати в театрі і заради цього наважився завести дружбу з актрисою… Трегуб, користуючись прихильністю Олесі Дмитрівни, міг приходити до неї так само, як вони з Костем Чорницьким, гортати книги… Та й, мабуть, Олеся просто залишала його самого у кімнаті, так само, наприклад, як і Чорницького. В цей час Трегуб міг спокійно працювати з книгою скільки заманеться!

Чорницький… Хіба таке можливо? «Чорнява красуня» — Кость? Теоретично він міг би, але чи Кость здатен на таке? Ні, якась не варта уваги дурня!

У коридорі залунали чиїсь швидкі кроки і голос чергового. Марко похапцем згорнув аркуш і заховав у нагрудну кишеню.

— Але ж я просила не впускати до моєї гримерки сторонніх! Тим більше за моєї відсутності! — почувся голос Біличенко. — І коли нарешті пан директор забезпечить у дверях замки?

— Олесю Дмитрівно, — виправдовувався черговий, — я просто не міг зупинити цього юнака. До того ж він і слухати мене не став… певне, й досі там, чекає на вас! По всьому — дуже пристойний юнак! Тільки от слухати мене не став!

Олеся застигла на порозі. Вона була в образі Наталки-Полтавки; у рясній вишиванці, із дукачами на шиї. Блакитна стрічка у білявому волоссі переплітала довгу косу, яка їй неймовірно личила.

Вже за мить занурилася в Маркові обійми.

— А мені, коли ти вранці пішов, усе видалося сном, — прошепотіла просто йому у вухо.

— Та й мені, — відповів він тихо. — Але Кость Чорницький вернув мене до реальності просто під час спектаклю, — усміхнувся, відповідаючи на її поцілунки.

— Ти розповів йому? — Олеся пильно глянула йому в очі. — Розповів? Навіщо?

— Просто сказав, що ми з тобою відтепер начебто пара… — прошепотів Марко. — Аби це не стало для нього несподіванкою. Кость мій друг, і мені хотілося б залишатися з ним чесним у всьому. А сам тим часом прийшов упевнитися, що то дійсно так і є. Що ми з тобою відтепер пара.

— Я ні про що думати більше не можу, окрім як про тебе, Олесю! — додав.

— Так, так! — видихнула вона. — Пара. З цієї ночі я твоя, тілом і душею. Але тобі доведеться зачекати, поки спектакль не завершиться. І заради мене… помирися з Костем!

* * *

Зал вибухав оваціями тричі. Вже на завершення спектаклю і промови головнокомандувача, дочікуючись Олесю, Марко помітив у юрбі, що хвилями викочувалася з дверей театру, Костя Чорницького. Підійшов.

Той усім своїм виглядом намагався демонструвати байдужість.

— Костю…. Не годиться, аби так було між нами! Зрештою, Олеся Дмитрівна…

— Ти, Шведе, поганий друг, ось що я тобі скажу, — вимовив Чорницький. — І справа навіть не в Олесі Дмитрівні. Ти змінився. І не на краще.

— Ти не поспішай із висновками, Костю! — проказав Марко. — Я вибачився перед тобою, та й думаю, ще не раз зможу довести тобі свою дружбу. Гадаю, ти би взагалі не став відкриватися, якби опинився на моєму місці.

— То краще б ти промовчав, аніж вибовкати мені усе під час спектаклю… — відрізав Чорницький. — Словом… Я пішов, Шведе. Он, до речі, йде твоя муза.

Марко ледь устиг оглянутися, Біличенко, зовсім не схожа на ту пристрасну Наталку-Полтавку у дукачах та вишиванці, котра цілувала його у гримерці, була вже зовсім поруч. Маленький елегантний капелюшок вельми пасував до її відкритої смарагдової сукні. Театральної коси вже не було. Біляве волосся, примхливо викладене дрібними блискучими веложками, підтримувало той капелюшок, як човник на застиглих хвилях.

Вона рукою торкнулася його руки, а вустами — щоки.

— Ходімо звідси! — прошепотіла тихо. — Ходімо, поки приставлені тобою вартові не кинулися мене шукати! Чи ти, можливо, маєш якісь інші плани?

— Ні… — усміхнувся Марко. — Ніяких планів, окрім бути поруч із тобою. У всякому разі, цього вечора.

Вона задоволено всміхнулася.

— А я гадала, тебе теж запросили на той банкет… На честь приїзду головнокомандувача.

— Теж? — повторив Марко трохи розгублено. — Ні, я… Я не належу до вищих офіцерських чинів, аби мене запрошували на такі оказії. А тебе….

— Так… — просто відказала Олеся, притулившись до Марка. Її блакитні очі насмішкувато засяяли. — Так, запросили. Крамовський переказав прохання Петлюри неодмінно прибути. Чи то він сам вигадав… Але я відмовилася.

— Чому?

Вона стиснула плечима, дивуючись, що Швед не може збагнути такої простої речі.

— А що я там забула? — проказала тихо. — Ці офіційні застілля… така дурня! Та й Крамовський останнім часом поводиться дивно. Не хочу давати йому зайвий привід думати, що готова відповісти взаємністю на його залицяння.

— Крамовський до тебе залицяється? — перепитав Марко.

Олеся тільки хмикнула у відповідь.

— Не думаю. Я чула: жінки його мало цікавлять. Просто він вважає, що я зобов’язана йому своєю театральною кар’єрою у Кам’янці… Так мені і сказав. Мовляв, Кам’янець, звичайно, не Харків, але якби не він, то я зараз була змушена б грати всіляку революційно-пропагандистську дурню перед селянами.

— Тобто… Крамовський…

— Таке я чула від знаючих людей. Ще у Харкові.

Олеся зупинилася. Її долоні м’яко лягли Марку на груди, і від того по його тілу хвилями пішло тепло.

— У Кам’янці Микола Савович, звісно, приховує свої нахили, боїться скандалу… Але кажуть, у Пітері свого часу його театральна кар’єра почалася саме з того, що він спав зі своїм благодійником, якимось князем.

Марко скривився, наче відкусив цитрини.

— Заспокойся, мій герою, не потрібно нервувати! — проворкотіла Біличенко. — Микола Савович — людина не агресивна, не злостива! Він, звісно, зі своїми мухами й особливостями, розбалуваний мельпоменою митець. Цим все сказано! Але я не молоденький статист, тому мало цікавлю його як жінка. Я, можливо, й погодилася б піти на той обід із ним, бодай заради власної церемонії, але не хочу, аби Ольга Татарінова потім страждала через мій нерозважливий учинок. Мені ж Крамовський ні до чого, а Ольга… Я розповідала тобі про неї, вони вдають, що пара. Крамовський мусить постійно приховувати свою згубну пристрасть, — додала Олеся. — А наївна Ольга вірить, що може переробити його содомське єство. От і погодилася на таку невдячну роль. Та вона завжди була добра до мене, із першого дня мого приїзду до Кам’янця.

— І все? — Марко підняв Олесине підборіддя пальцем. — Ти не пішла на той банкет тільки через добре ставлення Ольги до тебе?

Біличенко прикусила губу. Обвела ніжним поглядом обличчя Шведа і примружила очі.

— Звісно, ні… Через тебе також. Я не хочу витрачати свій вільний час на всілякі казенні дурниці тепер, коли в моєму житті з’явився ти, Марку. Ти ж бо з’явився?

— Ні, це ти, Олесю, з’явилася у моєму житті, — обійняв її і, відчуваючи радісну легкість, запитав обережно: — Куди підемо? Можу я тебе запросити бодай на каву? Кажуть, у «Бель В’ю»…

— Навіть не продовжуй! — Олеся притулила до його губ пальчик. — Саме у тамтешньому ресторані усе те чиновницьке панство зараз і столуватиметься! До того ж… я маю цікавішу пропозицію. Ходімо на вечірку до Ольги Борисівни! Вона мешкає у Старому місті, не далеко звідси, на Татарській!

— До коханки Крамовського? — подивувався Марко. — Навіщо? Хіба вона не з ним, на банкеті?

— Звичайно, ні, Марку! — розсміялася Біличенко. — Він її ніколи не бере з собою до подібного товариства. Тримає в тіні. Чи то боїться, що вона впаде комусь в око, чи тому, що Ольга занадто віддана жінка, а чоловіки таких завжди мало цінують. Ольга, звичайно, страждає, але вигляду не подає…

Швед здивовано зупинився, обійняв Олесю.

— Навіщо ти мені про неї розповідаєш? Мене не цікавить коханка Крамовського…

— Я кажу про те, — м’яко усміхнулася Біличенко, — що Ольга — добра душа і ніколи й виду не подасть, що Крамовський робить їй боляче, їй буде приємно, якщо ми з тобою навідаємося до неї на гостину. Вона переконається, що я відхилила пропозицію Миколи Савовича. До того ж, у Татарінової сьогодні збереться наше найтісніше театральне товариство. Ходімо до неї, Марку!

— Як скажеш! — відповів Швед. — Якщо це зробить тобі приємність, Олесю. Але ж не з порожніми руками…

Біличенко вдячно подивилася на нього. Він таки справді дуже тямущий хлопець!

Парковою доріжкою, навпростець, від Шевченківського театру до Новопланівського мосту було рукою подати, а далі, мостом до Старого міста. Вийшовши з Олесею до Новопланівського, Марко із здивуванням відзначив, що на фасаді вчорашнього банку красується нова вивіска — «Міністерство фінансів Директорії». Не помітив її ані минулої ночі, ані третього дня. Адміністративні й державні установи останнім часом так швидко змінювали свої таблички, що Швед не встигав зауважити, де і що тепер знаходиться. Така плутанина бентежила і навіть дратувала містян, однак істеричність та сваволя більшовицької влади змінилася бодай подобою розміреного мирного життя. Кам’янець наче знову поринув у ті спокійні та впорядковані дні, коли було можна думати про все, окрім війни.

От і сьогодні хтось, як Марко з Олесею, неспішно повертався з театру, насолоджуючись пахучим червневим вечором, поміж собою обговорюючи промову Петлюри після спектаклю; хтось, навпаки, чимчикував у зворотному напрямку, у справах, на Новий план. По дерев’яному настилу мосту прогуркотіли два екіпажі, везучи своїх пасажирів на вечірній променад до Старого міста; попід загостреними бильцями мостових перил дріботіли монахині до катедри, на вечірню месу, а поміж них прогулювалися розімлілі від денної спеки гімназисти…

Ольга мешкала поруч із знаменитим будинком Юзефа Роллє, за старим розлісованим муром, на вулиці Татарській. Вузька Петропавлівська вуличка поєднувала її з Троїцьким майданом і виводила на щербату бруковану доріжку, просто до помешкання Ольги. Звідти крізь прочинені вікна вже лунав сміх і складні перебори гітари. Хтось виглянув у вікно, гукнув, привітно помахав рукою до Олесі, а на порозі вхідних дверей уже за мить з’явилася сама Ольга — ще достатньо молода жінка із сумними, трохи почервонілими очима та удавано-недбалою зачіскою.

Кам’янецькі панянки не відставали від моди навіть у непевні часи: такі удавано-недбалі зачіски, вочевидь, уходили цього літа і в кам’янецьку моду. Марко запам’ятав ці невагомі, роздмухані пасма та кучерики жіночого куаферу ще з днів свого перебування в Одесі.

— Олесю Дмитрівно… Яка приємність! Як добре, що ти прийшла! — вона кинулася в обійми Біличенко, і Марко вловив, як Ольга, сподіваючись, що він не розчує, прошепотіла на вухо Олесі: «Дякую! Дякую моя люба! Довіку не забуду твою дружбу!»

Була це подяка за візит чи за жіночу солідарність, але вже за мить пані Татарінова перевала свій погляд на Марка.

— А хто цей красень, Олесю? Маєш негайно нас познайомити!

— Марко Швед, мій… друг, працює на новий уряд, — трохи збентежено, але з посмішкою відказала Біличенко. — Ти вже вибач, я сама запросила Марка скласти мені компанію. Але ми не з порожніми руками. У нас — шампанське й шоколад…

— Ну що ти таке говориш! — Татарінова усміхнулася, ховаючи погляд, у якому таки зблиснули сльози. — Ходімо, ходімо, не стіймо на порозі!

— Ти знову плакала? — тихенько поцікавилася Олеся. — Казала ж тобі, він того не вартує, Олю! Ти самодостатня, талановита… Полиш ці дурні ілюзії! Не варто ліпити із Савовича Бога тоді, коли ти його навіть не цікавиш як жінка!

Татарінова стиснула її руку.

— Та ні, я не плакала. Оце зараз розчулилась. Крамовського, тобі відомо, й могила не справить. Йому потрібна свобода і музи… Я ж потрібна йому лише…. Я це розумію. Хоч і ти, моя люба, абсолютно, права! Мені би повчитися у тебе. А очі… очі червоні, бо до мене завітав, нарешті, пан Остапенко, роздмухав кальян з особливим вишневим тютюном… Привіз із своєї подорожі до Константинополя мені у дарунок. І я трохи переборщила… Як ви ставитеся до кальяну, Марку? — обернулася Татарінова до Шведа. — Полюбляєте?

Марко стиснув плечима.

— Ніяк… Не палю.

— Якщо забажаєте, то можете спробувати… — приязно усміхнулася Ольга. — Це дуже вишукана східна забава, особливо якщо роздмухати його на вині…

— Дякую… — усміхнувся Марко. — Однак, з вашого дозволу, відмовлюся. Та й вам не рекомендую.

— Марко переконаний, що подих жінки має пахнути молоком і трояндами! — проказала Олеся. — А тютюн псує цей аромат!

— Боже! — Ольга Татарінова захоплено сплеснула руками. — Він такий милий і не зіпсований! Але ж ви не відмовитеся випити з нами коньяку, Марку?

Вона прочинила ще одні двері, прийняла з рук Марка пляшку шампанського і коробку з шоколадом, а тим часом очам Шведа відкрилася простора кімната. Товариство неспішно вело розмову, смакувало з дрібних келишків коньяк, утопаючи у куделях ароматного вишневого диму. Хтось сидів за столом, хтось розташувався на дивані, а хтось, на східний манер, серед шовкових подушок, просто на підлозі, встеленій товстим зеленим килимом, потягував кальян.

— Це просто якийсь клуб гашишистів! — із посмішкою прошепотів на вухо Олесі Марко, обіймаючи її стан.

— Багато ти розумієш! — усміхнулася Біличенко. — Тихенько, Ольга почує — образиться на все життя. Робота у театрі — суцільні нерви. Потрібно ж якось нам розслаблятися…

— Товариство, знайомтеся! — проказала тим часом Ольга Татарінова. — Це друг нашої Олесі Дмитрівни, Марко. І він приніс нам шампанське!

— Шампанське — воістину богемний напій! — подав голос чоловік з розкішними вусами, відкладаючи у бік гітару. — Тож тепер, — додав вусань, — слідуючи логіці напою, доведеться нам з уявного сералю з його кальянним дурманом перенестися на Монмартр… Ви бували в Парижі? — звернувся він до Марка і тут же відрекомендувався: — Антін Кропивницький, актор Шевченківського театру.

— Марко Швед, — відповів той, не відпускаючи руку Олесі. — Ні, в Парижі не бував, але, як тільки випаде нагода, обов’язково побуваю.

— Канапки й кава будуть за мить, товариство! — Ольга Татарінова перевела погляд на свою подругу. — Олесю Дмитрівно, ти ж мені допоможеш? Попроси Марка, хай на якихось кілька хвилин розімкне ці сталеві обійми і випустить тебе… А ви, Марку, не соромтеся, знайомтеся з усіма. Нас тут не так багато, але товариство вишукане і цікаве! З Антіном Кропивницьким ви вже знайомі, це Анна Головацька, його наречена, — вказала Ольга на біляву дівчину, що тулилася до плеча вусатого актора з гітарою. — Дмитро Каліниченко, Анастасія Домбицька — теж актори нашого театру, і нарешті наш меценат, наш дорогий мандрівник, пан Євген Остапенко… Як бачиш, Олесю, сьогодні у мене зібралися самі вершки.

— А як ви так швидко дісталися сюди? — поцікавилася Олеся. — Я, здається, раніше за всіх вийшла з театру… Невже ми парком навпростець так довго йшли?

— У пана Євгена свій екіпаж, і він люб’язно доставив нас усіх до мене, поки ви з Марком пішки тьопали, — пояснила Татарінова. — Та й в екіпажі нам усім місця вже б не вистачило. Але, як бачиш, усе склалося якнайкраще! До того ж, я гадала, що ти після спектаклю у «Бель В’ю» з Савовичем підеш, на банкет. Тому вже й не турбувала тебе… — додала Ольга зовсім тихо і якось присоромлено.

Біличенко повела бровою.

— Здався мені той «Бель В’ю»! Марку, ти проходь, а я допоможу Ользі з канапками і кавою.

Як тільки вони зникли за портьєрою, Ольга припала до Біличенко.

— Ти щасливиця! Такий красень, незіпсований… де ти їх знаходиш, Олесю? Навчи, поки Крамовський не звів мене в могилу!

— Ти сама себе зводиш! Плюнь ти на того Савовича і розітри! — безапеляційно проказала Біличенко. — Крамовський не вартий твого нігтя, Олю!

— А цей, Марко, як ти кажеш, друг… Ще й до того при новій владі працює… — не вгавала Татарінова. — Де ти знайшла такого мазунчика? Уже щось було між вами?

— Олю… — Біличенко зніяковіло стиснула плечима. — Ну про що ти…

— Ну… ну, зізнавайся…

— Так. Було. Минулої ночі… І я на сьомому небі від щастя, як бачиш! Бо він дійсно мазунчик, таке солодятко…

Татарінова сумно усміхнулася.

— Ти щасливиця, Олесю! — зітхнула. — Не те, що я…

Біличенко суворо подивилася на подругу.

— Не розводь тут меланхолію! Де ті канапки? Чи, може, я каву зварю?

Тим часом Марко почувався трохи ніякого у цьому задурманеному кальянним димом товаристві. До вишневого тютюну та винного розчину, вочевидь, було підмішане ще щось, бо аромат у кімнаті витав п’янкий, дурманний. Може, й справді, дрібка гашишу?

Перебори гітари разом із кальянним димом клубочилися попід стелю і виривалися у прочинене вікно, на вулицю, на волю…

Зі всього видать, менш богемні мешканці Татарської вже звикли до такого вишуканого сусідства.

Довго чекати не довелося. До кімнати увійшла пані Татарінова з тацею в руках та Олеся з кавником. Ольга поставила тацю на стіл і взялася викладати за кількістю персон тонку золочену порцеляну для кави та келихи для шампанського.

— Ближче до столу, друзі мої! — проказала вона, поки Олеся наливала каву. — Сьогодні маємо чудовий вечір для спілкування!

— Чим займаєтеся по життю, Марку? — поцікавився раптом один із присутніх. Здається, пані Татарінова відрекомендувала його, як Дмитра Каліниченка. — 3 усього видно, що ви — людина культурна, — додав він. — Інакше Олеся Дмитрівна просто б проминула вас, пройшла повз і не помітила. Але в театрі я вас жодного разу не бачив…

— Дімо! — скривилася Олеся.

— Нічого страшного, — проказав Марко, відкриваючи шампанське. — Я військовий. Віднедавна працюю на нову владу.

— Хмммм… Значить ви — патріот! — протягнув Каліниченко. — Бо й нова влада у Кам’янці віднедавна. — Потягнувся за келихом для себе та своєї подруги. Дзенькнув кришталь. — Ну, Ольго, за тебе!

— За наше чудове, вишукане товариство! — усміхнулася Татарінова. — Хто знає, як воно далі у Кам’янці буде… Я вдячна Петлюрі хоча б за те, що маємо ці прекрасні миті спокою!

— Ольго… — скривився Каліниченко. — Не сміши мене! — і далі його наче прорвало: — Завтра тут буде те саме, що й у Києві та Харкові. Нас просто вмиють у крові. Директорія не має сил утримати владу у своїх руках. Уся ця державність — мильна бульбашка! Куди не оглянися — одні вар’яти і зрадники… Запам’ятай моє слово: Старим містом ще тектиме кров…

Олеся мовчки стиснула під столом коліно Марка: не встрявай у розмову із захмелілим, мовляв, тобі те ні до чого.

Марко тим часом поволі розглядав присутніх, відчуваючи, як від пропахлого вишневим димом повітря м’яка втома розливається його тілом.

— Дмитре, не говори про те, на чому не знаєшся. Гадаю, найкраще про майбутнє України варто запитати у пана Марка? — запропонувала одна із присутніх, Анастасія Домбицька.

— Отже, ви, Марку, такий молодий, а вже підтримуєте цю масонську змову? — раптом проказав, потягуючи кальян, Євген Остапенко.

Швед зробив ковток шампанського й усміхнувся.

— Перепрошую, чому масонську?

— А як іще назвати те, що у нас відбувається сьогодні? — зневажливо проказав Остапенко. — Іменно масонську! Он, нашого Миколу Савовича ще у квітні сам Петлюра зволив був запросити на засідання… національна Велика Ложа України на чолі з Великим Майстром! Саме так! Про це все місто знає. Отож, масони збираються рятувати Україну, а тим часом між собою голівку маку поділити не можуть…

— Що ви маєте на увазі? — поцікавився Марко.

— Чвари пана Петлюри з паном Моркотуном, звичайно, на предмет того, хто старшіщий у ложі вкраїнських масонів!

— Ааа, ви про це… — Швед відклав келих і мало не зусиллям волі уважно подивився на свого співбесідника. — Не мав честі бути знайомим з вами раніше, пане Остапенку, та й до жодного таємного товариства я не належу, але те, що ви говорите, інакше, як провокацією, сьогодні не назвеш… Я знаю одне: Україна під проводом Петлюри бореться за право бути незалежною від Російської імперії — все одно, царської чи більшовицької; очолюваної Миколою II чи Ульяновим-Лєніним. Різниці, принципово, ніякої. Цілі, як ви розумієте, у московської комуни, як і в царату однакові: аби Україна залишалася колонією, сировинним придатком. Без власної мови, культури, історії…

— Пане Марку, — Остапенко закотив очі, — перепрошую, але ви говорите, як екзальтований гімназист, якому промили мізки на зібраннях таємного гуртка. Ваш молодий вік у певній мірі виправдовує цей щирий запал, але…

Швед зусиллям волі змусив себе не виказувати роздратування. Якщо цей самовдоволений павич, Остапенко, дійсно провокує його, хто знає, чим завершиться тоді їхня розмова.

— Мені довелося бувати, як ви кажете, з тими екзальтованими гімназистами в бою… — проказав Марко якомога спокійніше та розважливіше. — Якби не їхня патріотична екзальтація, навряд чи ми з вами зараз тут попивали би шампанське, пане Остапенку. Невже ви всерйоз гадаєте, що московські окупанти дозволили б вам розкошувати? Чому ж, коли Кам’янець був у їхніх руках, більшість місцевих заможних людей подалися за кордон? До Відня, Варшави чи Константинополя, от як ви… Чому повертаються тепер, коли в Кам’янці мирно, спокійно, працюють театри та кав’ярні? Мені дивно, що опікуючись українським театром, ви не розумієте таких простих речей; не розумієте чи не бажаєте розуміти, за що ллється українська кров.

— Ой… полиште цю патетику, друже мій… — відмахнувся Остапенко. — Скажіть краще, хто тих гімназистів туди посилав? Кров, бачте, українська пролилася… Та нашому народу їсти не дай, аби з кимось погерштикатися! До того ж я не опікуюся українським театром! Як на мене, українська мова у театрі звучить дивно; навіть, якщо хочете — дико! Я звик до римської опери та віденської оперети, а місцеве святилище мельпомени підтримую зовсім не тому, що мені до вподоби недолугі україномовні постановки пана Крамовського! Я підтримую театр, бо там є чудова Ольга Борисівна, Олеся Дмитрівна, які роблять цей світ прекрасним і варті гідного життя навіть у такі темні часи! А те, чим займаються панове Петлюра і Моркотун, — звичайне перетягування ковдри.

— Зрозуміло… — проказав Марко. — Я збирався прояснити вам той факт, що пан Моркотун стоїть на засадах української автономії у складі Росії, тобто збереження її нікчемного залежного статусу, а пан Петлюра вболіває за повну самостійність України як незалежної держави. Та вам, здається, все одно щодо таких дрібниць…

— Панове, панове, вгомоніться, заради Бога! — втрутилася Ольга Татарінова, яка з наростаючою тривогою спостерігала за розмовою обох своїх гостей. — Скуштуйте краще канапки з шинкою! Пан Швед правий у тому, що з більшовиками митці каші точно не зварять! Нас просто розстріляють! — розвела вона тонкими руками. — Або ж змусять грати, як каже Микола Савович, усіляку пропагандистську дурню! Ото вже, направду, панове, недолугість! Але у складі Російської імперії ми таки непогано жили! Олесю Дмитрівно, чи не так?

Біличенко театрально закотила очі.

— Просто облишмо цю розмову, панове! Для чого вона? І ви, Євгене… Краще розкажіть, як там у Стамбулі! — проказала Олеся неспішно, приймаючи з рук Остапенка кальянний мундштук.

— Перепрошую, люба Олесю Дмитрівно, — Остапенко галантно поцілував їй руку. — Та все ж, дозвольте мені завершити! Ваш супутник, вочевидь, переконаний, що раз він працює на новий уряд, то у його присутності я маю боятися виказувати свою думку? Звикайте, юначе! За що ви там боретеся? За незалежну і свобідну Україну? А в незалежній і свобідній Україні має бути свобода слова, думки… Чи готовий ваш Петлюра до такої свободи?

— Готовий, гадаю, — відповів Марко. — Але у воєнний час, коли ворог дихає нам у спину, такі висловлювання мають усі підстави рахуватися зрадою. Особливо коли подібні розмови ведуться у місті, спокій якого забезпечують війська УНР.

— Полишімо, панове, цю розмову! — втрутився собі й Антін Кропивницький. — Наче недільного вечора спілкуватися нема про що… Господь із тими масонами та московською комуною! Як людина думаюча, я відчуваю, що вся ця катавасія революційна отак просто не розсмокчеться, і ми тут, у Кам’янці, наче вві сні, в самообмані якомусь… Удаємо, що все в порядку, сподіваємося, що все налагодиться… Тільки Богу одному відомо, чим усе це скінчиться…

Олеся тим часом поклала голову на плече Маркові. Тут, у товаристві колег, вона відчувала себе вільно й розкуто. Випустила з губ хмарку п’янкого вишневого диму.

— Спробуй! — протягнула мундштука Марку. — Тобі сподобається. І… припини дражнити Остапенка, — зашепотіла вона. — Ти ж бачиш, який він далекий від усього, що діється…

Торкнулася щоки та губ Марка, залишаючи по собі гіркувато-солодкий вишневий присмак.

— А й справді, панове… чи не спробувати нам одну забаву? — проказав раптом Євген Остапенко. — Анно, може, продемонструєте нашому товариству свій незвичайний талант? — звернувся він до Анни Головацької, що увесь час мовчала у тіні свого нареченого. — Справді, чому б не дізнатися, коли то все скінчиться?

— Я не ризикую, боюсь, що товариство неправильно сприйме цю мою здатність, — скромно усміхнулася дівчина.

— Ви про що? — поцікавилася Ольга Татарінова. — Не інтригуйте, пане Євгене!

— Я про спіритичний сеанс! — змовницьки проказав Остапенко. — Викличемо чийогось духа та й запитаємо, як далі буде… Шановному товариству невідомо, що серед нас є справжній медіум.

— То серед нас є новоявлена Анна Шмідт? — здивовано підняв брови Кропивницький. — Ти не розповідала мені, що умієш спілкуватися з духами померлих, Аню… І ти справді у це віриш?

— Звісно, вірю! — безапеляційно промовила Анна. — Мені доводилося бувати на таких сеансах у Відні, і я з упевненістю можу сказати, що то цілком правдоподібне дійство.

— Не соромтеся, Анно! — Остапенко ніжно взяв дівчину за руку. — Не соромтеся свого унікального дару і не вгашайте його! Панове! — голосно проказав він. — Я можу засвідчити, що панна Головацька не тільки бувала на спіритичних сеансах, але й сама їх проводила! Вона дійсно володіє непересічними здібностями медіума! Там, у Відні, наша Анна дивувала вишукане товариство умінням розмовляти з потойбічними субстанціями так само, як і ми розмовляємо з реальними людьми!

— Аню… — здивовано мовила Ольга Татарінова. — А як же Віденська оперета? Я чула, ви домоглися там певного успіху… Невже ви відмовилися від кар’єри співачки заради сумнівних спіритичних експериментів?

— Так, так, звичайно, — випередив Анну Головацьку Остапенко, — Анна подавала великі надії у Віденській опереті, однак її, як ви кажете, спіритичні експерименти мали такий шалений успіх, що бажання стати провідником потаємного переважило. Чи не так, Анно?

— Як ви знаєте, панове, — нарешті озвалася сама Головацька, — я була змушена повернутися до Кам’янця не через успіхи чи невдачі у мистецтві, а з причини занедужання моєї матері. Ця обставина утримує мене тут і досі. Звичайно, любов до сцени не полишає мене, тому я граю у нашому театрі. Та й жити за щось потрібно…

Звичайно, дуже люб’язно з вашого боку, пане Євгене, що ви склали мені, як медіуму, таку чудову рекомендацію. Однак тут, у Кам’янці, я не ризикую відкривати свій невеличкий секрет… Тож ви просто розкрили його, не запитавши на те моєї згоди…

— Аню, Аню… — похитав головою Остапенко. — Ну що ви, голубонько, таке кажете! Та й хіба у цій кімнаті є сторонні люди? — його погляд мимоволі натикнувся на Марка. — Супутник Олесі Дмитрівни, як я розумію, вельми гідна людина! Вам немає чого соромитися! Та й ваш наречений, я певен, буде приємно вражений. Розважте нас, голубонько! Просимо!

— Панове, заради розваги можемо спробувати! — з ентузіазмом промовив Каліниченко. — Анно, то направду ви даремно боїтеся видатися нам дивачкою! Ми ж усі тут творчі люди, а значить, уже диваки! Викличте нам дух, наприклад…

— Пана Юзефа Роллє! — сплеснула долонями Ольга Татарінова. — А чому б і ні?

— Наскільки мені відомо, пан Роллє був ще й психіатром, Ольго Борисівно! — з посмішкою промовив Остапенко. — Себто науковцем, матеріалістом! Навряд чи він з’явиться перед нами, нехай навіть у такому амферному вигляді… Може, все-таки, когось іншого?

— Ви забуваєте, панове, — заперечила Татарінова. — Пан Роллє був моїм сусідом, мешкав у Кам’янці, на цій же вулиці, зовсім поруч, до того ж непогано розбирався в політиці та історії… Гадаю, його духу буде цікаво знову побувати там, де пройшло усе його життя… Що скажеш, Олесю Дмитрівно? — звернулася вона до Біличенко.

Олеся лиш притулилася до Марка, потягуючи кальян.

— Мені байдуже! Викликайте, чий дух забажаєте, аби тільки щось путнє дізнатися. Роллє — так Роллє! — проказала вона. — Все одно я не знаю, хто це такий.

— А ви, Марку, візьмете участь у наших розвагах? — поцікавився у Шведа Остапенко.

Марко стиснув плечима.

— Спостерігатиму… якщо панство не проти…

— Ну, раз товариство так зацікавилося моїми скромними здібностями медіума, тоді приступимо! — жваво промовила Анна Головацька. — Ольго Борисівно… знадобиться аркуш паперу, перо, чорнило та міцна нитка. Маятник я зроблю зі своєї каблучки.

Поки Каліниченко розливав товариству шампанське, Ольга Татарінова принесла усе необхідне, й Анна взялася зображати на аркуші щось схоже на циферблат годинника. Виписала усі літери по колу та цифри від нуля до дев’яти. Зліва і справа вивела два слова «Так» і «Ні». Центр того кола позначила якимось незрозумілим символом. А потім зняла з пальця каблучку із зеленим смарагдом і прив’язала до кінця нитки.

— Свічки, свічки! Запалімо свічки! — порадив Євген Остапенко. — На спіритичних сеансах, Ольго Борисівно, обов’язково запалюють свічки, якщо ви не проти!

— Звичайно, ні! — Ольга Татарінова кинулася до комоду, на якому стояв різьблений бабусин підсвічник. Запалила свічки і встановила його у центрі столу.

— З вашого дозволу, панове, я теж долучуся до створення містичної атмосфери, — проказала вона, затягуючи оксамитові портьєри. По кутках кімнати одразу залягли густі сутінки. Обличчя присутніх за столом раптом стали іншими, якимось загостреними і в той же час напівреальними, однак Швед спостерігав за всіма цими маніпуляціями без особливого інтересу. У кімнаті, заповненій клубами кальянного диму, у мерехтливій сутіні захмеліле товариство тепер могло при бажанні й чорта побачити. Олесина голова так зручно вмостилася на плечі Марка, що він і поворухнутися не хотів.

— Ти віриш у спіритизм? — прошепотів він на вухо Олесі.

Тонкі парфуми Біличенко діяли на нього магічно, і ці приємні миті, коли вони могли отак просто бути поряд, видавалися просто казковими.

— Тсссс! — відповіла вона. — Не можна ж бути таким матеріалістом! Удай, хоча б, що тобі це цікаво.

А й справді, чому не вдати? У всякому разі тепер він міг подумки узагальнити свої враження про це театрально-спіритичне товариство.

Снігірів радив йому ніколи не втрачати пильності та видивлятися в усіх без винятку ворожих агентів. Якщо діяти з таким підходом, то ворогами будуть видаватися усі й на кожному кроці. От, хоча би той же меценат театру, Євген Остапенко, говорить різкі, неприємні речі… Але хіба не так само вважає його батько? Кожен, хто мав хоч якесь добротне життя до революції, прагнув сьогодні тільки одного — повернути його собі назад. Без стрілянини і кровопролиття. У багатьох ставлення як до більшовиків, так і до УНР було розмите, незрозуміле, ба навіть байдуже… На загальному тлі кривавого місива, що відбувалося Україною то тут, то там, більшовики зі своєю політикою, звичайно, програвали в очах інтелігенції, людей мистецтва. А от простому люду було цілковито байдуже до театрів, мистецтва та політики. Те, що їм пропонували совєти, видавалося ласим та бажаним шматком. Дарма, що то більше нагадувало сир у мишоловці.

Марко розумів, що це не змінити, допоки сама інтелігенція не почне служити народу. Служити, а не вар’ятувати, як оці люди, що зібралися тут, на вечірці Ольги Татарінової.

— Ну… все! — видихнула Анна Головацька. — Готово! Отже, панство, налаштуймося на містичну хвилю… Сядьмо отак, колом, аби всім було зручніше бачити і чути. Моя каблучка буде відігравати роль маятника і вказувати на відповідні літери. А Ви, Олесю Дмитрівно… чи не зволите записувати їх, аби ми могли прочитати, що скаже нам дух пана Юзефа Роллє…

— Звичайно, Аню, — Біличенко ліниво потягнулася до нового аркуша, винувато глипнувши на Марка. — Як скажете…

— Отже, починаємо! — Анна Головацька занесла над магічним колом затиснуту у пальцях нитку з каблучкою на кінці. — Тиша, панове! Абсолютна магічна тиша! — проказала вона. — Успіх сеансу залежить від нашого загального настрою!

Анастасія Домбицька пурснула сміхом, та Анна так убивчо зиркнула на неї, що та вмить стихла і прибрала серйозного вигляду.

На кілька хвилин у кімнаті, як і просила Анна, запанувала цілковита тиша, на тлі якої голосним видавалося лише потріскування свічок та напружене сопіння Дмитра Каліниченка. Рука Головацької завмерла над зображенням, а каблучка почала виписувати кола й еліпси у повітрі, гойдатися то в один бік, то в інший, та, врешті-решт, імпровізований маятник наче заспокоївся і налаштувався на потрібну хвилю.

— Дух Юзефа Роллє, з’явися, ми бажаємо розмовляти з тобою! — урочисто проказала Анна Головацька. — Дух Юзефа Роллє… Чи чуєш ти нас? Ми бажаємо розмовляти з тобою!

Усі присутні ніби завмерли за столом. Навіть насторожене сопіння Каліниченка припинилося. Каблучка Анни затремтіла на кінці нитки і почала знову рухатися по колу.

— Дух Юзефа Ролле, очікуємо на твою появу! Ми бажаємо спілкуватися з тобою! — утретє проказала Головацька. — Чи тут ти? Чи чуєш нас?

Імпровізований маятник загойдався вправо-вліво з новою силою та вже за мить закрутився над виведеним на аркуші словом «Так!»

— Він тут! — проказала Анна Головацька. — Дух Юзефа Роллє тут! Чи можна поставити вам кілька запитань, пане? — раптом звернулася вона до невидимого гостя шанобливо, на «ви», немов збентежившись, що «тикає» такій поважній персоні…

Каблучка закрутилася на лівій частині аркуша, вочевидь, демонструючи згоду потойбічного гостя.

«Яка дурня, — подумав Марко. — Невже хтось із тих, хто за сидить за цим столом, справді вірить у реальність присутності духа Юзефа Роллє? Та сам Роллє, певно, у могилі перекочується від сміху!»

Однак товариство справді заінтриговано слідкувало за рухами Анниної каблучки.

— Хто переможе у цій війні? Більшовики чи війська УНР? — просто, без передмов, запитав Євген Остапенко. — Запитайте його, Аню, хто переможе?

Головацька розмірено, як і належить медіуму, повторила запитання.

Каблучка загойдалася і взялася виписувати спіралі й лінії над магічним колом. Та раптом, наче невидима рука зупинила її; вона гойднулася, затремтіла і закрутилася дзигою над літерою «П».

— Записуйте, Олесю Дмитрівно, записуйте! — пошепотіла Анна Головацька. — Літерат «П»!

— У тебе непогано виходить, Аню, грати роль медіума! — заворожено проказав Антін Комарницький, та Анна тільки шикнула в його бік.

— «О»! Наступна літера «О»!

— Отже, разом виходить «ПО», — відповіла Олеся, з посмішкою підморгнувши Марку.

— «Б»… «Е»…

— «ПОБЕ…», — повторила літери, на які вказала каблучка Олесі Біличенко.

— «Д», «Я», «Т»….

— Товариство, у мене виходить «ПОБЕДЯТ»… — збентежено проказала Олеся. — Російською «победят»…

— Далі, Аню, далі! Не відволікайтеся! — схвильовано промовив Остапенко.

— Отже… «победят»? — повторила Анна. — «Б»…, «О», «Л»…

— Схоже на те, що маємо «ПОБЕДЯТ БОЛЬШЕВИКИ»! — проговорила Ольга Татарінова. — Більшовики переможуть…. О Господи, Аню! Припиніть це! Припиніть цей сеанс негайно!

— Чекайте, чекайте, Ольго Борисівно! — втрутився Остапенко. — А з якого дива Роллє раптом узявся розмовляти російською? Він і за життя польською писав… Чого б це з нами він переходив на російську? Запитайте духа, Анно, чому він спілкується з нами російською мовою? З чого б це раптом?

Каблучка знову задрижала і взялася вказувати на нові літери. Анна ледве встигала надиктовувати їх Біличенко.

«ПОТОМУ ЧТО Я НЕ ВЛАДЕЮ ВАШИМ ПАРШИВИМ ХОХЛЯЦКИМ НАРЕЧИЕМ!» — записала під диктовку Головацької Олеся.

— Оце так! — округлив очі Антін Кропивницький. — У житті такого не бачив! А чого це у пана Роллє така нелюбов до української мови? То, може, польською йому було б зручніше?

«БУДУ РАЗГОВАРИВАТЬ ПО-РУССКИ», — категорично показала каблучка Головацької. — «БУДЕТ МНОГО КРОВИ, ВИ ВСЕ СГНИЕТЕ».

— Ого… — присвиснув Остапенко. — Схоже, пан Роллє на тому світі втратив свою делікатність… Кажуть, він був вельми добрим до людей!

— Аню… Олесю Дмитрівно, це вже не смішно! Ольго Борисівно, припиніть ці дурні жарти! — Анастасія Домбовська ледь не крізь сльози вхопила Татарінову за руку.

— Ні-ні… я тут ні до чого! — прошепотіла сполотніла Анна Головацька. — Дух сам рухає моєю рукою… Я тут ні до чого!

— Очевидно, що це не дух пана Роллє! — зазначив Євген Остапенко. — Зачекайте ви, Настю, зі своїми страхами! Дайте довести сеанс до завершення!

— Тоді без мене! Я не хочу більше бути присутньою під час цієї безглуздої забави!

Татарінова звела очі на Домбовську.

— Моя люба, це ж не завдасть вам ніякої шкоди! Не йдіть, залиштеся!

— Мені — ні! Але моїй християнській душі…. — вигукнула Домбовська. — Я не буду займатися тим, що суперечить Божому порядку речей. Я йду звідси і негайно!

— Запитайте, чи цей дух ще тут, Аню? — не звертаючи уваги на слова Анастасії наказав Остапенко. — Поцікавтеся, кому він належить, такий неделікатний… Я читав оповідки пана Роллє, багато чув про нього… Кажуть, він був вельми шанобливою і доброю людиною. А цей дух…

— Чи ви ще тут, дух Юзефа Роллє? — тремтячим голосом поцікавилася Анна Головацька.

Каблучка закрутилася над словом «ТАК!», задрижала і знову пішла виписувати еліпси і кола над аркушем.

— Чи можемо ми далі спілкуватися з вами? — перепитала Анна Головацька. — Хто ви? Назовіть своє ім’я?

«ГЕОРГИЙ КАРАЕВ» — вказала на відповідні літери каблучка Анни.

— Георгій Караєв? — підняла очі на присутніх Анна. — Це хто? Хто це такий, панове? Олесю Дмитрівно… Ви все правильно записали? Цікаво, хто такий Георгій Караєв?

Біличенко і сама сполотніла. Рука, якою вона записувала літери, раптом укрилася червоними кривавими плямами. Олеся підняла руку; геть усе, записане на аркуші, залило червоним кольором, наче хтось перекинув склянку з кров’ю…

— Що за дурня, панове? Я погодилася бути присутньою на сеансі лише задля розваги, але Ви, Аню, здається, переходите всі межі… Розвага перестає бути розвагою!

— Олесю Дмитрівно, та я тут ні до чого! Богом клянуся! — вигукнула Анна Головацька. — У мене вже й рука затерпла тримати цю каблучку!

— Ну то покладіть її! Це вже не гра, Анно… Навіщо ви отак з нами? Олю, будь ласкава… Припини це негайно!

— Олесю Дмитрівно, Олесю Дмитрівно! — проказав Остапенко примирливо. — Заспокойтеся… Розвага не вдалася, очевидно. Ми почали спіритичний сеанс, будучи переконані, що це лише невинний жарт, а тут, схоже, все вдалося по-справжньому…

— Яке там по-справжньому! — вигукнула Біличенко. — Це знущання! Анна сміється над нами, тільки й того! Не чекала від вас, Аню, такої зневаги до нашого товариства!

— Та я тут справді ні до чого, Олесю Дмитрівно! — знітилася Головацька. — Я тут абсолютно ні до чого!

— А що накажете мені думати? — розсміялася Олеся. — Ми очікували на веселу розвагу, а ви перетворили її у жахливу пародію! Це так негідно! Ольго Борисівно, будьте ласкаві, увімкніть електричне світло! Мені треба негайно вимити руки!

Татарінову довго вмовляти не довелося. Біличенко підхопилася і нервовими кроками почимчикувала слід за Ольгою до вбиральні. А Марко тим часом узяв до рук аркуш, по якому розпливлася кривава пляма.

Підніс ближче до очей, розтер між пальцями, навіть понюхав.

— На вашу думку, панове, що то може бути? — поцікавився Кропивницький.

— Ясно що — кров! — проказала Анастасія Домбовська. — Дух цього Караєва чітко сказав, що буде багато крові і ми всі згинемо…

— Як на мене, — посміхнувся Марко, розглядаючи перо, яким користувалася Олеся. — То це звичайний хімічний фокус, а не прояви потойбічного. Погляньте, після того, як я взяв перо до рук, на моїх пальцях залишаються схожі на кров червоні плями, але це не кров…

Пане Остапенку, зізнайтеся, що домовилися з пані Головацькою розважити товариство в такий спосіб, та й по всьому…

— Я не займаюся подібними розвагами, пане Марку, — з викликом відповів Остапенко. — Я лише запропонував розважитися, провести спіритичний сеанс та продемонструвати нашій Анні свої здібності, якими я був зачарований у Відні. Так само й панна Головацька, гадаю, тут ні до чого… Незрозуміла метаморфоза….

— Та невже? — усміхнувся знову Марко. — Однак дозвольте, панство, залишити вас на кілька хвилин, маю дізнатися, як почуває себе Олеся Дмитрівна, опинившись у такій неприємній ситуації.

— Ти причетна до цього? Зізнавайся! — почув Марко вже в коридорі Олесин голос, що лунав за дверима вбиральні. — Як ти могла дозволити Головацькій таке витворяти з нами? Що вона взагалі робить у твоєму домі, ця особа із сумнівною репутацією?

— Олесю, — виправдовувалася Татарінова, — у тому, що відбулося, моєї вини немає, ми всі на початку сприйняли це як цікаву розвагу, не більше! Та й ти не сприймай те, що сталося, як персональну образу! Може, Анна і справді утнула недоречний жарт, але ніхто не мав на меті образити особисто тебе…

За шумом води Марко розчув тихе схлипування.

— Олесю? — покликав він.

Двері до вбиральні прочинилися, і звідти виглянула розгнівана Біличенко й розгублена Ольга Татарінова.

— Я — дізнатися, як ти… — проказав Марко. — Не бери до голови цю дурницю, то не варте уваги!

— Марку, але ж додуматися до такого… Просто страхітливо! І ця кров…

— Та не кров це, — Марко продемонстрував вимащені червоним пальці, у яких хвилину тому тримав перо. — Звичайна хімічна реакція. Схоже на сполуку нітрату заліза і калію. Гадаю, речовиною було змащене перо, у контакті з повітрям і шкірою рук проявився такий ефект…

Татарінова збентежено подивилася на Шведа.

— Звідки то вам відомо, пане Марку?

— Та це початковий курс хімії, Ольго Борисівно, хімічний фокус, якщо бажаєте.

— То це була не кров? — невпевнено перепитала вона. — То навіщо Євген з Анною таке вигадали! Тут же зібралося пристойне товариство!

— Та не беріть в голову, Ольго Борисівно, дурниці. Жарт та й тільки! — відмахнувся Марко. — Олесю, ти бажаєш залишитися чи, можливо…

— Ні! — різко відповіла Біличенко. — Звичайно, я хочу піти. Вечір безнадійно зіпсований. Олю… — звернулася вона до подруги, попрощаєшся за нас із Марком. Не хочу більше повертатися до тієї кімнати. Цей Остапенко зі своїми дурними жартами справжній ідіот!

Татарінова розвела руками.

— От, нещасна моя година! Навіть якщо то Євген і вирішив утнути такий неприємний жарт, змовившись з Анною, то чому ти все приймаєш як особисту образу, Олесю? Вимащені червоною фарбою руки того не варті, аби так нервувати…

— Дозволь, Олю, я вже сама вирішуватиму, як мені себе поводити! — відрізала Біличенко. — Марку, то ми йдемо вже? Чи ти бажаєш зостатися?

— Якщо хочеш… — усміхнувся Марко, беручи свій капелюх, — Ольга Борисівна права у тому, що тобі дійсно не варто так гостро сприймати все, бо, зрештою, і ми сиділи за тим столом і стали учасниками недоречного жарту.

Олеся майже не слухала його слів. Крутнулася перед дзеркалом, поправила капелюшок і вже за мить спускалася сходами на двір.

— Зачекай! — Марко впіймав її за руку аж на доріжці, під розлогим каштаном. — Я мав намір провести тебе додому… Чому ти так поспішаєш?

— У якому сенсі провести? — запитала Біличенко знервовано. — А ти хіба не залишишся?

Марко взяв Олесю за руку.

— Ні, сьогодні не зможу. Завтра понеділок, маю бути на службі з самого ранку. Але ж я ще не йду…

— То можеш іти! — відрізала Олеся, шарпнулася і пішла далі, сердита, наче увесь світ їй винен. — Сьогодні, вочевидь, не мій вечір! — гукнула не повертаючись.

— Олесю…

— Іди, іди, я сама, тут недалеко.

— Ну що ти таке говориш? Я проведу тебе і не сперечайся! Навіщо тоді, питається, та охорона під будинком була приставлена, якщо ти сама ввечері ходитимеш вулицями!

Її роздратування було незрозумілим, нелогічним, майже дитячим, та Марко вирішив на те не зважати. Догнав Олесю вдруге, бо каблук черевичка Біличенко зрадницьки застряг між камінням бруківки і, не обідравши шкіру на підборі й руках, його неможливо було витягнути.

— Так… не поспішай, бо до решти зіпсуєш взуття! — проказав майже суворо.

Її картинне роздратування потроху вгамовувалося.

Марко присів, розстібнув застібку на черевичку і вивільнив Олесину ногу, а далі й каблук самого черевичка обережно витяг із кам’яної пастки.

Навіть при тьмяному світлі ліхтарів було помітно білий скуйовджений «шрам» на підборі.

— Ну от! — зітхнула Олеся, балансуючи на одній нозі. — Тепер доведеться каблук реставрувати у майстра! Ну от що за життя таке!

— Аби стільки біди було! — проказав Марко, допомагаючи їй узутися. — Тепер понесу тебе додому на руках, щоб ти не втрапила у ще якусь халепу!

Тихою Татарською, мимо Казанського собору, можна було вийти аж до міської ратуші, а далі — до Олесиного дому. Місто поволі готувалося до сну.

— Слухай, Олесю, а хто такий, цей Георгій Караєв? — запитав він замислено. — Якийсь ваш театрал? Прізвище мені наче знайоме, та я не знаю людини з таким ім’ям ні мертвої, ні живої…

— І ти туди ж! — відмахнулася Біличенко. — Наче я знаю! Я розсердилася на Анну та Остапенка за цей дешевий фокус із кров’ю, бо у порядному товаристві, де всі наче друзі й знайомі, один з одним таке робити не годиться! Ще й обрали мене собі у писарі! Але хто такий… як там його… Караєв Георгій — мені не відомо…

— Ну все, все, я ж просто запитав… — примирливо проказав Марко. — Краще скажи, що у тебе в планах на завтра? Може, завтра побачимось?

— Та хто ж його знає… — Олеся багатозначно розвела руками. — Хто ж його знає, що стрільне у голову Крамовському! По-перше, буде злий, що я не пішла з ним на той бенкет у «Бель В’ю». Ну і потім: його ж, певно, теж недаремно туди кликали. Переконана, що завтра фонтануватиме новими ідеями та пропозиціями. Останнім часом у нього все зводиться до постановки «Гамлета», муштрує нас, он навіть змусив репліки всі вивчити… Найцікавіше, що польською! Мені якраз ота книга Олексієва і стала в нагоді. Не знаю, кому зараз у Кам’янці «Гамлет» польською буде цікавим, але відчуваю, що наш Савович знає щось більше, ніж ми…

— Цілком можливо… — погодився Марко. — Крамовський, як я зрозумів, тримає ніс за вітром, та й у влади нової у честі. Якщо державна політика буде спрямована на поліпшення взаємин із Польщею, то ваш «Гамлет» стане вельми символічним і вчасним виявом симпатії українського театру польському народу.

— Все у тебе з державними справами пов’язане, наче інакше й бути не може! — хмикнула Біличенко. Вона вже зовсім пом’якла від свого гніву.

Марко усміхнувся. Однак думки його тепер були зовсім не біля Олесі. «Гамлет», Крамовський, постановка польською мовою і, зрештою, викрадене кліше. Все це поволі чіплялося одне за інше і зв’язувалося в один цікавий ланцюжок… Після довгого і пристрасного прощання з Олесею йшов додому, раз по раз прокручуючи в голові події кількох останніх днів.

Уночі прокинувся від важкого сну, наче руки його залиті кров’ю по лікті і він не може ту кров змити. Знову вийшов на кухню, засвітив гасову лампу, заколотив собі молока з медом. Узявся писати донесення. Планував те зробити на світанні, але раз сон пропав, то зволікати було нічого. Завтра вранці доведеться відзвітувати Снігіріву про те, що бачив та чув… Але чи цікавитимуть начальника вивідної управи історії про спіритичний сеанс та хімічні фокуси?

Незчувся, як у дверях з’явилася мама. Підійшла, обійняла його. Від мами пахло лавандовим маслом, яким завше змащувала скроні, коли боліла голова.

— Їдьмо з нами, Маркусю, до тьоті Дарини! Скільки ти можеш воювати? Невже ми з батьком тебе ростили для того, аби ти загинув тут?

— Мамо! — протяжно мовив Марко. — Я живий і здоровий…

— Так, живий і здоровий. Поки що… Але скільки разів ти був за крок до смерті? — схлипнула мама. — Подивись, що робиться у Харкові! До батька сьогодні товариш заїжджав, дядько Богдан, пам’ятаєш, той, що млин тримав? — пані Ганна обхопила плечі сина міцніше. — Каже, там червоні комісари лютують, тих, що опір який чинять, то розстрілюють цілими родинами.

— Я залишаюся, мамо, — Марко витер «вуса» від молока і підняв спокійний погляд на матір. — Якщо всі виїдемо, хто Україну захищатиме?

— Та Бог із нею, Україною… Що мені важливіше, Україна чи мій син?

— Мамо… Не треба! Я залишаюся. Приїду, коли все втихомириться тут.

Марко вивільнився з материних обіймів, а пані Ганна недобре зітхнула.

— Ага, втихомириться! — продовжувала вона. — Аякже! Каже дядько Богдан, що все тільки починається: за Харків більшовики з біляками деруться. У Петлюри мало сили, аби втримати цілу країну, та й зрадники на кожному кроці…

— Багато той дядько Богдан знає! — проказав Марко. — Гірше зрадників — малодушні українці, котрі чекають, що хтось прийде та врятує їх! — випалив він.

В очах пані Ганни заблищали сльози.

— То це ти нас із батьком вважаєш малодушними? Не соромно тобі? Ти знаєш, скільки батько петлюрівцям помагає? Грошима, провіантом, усім, чим може? І ти нас малодушними вважаєш?

— Мамо! Розходімось спати, — Марко піднявся з рішучим настроєм, бо розмова з матір’ю переходила на слизьке. — Я не вас із татом мав на увазі! — проказав, намагаючись бути спокійним. — Не можу я втекти отак… До тітки Дарини не поїду, так і знайте. А ви їдьте, чекайте на мене там. Дасть Бог, усе минеться, то я приїду по вас.

* * *

— Читаю твоє донесення, Марку, — Снігірів виглядав невиспаним, але бадьорився. У кабінеті пахло свіжозвареною кавою. Разом із Петлюрою до Кам’янця прибув вантаж більш гідного провіанту, серед якого були кав’яр, консервовані паштети, кава для поважних прийомів та подій, тож старші офіцери, яким доводилося часто засиджуватися до світанку, отримали каву до своїх пайків і могли тепер трохи пошикувати.

— Пишеш, що провів вечір у богемному товаристві? — перепитав очільник Розвідочної управи.

— Так… Богемне товариство наших акторів…

— Ага, то пані Біличенко була, вочевидь, з тобою, — проказав Снігірів. — А я вчора все гадав, чого раптом Крамовський так виправдовувався за неї… Мовляв, хотів представити Петлюрі приму Кам’янець-Подільського театру, а прима занедужала… Тож мусів сам розважати високу Директорію. Після кількох тостів заспівав нам акапельно свою улюблену «Чорна я си чорна…»

То вечір з Олесею Дмитрівною Біличенко, — продовжив Снігірів, — ви провели у товаристві її колег, в Ольги Татарінової?

— Саме так…

— І що твоя актриса? — Снігірів не без цікавості подивився на Марка.

— В порядку. Я провів її увечері додому, хлопці охороняють будинок. Але варто звернути увагу на особу такого собі Євгена Остапенка, — Марко провів олівцем по аркушу, підкресливши вказане ім’я. — Місцевого мецената театру. Мені він видається підозрілим… Спочатку пропонує усім кальяном попахкати, в кальяні, зауважу, не просто тютюн. Як на мене, без дрібки гашишу там не обійшлося. Далі заводить усілякі розмови про політику, вголос ганить нову владу, розбалакує товариство, аби люди говорили про своє ставлення до головнокомандувача… Багато говорить зайвого, цікавиться думками… І цей спіритичний сеанс із «кривавим» фіналом, якщо чесно, я не зрозумів, чого він добивався… Олеся Дмитрівна якраз записувала ті літери. Уявіть, узяла до рук перо — всі долоні в крові, на аркуші — кров…

— Тобто, — Снігірів примружив погляд. — Ти вважаєш, що цей Остапенко все підлаштував?

— Так… — Марко показав долоні, на яких ще рожевіли сліди вчорашньої «крові». — Досі відмити руки не можу, просто потримав у руках перо, яким писала актриса Біличенко. Вважаю, що то справа рук Остапенка або його протеже, актриси театру Анни Головацької. Власне, вони з нею і діяли, наче у парі, не зважаючи на те, що Анна прийшла до Татарінової з нареченим.

— То пані Головацька раніше у Відні мешкала? — Снігірів примружився, відсьорбуючи з філіжанки залишки охололої кави й одночасно пробігаючи поглядом текст Маркового донесення.

— У Відні вона не тільки мешкала, але й працювала. Грала в опереті, — пояснив Марко. — Та, як я зрозумів, підробляла медіумом, дивуючи світське товариство своїми здібностями. А тут прем’єра, можна сказати, і повний провал! Не розумію, навіщо було влаштовувати цей дешевий трюк?

— Не всі ж зреагували так як ти, Марку! Ти ж сам написав у донесенні, що у кальяні, можливо, були наркотичні речовини. У такому стані легко повірити у правдивість усього побаченого… — справедливо зауважив Снігірів. — Або побачити те, чого не було. І цей Остапенко… Кажеш, веде себе, як засланець?

— Саме так… — погодився Швед. — Неприємний тип, хоч і вдає із себе душу компанії. Та й Микола Савович, директор театру, цікавий персонаж… Олеся Дмитрівна мені розповіла про нього дещо… Цікаві штрихи до його творчої біографії…

— Оце читаю… — пробурмотів Снігірів. — То Крамовський — содоміт?

— Не беруся стверджувати напевне, — насмішкувато мовив Швед, — але непогано було б дізнатися про початок його творчого шляху. Актриса Біличенко натякнула, що ця пристрасть за Савовичем тягнеться ще з Петербурга. Там до цієї схильності його навернув якийсь благодійник… У театрі про це, звісно, говорять пошепки, але Біличенко є усі підстави довіряти — вона знайома із Крамовським ще з Харкова…

— Оце інтересно, Марку… З огляду на таку обставину багато цікавого вимальовується…

— Так… — погодився Швед. — Наприклад, тепер самогубство Олексія Трегуба для мене набуває більш зрозумілих мотивів… Хлопець марив театром, але Крамовський його не хотів допустити навіть до прослуховування… Чому?

— Маєш на увазі, між ними могло відбутися… ееее… — потягнув Снігірів, — і Микола Савович прагнув продовження стосунків, а Трегуб відмовляв?

— Цілком можливо, — погодився Швед, — і тоді Крамовський міг поставити умову: або Трегуб продовжує бути його коханцем й отримує омріяну роботу в театрі, або Крамовський псує йому життя…

— Так, — погодився Снігірів. — Це може бути схоже на правду. Кому швидше повірять? Директору театру, заслуженому митцеві чи хлопцеві, якого через відсутність таланту Крамовський не прийняв у трупу?

— А могло бути навпаки, — продовжив Марко, — Олеся Дмитрівна натякнула, що Микола Савович сьогодні всіляко намагається приховати свої нахили, навіть завів собі для виду фальшиву коханку — Ольгу Татарінову. Олексій Трегуб міг щось дізнатися про петербурзьке минуле Савовича чи сам якось став об’єктом пристрасті Крамовського і погрожував театральному метру викриттям…

— Таааак…. — погодився Снігірів. — Цілком імовірна версія, Марку!… А твоя подруга, Олеся Дмитрівна Біличенко, просто безцінна! — додав він.

Марко стиснув плечима.

— Вона жінка… А жінки іноді балакають просто так, не розмірковуючи про те, що, можливо, говорять зайве…

— У всякому разі, Марку, тобі варто продовжувати знайомство з цією актрисою… Її інформація дійсно безцінна! — бадьоро усміхнувся Снігірів. — Вона ж тобі подобається, чи не так? А про життя-буття Крамовського в Петербурзі обов’язково наведемо довідки…

— Що ще розповідає твоя театральна богиня? — поцікавився Снігірів за мить.

— Що репетиції «Гамлета» польською у розпалі, — відповів Марко.

Фамільярність Снігіріва щодо Олесі його дратувала, але у словах генерал-хорунжого була своя істина. І якщо він хоче працювати у Розвідочній управі, то має навчитися пропускати мимо вух певні формулювання свого начальства…

— Відчуваю: не з проста Савович узявся за того «Гамлета»! — промовив Швед.

— Звісно, не з проста! — Снігірів долив собі у філіжанку з кавника. — Ти ж чув про наміри Петлюри щодо Польщі… Вчора на бенкеті Крамовський мав розмову з головнокомандувачем і, до речі, поділився своєю ідеєю польськомовного спектаклю… Вгадай, що він напланував!

Марко запитально поглянув на Снігіріва.

— Гастролі театру! До Волочиська.

— Тобто… поближче до кордону? — проказав Марко.

— Саме так, — кивнув Снігірів. — Волочиський драматичний театр там просто через дорогу від пропускного пункту, а до Тарнорудської застави — рукою подати. До речі, мешкати панове артисти будуть саме у Тарноруді, в колишньому маєтку Мордвінових… Уловлюєш, Шведе?

— Уловлюю, так… — Марко замислився. — Крамовський вирішив побалувати мистецтвом волочиське панство?

— Угу! — кивнув Снігірів. — Тільки за цією версією, Марку, все якось дуже просто виходить…

— Просто, але геніально! — проказав Марко. — А кому спаде на думку підозрювати у діалогах принца датського та Офелії таємні зашифровані послання для більшовиків? Якої, ви кажете, Крамовський виспівував у «Бель В’ю»? — перепитав він у Снігіріва.

— Своєї улюбленої… «Чорна я си чорна»… — з посмішкою відповів той. — Вибачай, не маю хисту, тому заспівати не утну.

— Та я мелодію знаю, — усміхнувся й собі Марко. — А вам назва цієї пісні ні про що не говорить? Бо усього вимальовується, що наш Микола Савович і є тією шекспірівською «смаглявою леді», чи то пак «чорнявою красунею» — більшовицьким агентом, який керує тут, у Кам’янці, усією агентурною сіткою! Розкладаєш цей пасьянс і так і сяк — усі ниточки до нього тягнуться…

— Схоже на те, — погодився Снігірів. — Ще й головнокомандувач прихильний до нього аж занадто… Петлюра цінує людей мистецтва, але якщо цей Крамовський виявиться більшовицьким агентом…

— Ви розумієте… — проказав Марко, — все ускладнюється тим, що театральна натура дозволяє Крамовському грати нестандартно, використовуючи такі можливості й ходи, про які ми й гадки не маємо!

Переконаний: ці гастролі у Волочиську він задумав саме з метою передачі кліше. Тільки уявіть: інформацію передаватимуть, самі того не відаючи, актори під час спектаклю. От, хоча б та ж Олеся Дмитрівна! Гратимуть «Гамлета» польською, відповідно до тексту старого видання друкарні Мархоцького… І якщо все буде саме так, ми навіть не знатимемо, кому та інформація призначатиметься, адже у залі буде купа народу! Тож зв’язковим може виявитися будь-хто. До того ж, якщо не помиляюся, у Волочиську знаходиться вузлова залізнична станція. Кліше можна непомітно вивезти потягом, переправити через Збруч… Просто заховати в когось у Волочиську чи Тарноруді… Шукай тоді голку в копиці сіна…

Снігірів почухав потилицю.

— Слушно! От що буває, коли інтелігенція стає на бік ворога… — мовив, зітхнувши. — Схоже, пан Крамовський знущається над нами, просто під носом провертаючи свої справи.

Але, Марку, за такою логікою можна підозрювати і твого побратима… Цього, Чорницького!

— Костя? — перепитав Марко.

— І прізвище підходяще ЧОРНицький, — вів далі Снігірів. — І у френчі без погонів він ходить, і військову підготовку має…

— Із Волочиська родом… — додав Швед.

— Отож-бо! — знову клацнув пальцями Снігірів.

— Але Кость не може бути більшовицьким агентом… Ні, це не можливо… — заперечив Марко. — Ми з ним разом…

— Я тобі казав, — суворо нагадав Снігірів, — ворог може завербувати навіть твою рідну матір, Марку. Натиснути на слабинку і завербувати. Не довіряй нікому! Особливо тим, кому завше довіряєш…

— Так можна розумом… тойво… — покрутив пальцем біля скроні Швед.

— Можна, — погодився Снігірів. — Але не треба! До речі, непогано було б, якби хлопакам, котрі стояли на чатах біля палати покійного Трегуба, у лікарні, показати фотокарточку твого Чорницького… І Крамовського теж… А раптом!

— Навряд чи Крамовський буде так ризикувати собою, — похитав головою Марко. — Він, звичайно, актор, міг і затримуватися, але все це надто небезпечно! Простіше було б послати когось.

— Ми справді зачекаємо, — погодився Снігірів. — Але тільки для того, аби викрити усю цю компанію. У «Чорнявої красуні» мають бути зв’язкові, помічники… Будеш тепер відслідковувати кожен крок свого друга. І з Біличенко теж будь пильним.

— Із мамою теж, я пам’ятаю, — зітхнув Швед.

— Марку… Те, що тобі сподобалася гарна жінка, не має позбавляти тебе пильності і холоднокровності. Інакше ти для нашої справи не годишся. Так і зарубай собі на носі, — безапеляційно промовив Снігірів. — Ферштейн?

— Слухаюсь, пане генерале-хорунжий.

— До речі… — промовив Снігірів, пильно подивившись на Шведа. — А тобі відомо, хто такий Георгій Караєв?

— Тобто… чи знайоме мені ім’я духа, якого начебто викликала Анна Головацька? — перепитав Марко.

— Так.

— Ім’я видається мені знайомим, але людини з таким ім’ям я не знаю!

— Георгій Караєв, — проказав Снігірів, — росіянин татарського походження, колишній офіцер царської армії, червоний комісар, соратник цього недолюдка, Михайла Муравйова. Брав участь у різні українців, у Хоролі. Коли гордієнківці вибили тих собак з міста, то побачили таке, від чого кров холоне. Такі нелюдські знущання нашим братам і сестрам довелося там стерпіти… Як Всеволод Петрів прибуде до Кам’янця, то розпитаєш його сам.

— Нічого собі… — присвиснув Марко. — Тоді я точно не розумію сенсу того псевдоспіритичного сеансу… Розбалакати публіку?

— Цілком можливо… — погодився Снігірів. — Цілком можливо… Теж не поганий спосіб визначити рівень лояльності місцевої інтелігенції.

— Інтелігенція, як би це пом’якше сказати, — промовив Марко, — ковтала все мовчки, не особливо сперечаючись…

— Так ото ж бо… вважають, що вдягнули вишиванки, поставили «Наталку-Полтавку» до приїзду головнокомандувача, а далі хоч потоп… Пристосуванці кляті!

— Анна Головацька… Може, мені варто поспілкуватися з нею? — запропонував Марко Снігіріву. — Скажімо, я вдам, що зацікавився її здібностями, але мені було незручно при всіх те визнавати… Напрошуся на спіритичний сеанс, мовляв, друг з незрозумілих причин наклав на себе руки, Олексій Трегуб… хочу дізнатися, навіщо…

— Хороша ідея! — погодився Снігірів. — Зустрінься, побалакай… Тільки пам’ятай, Марку, будь обережним! Хто знає, чим вона дихає… І краще, аби твоя пасія, Біличенко, при цій розмові не була присутня, і взагалі про неї не відала… Хто знає, яку інформацію ти з Головацької витягнеш…

* * *

Як не крути, зустріч з Анною Головацькою могла обернутися недобре: з одного боку, Олеся, яку, без сумніву, обурить, що йому раптом знадобилася Анна. З іншого боку — Антін Кропивницький, наречений Анни теж не зрозуміє… Та й Остапенко, схоже, теж має на неї якісь види…

Залишалося тільки одне: спробувати зустрітися так, аби ні Олеся, ні Дмитро, ні заможний покровитель Головацької, Остапенко, про те не дізналися.

Марко прямував через парк, просто до театру. Як переказати Анні, аби вона вийшла, спало на думку само собою: біля фонтана плюскалися водою безпритульні хлопчаки.

— Ходи-но сюди! — Марко поманив одного з них пальцем. — Щось тобі скажу.

Хлопчина підійшов до Шведа, недовірливо подивився, кривлячи від сонячного проміння худе замурзане обличчя.

— Чого треба? — запитав не дуже ввічливо.

— Як твоє ім’я? — поцікавився Марко.

— Ну, Андрій… — відказав хлопчина, — а що?

— Ти, Андрію, смаколика хочеш?

Хлопчина вже сміливіше глянув з-під козирка старої, не за розміром каскетки.

— А що потрібно зробити?

— Віднести оцю писульку одній панні, вона в театрі працює… Віднесеш, — проказав Марко, повернешся до мене, — усю твою компанію пригощу смачним.

— А хто ж, пане, мене туди впустить? — хлопчина шморгнув носом і знову запитально подивився на Шведа.

— А ти спробуй! Скажи при вході, що записку потрібно передати Анні Головацькій особисто.

— Доообре! — протягнув хлопчина. — А ви не обдурите?

— Обіцяю, що чекатиму на тебе тут, — запевнив босяка Швед. — Повтори, Андрію, ім’я панни…

— Анна Головацька! — проказав хлопчина. — У мене добра пам’ять, не турбуйтеся!

— Якщо ж панни на місці не виявиться, разом із запискою повернешся сюди. Я все одно, що обіцяв, виконаю.

Безпритульник вихопив із рук Марка записку, крутнувся до своїх. Хвилину про щось жваво торохкотів, показуючи на дивака, що обіцяв йому нагодувати усю компанію смачненьким, а потім побіг до будівлі театру.

Безпритульні хлоп’ята боязко підступили до Марка.

— Ну, що, ходімо до крамниці? — підморгнув їм Швед.

Хлоп’ята знітилися, однак дивакуватий пан неспішно почав підніматися сходами, до вулиці. Тут, просто через дорогу, і справді була непогана крамниця із звучною на галицький манер назвою «Під чашею». Публіка, виходячи з театру, часто завертала сюди, тож і асортимент тут був вишуканий, розрахований на витонченого покупця-гурмана: тістечка, шоколад, вино, печатні пряники та пироги з різною начинкою… Тут можна було одразу й вино продегустувати, й канапками закусити або випити хорошої кави.

Марко огледівся: хлоп’ята зграйкою поспішали за ним, із цікавістю перемовляючись між собою.

Швед увійшов, а безпритульники, давлячи носи, прилипли до вітрини з вулиці. Скільки їх? П’ятеро всіх разом? Шестеро!

Марко замовив шість тістечок із фісташковим кремом і шматок пирога з м’ясом, попросивши перед тим розрізати його на шість рівних частин.

— То ви їм? — указав поглядом на малих безпритульників продавець, ховаючи ласощі у згорток. — Даремно… Даремно такі гроші витрачаєте. Їм ця їжа ні до чого, вони до такого незвичні. Їм би хліба простого шмат та кавалок шинки…

— Чому ж не дасте? — запитав Марко.

— Так на всіх безпритульних хлібом не запасешся… Час, самі знаєте, який… Я й сам їх підгодовую іноді, — додав продавець. — Але не часто, аби не повадилися сюди щодня ходити.

Хлопчина не підвів, хвилин за десять повернувся із відповіддю, що записку Анні Головацькій передав особисто в руки, хоч і довелося вмовляти сторожа на вході, щоб пропустив його до гримерок. Та панна сказала, що зараз підійде сюди. Хлопчаки отримали згорток із ласощами і, не вірячи своєму щастю, помчали у затінок, аби там, на лаві, поділити між собою смаколики.

А Марко тим часом і собі присів, углядаючись у поворот алеї, звідки б мала надійти Анна Головацька. Цікаво, що вона скаже, побачивши, хто викликав її сюди, у парк.

Вона з’явилася несподівано, однак не звідти, звідки Марко очікував, бо від театру пішла не алеєю, а вулицею, а звідти — сходами, вниз, до фонтанів, де вже очікував на неї Марко. Озирнулася навкруги, вгледіла Шведа і не без здивування підійшла до нього.

— Ви — супутник Олесі Дмитрівни, Марко, так вас зовуть, здається? — проказала трохи збентежено. — Не чекала, що автором записки виявитеся саме ви…

Марко піднявся назустріч дівчині, але та не дала й слова сказати.

— Ходімо звідси! Ми тут наче на долоні! — Анна Головацька рішуче закрокувала на бокову алею, що вела на Польські фільварки. — Не хочу, аби Олеся Дмитрівна раптом угледіла мене з вами. Ми з нею не дуже приятелюємо…

— Чому, дозвольте поцікавитися? — запитав Марко, наздоганяючи Анну. — Я гадав, у театрі всі дружні…

— Це суто жіноче, — відповіла Головацька. — Яка там поміж жінками дружба, пане Марку! Тим більше, Олеся Біличенко переконана, що сонце на небосхилі має бути одне, і це сонце — вона…

— Оо, заради Бога, пані Анно! — усміхнувся Швед. — Ця неприязнь не личить ні вам, ні Олесі Дмитрівні… До того ж, я викликав вас у важливій справі, а всі ці жіночі чвари… Повірте, чоловіки завжди простіше дивляться на такі речі! Дуель і ніяких інтриг! — додав він.

Головацька подивилася на нього скоса.

— Ви такий старомодний, пане Марку! — проказала вона. — Та я слухаю вас, яку справу маєте до мене?

— Анно, скажу без передмов: учора під час спіритичного сеансу мене вразив ваш талант медіума!

— А казали, без передмов! — розсміялася Головацька.

— Я зрозумів, що той дурний трюк із кров’ю — справа рук пана Остапенка, — продовжував Марко. — Так, вочевидь, він хотів підсилити ефект спіритичного сеансу. Але ваш талант, Анно, не потребує таких дешевих фокусів!

Вираз обличчя Головацької посерйознішав. Вона зупинилася і повернулася до Марка.

— Ви справді так вважаєте?

— Так!

— Тоді я зізнаюся вам! — промовила Анна. — Я просила пана Євгена не робити той дурний фокус, але він занадто самовпевнений, аби послухати мене… А що до решти — я справді володію здібностями медіума. Тільки в це тут ніхто не вірить.

— Я вірю! — гаряче проказав Марко. — Я вірю у те, що ви справді спілкуєтеся з душами померлих. Я не знаю, хто той Караєв, дух якого ви вчора так майстерно викликали, але я хочу просити вас провести спіритичний сеанс спеціально для мене…

— Для вас? — Головацька здивовано подивилася на Шведа. — А мені вчора здалося, що ви поставилися до всього побаченого та почутого більш, ніж скептично…

— Якби це було так, я не стояв би тут, перед вами! — запевнив Марко.

— І чий дух я маю для вас викликати, пане Марку? — поцікавилася Анна Головацька.

— Ні-ні, усі мої рідні, дяка Богу, живі-здорові! — похитав головою Швед. — А от один мій друг… Він нещодавно наклав на себе руки. Поліз у зашморг, без видимої на те причини. Мене тривожать погані передчуття, я майже переконаний, що то було вбивство, однак у мене нема на те ніяких доказів…

— І ви вважаєте, — засміялася Головацька, — при всій повазі до вашого покійного друга, що слова медіума можуть бути взяті до уваги на суді? Чи як доказ у розслідуванні? Запевняю вас…

— Я нічого такого не казав, — заперечив Марко. — І не збираюся викривати вас чи звертатися до суду. Я просто хочу знати правду, пані Анно! Я відчуваю себе винним у цій смерті, бо не зумів ніяк їй зарадити. Я хочу…

— Ааа, он воно що… — Анна Головацька похитала головою. — Ви хочете попросити у свого друга пробачення?

— Так! Покаятися перед ним! — запевнив Марко. — Тепер ви знаєте усе, тож мені немає потреби критися більше… Єдине — мені теж не хотілося б, аби про нашу розмову і спіритичний сеанс дізналися Олеся Дмитрівна чи ваш наречений. Тим більше — пан Остапенко.

— Це легко влаштувати! — проказала не роздумуючи Анна. — Кожного вечора ми з Антіном ходимо на пляж… Знаєте, там, з боку Замкового мосту стоять такі дерев’яні шатра, схожі на овечі кошари?

— Так, звичайно, я мешкаю, можна сказати, напроти, — відповів Марко.

— Так-от… Антін сьогодні не зможе піти зі мною, — мовила Анна. — Він зайнятий роллю у тому польськомовному «Гамлеті»; Олеся Дмитрівна, певно, казала вам про цю диво-постановку?

Швед наморщив лоба, наче намагався пригадати свої розмови з Олесею.

— Щось таке говорила, так, — погодився він.

— Осоромимося й тільки! — роздратовано відповіла Анна. — Вбийте, не розумію, навіщо в розпал війни з Польщею грати спектакль польською мовою!

— Ну, можливо, тому, що війнам властиво завершуватися миром чи укладанням вигідного союзу… Пані Анно, ця політика така непевна річ! Але ви зводили сказати, що ваш наречений не зможе вас сьогодні супроводити на пляж…

— Саме так! — Анна кивнула, зупинилася і знову повернулася до Шведа. — Я чекатиму вас там, в одному з тих шатрів. О сьомій вечора. Приходьте, там і поспілкуємось…

— А вам буде зручно проводити спіритичний сеанс у купальнях? — поцікавився Марко. — Я вважав, що спіритичний сеанс вимагає тиші, спокою і зосередженості…

— Так і є, — відповіла Анна. — Але увечері на пляжі майже нікого немає. Хіба парочки неспішно прогулюються повз, або якийсь безпритульний забреде… Тому не затримуйтеся, приходьте о дев’ятнадцятій рівно. Запізнитеся — то вважайте, я до смерку вас чекати не буду.

— Звичайно, як накажете, пані Анно! Буду рівно о дев’ятнадцятій, і навіть трохи раніше, щоб вам не довелося чекати мене наодинці.

Головацька подивилася променистим і навіть щасливим поглядом на Марка.

— Мені дуже приємно стати для вас у нагоді! Тож до зустрічі! — проказала вона. — Мушу бігти, поки в театрі не помітили моєї відсутності. Особливо ваша Олеся Дмитрівна, бо іноді, мені видається, вона читає мої думки!

— Бог з вами, пані Анно! — розсміявся Марко. — Ні їй, ні вам нема чого хвилюватися. Ви обидві занадто особливі жінки, аби турбуватися такими дрібницями, як нестача уваги з боку чоловіків!

Анна задоволено посміхнулася.

«Оце так! — пробурмотів собі під ніс Марко, проводжаючи поглядом тендітну мініатюрну постать Головацької. — Визнала, що кривавий фокус — справа рук Остапенка, але продовжує вдавати з себе медіума, хоч все й так шите білими нитками… — зітхнув він. — Цікаво, що сьогодні вона розповість мені про Трегуба?»

* * *

Кам’янецькі купальні — збиті посеред Смотрича дерев’яні загорожі з нерівними дашками, завжди нагадували Марку будинок Водяного Щура з романів Фенімора Купера. В дитинстві він приходив сюди з батьками, й поки тато купався, Марко на березі сам із собою бавився в індіанців.

З боку Замкового мосту сюди можна було дістатися сходами, з Польських фільварок — хиткою кладкою, саме так його батьки й водили на пляж. А ще численними втоптаними стежинами, що сходилися тут звідусіль.

Удень у купальнях завжди було гамірно й людно: хтось плавав у тихій заводі, хтось сидів на дерев’яних настилах, бовтаючи ногами у воді, смажився на сонці чи відпочивав у затінку дашків.

А зараз, під вечір, як і обіцяла Анна, тут і справді не було ні душі. Марко прийшов трохи раніше, аби Головацькій не довелося довго чекати самій. Присів на одну з лавок біля старої скрипучої будки, що раніше призначалася для чергового поліціянта.

Звідси відкривався розкішний вид на Кам’янецький замок, та й протилежний берег, на якому розкинулися Польські фільварки, був увесь, як на долоні. Марко міг навіть розрізнити обриси власного будинку, що ховався за кронами сусідського яблуневого саду.

Вдихнув на повні груди. Навіть не вірилося, що тепер зовсім усе інакше, що війна десь зовсім поряд. Кам’янець видавався, як і раніше, мирним, напоєним спокоєм та благістю містом. Як і належало столиці. Бо ж він тепер і є столиця! Тільки чи надовго затягнеться тут ця ілюзія спокою?

Час ішов. Анна все не з являлася. Дивно… Вона ж обіцяла прийти, і було не схоже, що жартувала. Якась закохана парочка пройшла повз нього, прямуючи просто до купалень, і зникла в затінку одного з шатрів, за дерев’яною перегородкою.

Сонце мружилося, повільно котячись за обрій; починався вечір. Плюскіт води за греблею заспокоював і змушував не думати про Анну.

Чому ж все-таки зустріч не відбулася? Може, передумала, або наречений її раніше звільнився з репетиції… Якщо так, то й Олеся, мабуть, уже скоро буде вдома. Він ще зачекає Головацьку трохи і піде до Олесі.

Вони ж домовилися, що побачаться сьогодні…

Солодка млість прокотилася тілом: він скучив за нею! Оце так дивина! Він таки скучив за нею! Якби Чорницький знав, то б мав з чого поскалити зуби. Згадка про Чорницького наче повернула до реальності. Страшенно не хотілося, аби Кость був навіть якось причетним до усього, що сьогодні відбувалося у Кам’янці.

Снігірів діло, звичайно, говорить: обережність, уважність й недовіра — складові успіху у такій роботі. Але ж Кость Чорницький — його побратим! Як він може виявитися більшовицьким засланцем?

Так само, як Юрко Коцюбинський, з яким ви разом навчалися в Одеській школі прапорщиків, більшовицьким комісаром! — відповів Марко сам-собі, і від цієї думки неприємно зашкребло в грудях.

З шатра раз по раз долинав грайливий дівочий сміх. Закохані милувалися там, за дерев’яною перегородкою, не зважаючи на те, що хтось їх побачить чи почує…

Солодку млість змінило легке роздратування.

Якого дідька він сидить отут? Головацької не буде, це вже зрозуміло. Треба йти. До того ж, з річки повіяло прохолодою, а вечірнє небо раптом набурмосилося, як до дощу.

Марко піднявся. Так… погода псувалася на очах.

Ще раз оглядівся: на стежині, на сходах — нікого. Вже було повернувся й рушив у бік мосту, як раптом, за спиною голосний жіночий зойк розірвав спокій пляжу. Він пролунав звідти, з-за дерев’яної перегородки шатра, куди усамітнилася пара закоханих.

Швед мимоволі намацав за поясом зброю. Підійшов ближче. Просто на нього вибігла дівчина, а слідом за нею — її супутник. Обоє бліді, перелякані.

— Ані руш! Відійди від неї! — наказав хлопцеві. — Що сталося? Він образив тебе?

— Там… там… — дівчина тремтячою рукою вказала у бік дерев’яного шатра. — Там лежить тіло якоїсь жінки… там труп!

Марко відчув, як в одну мить у нього похолоділо в грудях.

Він кинувся до загорожі, від якої вибігли перелякані закохані. Шатро було порожнє. Від наступного його відділяла така сама дерев’яна перегородка. Одна з дощок зламалася й провисла, відкриваючи все, що робилося у сусідньому приміщенні.

Марко зазирнув крізь отвір і завмер від несподіванки.

На землі сусідньої роздягальні горілиць лежала Анна Головацька. Її погляд завмер, споглядаючи дерев’яний дах шатра. Волосся вибилося з охайної зачіски. На чолі Анни, наче в індійської танцівниці, запеклася темна цятка — слід від кулі. Анна Головацька була мертва.

* * *

— Не картайте себе, молодий чоловіче, — патологоанатом Кренцель запалив цигарку і глибоко затягнувся. Паління у мрецькій з її неприємним запахом хлороформу у нього давно вже не викликало ніякої відрази. — Ви не могли б її врятувати, навіть якби одразу знайшли, — проказав він, краєм ока спостерігаючи, як зблід у протилежному кутку очільник Розвідочної управи, Борис Снігірів. — Смерть наступила близько шостої вечора, юначе, до того ж, була миттєвою, — додав Кренцель, випускаючи в повітря хмаринку густого диму.

— Так, стріляв майстер. Дуже професійно, — похмуро промовив Марко, відхиляючи простирадло з обличчя покійниці. — І, вочевидь, з невеликої відстані.

— З якої зброї, скажу після того, як дістану кулю, — додав Кренцель. — Хоч, як ви бачите, кульовий отвір дуже маленький… Але не чекайте дива, не думаю, що то якось особливо допоможе слідству. Ви от, наприклад, якою зброєю користуєтеся?

Марко мовчки дістав свій револьвер.

— «Уеблі Скотт»… — з розумінням промовив патологоанатом. — Солідно. Ну от… Самі бачите… Я до того, що сьогодні знайти вбивцю у такий спосіб — все одно, що шукати голку в сіні. Коли йде війна, кожен може дістати собі зброю, яку завгодно… Не ті часи тепер, коли люди купляли зброю обдумано, виважено і то десь фіксувалося… Ну, але подивимось, що там у неї застрягло в голові.

Борис Снігірів, блідий, як полотно, увесь цей час мовчки спостерігав за Марком. Далі підійшов до Шведа й поплескав його по плечу.

— Ідемо, Марку. Тут нам робити більше нічого.

— Тобто… як нічого? — перепитав Швед.

— Ходімо, — повторив Снігірів знову. — Дівчина трагічно загинула. Пан Кренцель сповістить нам, що там і як. Та розслідування вбивства не наша компетенція.

— Борисе Євгеновичу, але…

Снігірів тим часом уже попрямував до виходу.

Шведу нічого не залишалося, як послідувати за ним, полишивши лікаря Кренцеля наодинці з тілом Головацької. За дверима Снігірів зупинився, важко ковтнув повітря.

— Як цей Кренцель там витримує? — проказав він похмуро. — Ще трохи — і мене б знудило від того смороду.

— Борисе Євгеновичу! Але ми не можемо так вчинити! — правив своєї Марко.

— Як «так»? — поцікавився Снігірів. — Шведе, ми Розвідочна управа, а не поліція, — проказав тихо. — Ми контррозвідка! Не наше діло розслідувати вбивство цієї нещасної.

Марко зупинився, збентежений почутим.

— Борисе Євгеновичу… Але ж це не просто банальне вбивство! Це вбивство актриси Анни Головацької! Її смерть може виявитися ключем до викриття ворожої агентури…

— Марку! — безапеляційно проказав Снігірів. — Я не маю часу на цю балаканину.

— Та ви ж самі… Я не розумію, чому ви так швидко змінили свою думку! — Марко відчув, що його обличчя починає пашіти від обурення. — Ми ж ще сьогодні вранці спілкувалися з вами… Ви ж самі…

— Шведе, зупинися! — Снігірів виразно подивився на Марка. — Всьому свій час. Ти працюєш у Розвідочній управі, зрозумів? Правильніше сказати, тільки почав працювати. Тому краще дослухайся до того, що тобі кажуть. Заміть, я навіть не говорю «наказують».

— Так, пане очільнику, — не вгавав Марко. — Та все ж самі розсудіть: усі ці події — викрадення кліше, самогубство Трегуба, цей спіритичний сеанс та смерть Анни Головацької… Невже ви не бачите, що вони пов’язані між собою? У мене немає досвіду у слідчій справі, але навіть я зрозумів, що Анну застрелили там же, в середині купальні, до того ж людина, з якою ця нещасна мала бути добре знайома, раз погодилася прийти на пляж за годину до нашої з нею зустрічі й усамітнилася в одному з шатрів…

— Кого ти підозрюєш? — раптом поцікавився Борис Снігірів.

— Та от хоча б цього її благодійника, Євгена Остапенка! Його необхідно затримати й допитати! Він мав з Анною якісь незрозумілі стосунки, і в нього, безперечно, міг бути мотив… А ще нареченого Анни — Антіна Кропивницького, актора того ж таки театру!

Снігірів подивився на Шведа, як на нерозумного.

— Похвально, що ти виявляєш таке завзяття, Шведе, але вбивство на ґрунті ревнощів — точно не наша компетенція.

— Борисе Євгеновичу, але ж…

— Забудь про цю Головацьку!

Марко застиг посеред коридору.

— Гайда, ходімо звідси, побалакаємо на вулиці, — сказав Снігірів. Луна рознесла під склепінням невиразний звук його голосу. — У мене легені просто вогнем горять від того хлороформу.

— А тепер слухай сюди! — проказав, обернувшись до Марка, як тільки вони вийшли в двір лікарні, на свіже повітря. — Завтра колектив театру разом із Крамовським вирушає до Волочиська, на гастролі. Як я тобі й казав, мешкатимуть у Тарноруді, у колишньому маєтку Мордвінових. Не маю сумніву, що викрадене кліше поїде разом із ними. Отже ти, Марку, маєш бути у Волочиську теж. І ще… ця актриса, Біличенко, дуже добре, що у тебе з нею романтичні стосунки. Матимеш підставу для всіх бути там, поряд з нею.

— Тобто…

— Тобто, — продовжував Снігірів, — ти маєш дивитися в обидва ока і слухати в обидва вуха. Під підозрою кожен. Зупинишся в Тарноруді, в розташуванні прикордонників. Начальник прикордонної застави в курсі справи. За необхідності матимеш усю підтримку. Зрозумів?

— Так точно, — відповів Марко. — Тобто, я продовжую розслідування?

— Ти що, не зрозумів? — перепитав Снігірів. — Ця дівчина, Анна Головацька, лише випадкова жертва. Якщо Розвідочна управа почне копатися в цій справі та шукати її вбивцю, чи варто тоді продовжувати пошуки кліше? Вони затаяться, і ми втратимо шанс накрити усю агентурну сітку. Я обмізковув те, що ти розповідав. І ще… ледь не забув! Про ті шекспірівські шифровки. Оцю перехопили сьогодні вранці, — Снігірів простягнув Марку складений у кілька разів папірець. — Прочитаєш. Власне, сумніву немає: у Волочиську, а ще певніше, у Тарноруді, на кліше чекатимуть. У всякому разі ти тому й поїдеш, аби все з’ясувати.

— Я зрозумів, Борисе Євгеновичу, — кивнув Марко.

— Ну от і добре, — зітхнув Снігірів. — А то затявся, як норовистий кінь… Думаєш, мені дівчини не шкода? Але ця Анна знала щось більше, ніж дурнуваті фокуси з викликанням духів. Тому й загинула, Марку. Той, хто її застрелив там, у купальнях, здогадався або зрозумів, що вона може щось розповісти тобі… І ще, — додав Снігірів, — завтра з самого ранку зайдеш до мене, отримаєш гроші на поїздку й усі витрати.

Він повернувся і попрямував через освітлене подвір’я до автівки, якою військові годину тому доставили тіло Головацької. А Марко тим часом розтулив долоню, у якій стискав папірець із шифровкою. Розгорнув, підійшов ближче під світло ліхтаря.

Чому в цей час, коли панує зло

Ще й він живе, скрашаючи пороки?

Щоб, ним освячене, перемогло?

Падлюцтво та безчестя темнооке?

Чому рум'янці в нього на виду

Відтворює косметика брехлива?

Чи треба підмальовувать в саду

Троянду, повну істинності й дива?

Чом він живе, як в ньому все старе,

Застигла кров давно від охолоди,

Чому Природа, мов жебрак, бере

Від нього підфальшовані клейноди?

Бере, аби сказати «Подивись,

Які багатства мала я колись»!

Борис Снігірів уже давно від’їхав, а Марко все стояв посеред двору лікарні, перечитуючи рядки сонета. Скидалося, наче мова йшла про Крамовського. Про кого ж іще могло йтися у цих рядках:

Чому рум'янці в нього на виду

Відтворює косметика брехлива?

Невже хтось виказував Крамовському своє невдоволення?

Хто ж тоді заправляє всім цим кодлом у Кам’янці? Хто тягає за ниточки? Хто, зрештою, застрелив Анну Головацьку, виманивши на годину раніше призначеного часу до купалень?

Марко замислився: якщо завтра вранці він мусить спочатку зайти до Снігіріва, а потім їхати до Волочиська, то з патологоанатомом Кренцелем побачитися йому не вдасться, отже, висновок про розтин Анни він побачить лише після того, як повернеться з Волочиська…

Марко поволі попрямував назад, до входу у лікарню, а точніше, до мрецької. Пройшов порожнім напівтемним коридором, вслухаючись, як луна від його кроків б’ється об склепіння і розлітається в сторони зляканим птахом.

Смужка світла, що вибивалася з-під зачинених дверей, та запах хлороформу не дали йому заблукати. Ну ось… не думав, що сьогоднішня зустріч з Анною Головацькою закінчиться так…

Марко відчинив двері і зайшов. Кренцель лише кинув на нього поглядом, схилившись над головою Анни, бо вже розпочав секцію.

— Я знав, що ви повернетеся, юначе, — проказав спокійно, наче проводив не розтин, а робив звичайні медичні маніпуляції. — Проходьте… Якщо маєте час і відчуватимете себе добре…

Забризканий кривавими плямами шкіряний фартух досить огрядного Кренцеля робив його схожим на різника, а сам він незворушно робив свою справу далі, промовляючи чи то до Марка, чи то сам до себе:

— Зараз доберемось, побачимо, що там…

— То ви про кулю? — перепитав Марко, відводячи погляд від роботи патологоанатома.

Пасма довгого білявого волосся Анни, вистрижені Кренделем, аби зробити надріз упоперек її голови, лежали на землі, наче згорток шовку.

— Про неї! — відповів той. — Бідна дівчина… Така вродлива… Я проведу розтин акуратно, — запевнив Крендель. — Чув, що вона була актрисою… Не годиться, щоб у труні своїм виглядом шокувала родину й друзів.

— Я думав, ви вже не помічаєте, кому проводите розтин, — сказав Марко і закашлявся: видовище, яке частково відкривалося його погляду було не з приємних.

— Що ж я по-вашому, не людина? — якось відсторонено промовив Крендель, ні на мить не відволікаючись від роботи. — Коли у мрецькій на столі отака молода дівчина, мимоволі відчуваєш жаль.

Марко всівся на стілець, на якому до нього сидів сполотнілий Снігірів.

— Не ображайтеся, пане Кренцелю… Але зараз навколо стільки смертей, що навіть я до них звик… Що вже казати про вас…

— Ви звикли не до смертей, юначе, — похитав головою патологоанатом. — А до самого їх факту, до того, що вони повинні бути, раз війна… Можна звикнути до виду мертвого тіла чи виду нутрощів під час розтину, от як я, наприклад, якщо не вдаватись у те, кому вони належать. Але до смерті звикнути не можна. Це завжди втрата і чийсь біль.

— Згоден, — проказав Марко.

Час повільно спливав. Кренцель неспішно робив свою роботу, ювелірно, як і обіцяв, але цілеспрямовано рухаючись до мети — віднайти кулю, що стала смертоносною для Анни Головацької.

У якусь мить Швед зрозумів, що давно перестав відчувати сморід хлороформу. Ніздрі наче затерпли, та й у легенях відчувалося якесь дивне оніміння.

— Ось вона… — нарешті після зосередженої мовчанки проказав Кренцель, акуратно стискуючи довгим пінцетом щось невеличке і зловісне. Промив свою знахідку під проточною водою… — Сидіть, юначе, я підійду, — додав він. — Тут видовище ще те, то краще вам не дивитися….

Марко все ж піднявся назустріч патологоанатому. А Кренцель дістав з полиці потрісканий порцеляновий лоток і обережно поклав у нього кулю, яку щойно витягнув з голови Анни.

— І оця невеличка штучка позбавила дівчину життя, — проказав Кренцель. — Погляньте, калібр 6,35 міліметрів…

— Схоже, стріляли з «Браунінга-М1906», — Марко обережно взяв кулю двома пальцями і підніс ближче до світла. — Так, це куля від маленького «Браунінга». Хм… вичерпна, треба сказати, інформація…

— Я одразу сказав вам, куля мало що дасть, — розвів руками Кренцель. — Такі пістолети маленькі, компактні, вміщуються у долоні. Як у жіночій, раптом ви почнете підозрювати у вбивстві якусь пані, так і в чоловічій, — додав патологоанатом. — Тому за розміром зброї я б орієнтуватися не радив.

— Знаю, знаю… — зітхнув Марко. — Таку зброю носитиме кожен, хто забажає, аби вона залишалася непомітною для інших…

— Ото ж бо… — проказав Кренцель. — Ну… добре, юначе. Якщо Вас більше нічого не цікавить, то я маю повернутися до роботи. Звіт разом із кулею передам вашому начальству завтра вранці…

Перед тим, як піти із мрецької, Швед ще раз кинув погляд на вкрите простирадлом тіло Анни. Вночі снилися руки по лікті в крові. То загибель Головацької на його совісті?

* * *

— Чому ти так пізно? Щось трапилося?

Прохолодна Олесина щока притулилася до його щоки. Марко стомлено заплющив очі, наче кіт, якого погладили за шерстю. Вона обвила його шию руками і поцілувала, торкаючись вологими вустами шиї, підборіддя, скронь; не звертаючи уваги на Шведів похмурий вираз обличчя. Відчувала тільки себе, своє бажання. І була переконана, що у нього іншого й бути не може.

Раптом її носик наморщився, і Біличенко відступила на крок від Марка.

— Чим від тебе так смердить? Наче якимись ліками…

— Певно, хлороформу запах в’ївся.

— Хлороформу? — перепитала Олеся здивовано. — Ти нюхаєш хлороформ?

— Я був у мрецькій, — проказав Швед. — Ти ж не знаєш… Анна Головацька загинула.

Біличенко на мить задерев’яніла. Вона втупилася у Марка, розгублено кліпаючи очима, наче механічна лялька.

— Анна? Анна Головацька?

— Так, — проказав Марко. — Анна Головацька, твоя колега. Її знайшли сьогодні в купальнях, біля турецького мосту з простреленою головою.

— Але… Але… — розгублено промовила Олеся. — Й-яяаак? Кому було потрібно вбивати Анну? Господи… Просто не віриться…

— Звідки мені знати… — стиснув плечима Швед. — Я дізнався про те випадково й упізнав тіло…

— Боже… Марку! — Олеся затулила обличчя руками і здавлено схлипнула. — Анна… Боже, Марку, — повторювала вона, впавши у Шведові обійми; — Що це коїться?

— Бог його знає… — Марко стомлено зітхнув і подивився на Олесю. — А ти сьогодні нареченого Головацької бачила? Цього, вусатого, Антіна…

— Так… Антін був у театрі, ми репетирували до самого вечора… І Крамовський там був, Калініченко, і Татарінова… І навіть Остапенко заїжджав подивитися, привіз нам тістечок до чаю… Я не встигла тобі розповісти, — проказала Олеся раптом. — Ми ж завтра до Волочиська їдемо на кілька днів, з гастролями… Твої орли мене супроводили, і я, відколи повернулася додому, все на тебе чекала і тим часом пакувала валізу… Хто знає, що там знадобитися може! Обіцяли, що все буде по вищому розряду, але який розряд у старому панському маєтку в якійсь Тирнуді чи Тарнуді…

— Тарноруді, — поправив Марко. — Колись це було вельми гарне містечко, не гірше за Кам’янець.

— Та нехай, Тарноруді! Анна була не задіяна у спектаклі, — продовжила крізь сльози Олеся. — Але мала їхати разом з нами… Бо ж Антін гратиме! Боже… Як могло таке статися з нею?

— Ну все… Будь ласка, заспокойся. Анну не повернеш, — проказав Марко. — Вона вже з Богом спочиває. Але у мене є й хороша новина.

— Яка? — з повними очима сліз запитала Олеся. — Яка новина може бути доброю після того, що ти мені сповістив?

— Я поїду з тобою… До Волочиська. Якщо ти не проти, звісно.

— Правда? — перепитала Біличенко. — Ти правду кажеш?

— Ну, звісно, люба моя…

Марко пригорнув її до себе, відчуваючи, як тремтить в обіймах її тіло.

— Ну що ти, Олесю… Тремтиш, як горобчик… Я ж буду поряд! — утішав він. — А після того, як повернемось, я вже вирішив: ти переїдеш до мене. Аби я більше не хвилювався, що ти тут одна.

— До тебе? — Біличенко витерла сльози. — А батьки твої що казатимуть? Ні… краще вже ти до мене, якщо справді бажаєш, щоб ми жили разом… Я в невістки не піду!

— І не потрібно… — усміхнувся Марко. — Мої виїжджають з України. За кордон. Будемо вдома самі. Будемо панувати! Буду любити тебе, і ніхто нам не заважатиме!

Олеся підняла обличчя і знайшла поцілунком його вуста.

— Маааарку…. — схлипнула вона. — Може, приймеш ванну? Від тебе такий сморід, що аж в носі крутить… — прошепотіла до Шведа. — В’їлося, здається, у шкіру… Я піду нагрію води, а твій одяг на балконі почеплю, аби вивітрився за ніч цей запах…

Швед провів пальцями по підборіддю…

— Мені б і поголитися не завадило. Хіба що на світанні додому побіжу…

— Навіщо? — Олеся крутнулася, підійшла до старого комоду й витягнула з шухляди невеличку, інкрустовану сріблом скриньку. Відкрила її вічко і простягнула Шведові.

В середині на синьому оксамиті лежало все необхідне для гоління: бритва, помазок і срібна мисочка для мильного розчину.

— Це, звичайно, чуже приладдя… я нічого не викидала, коли сюди поселилася… але я зараз усе для тебе в окропі продезінфікую…

— Дякую, Олесю… — зітхнув Марко. — Однак додому все одно доведеться піти, бо треба ще речі зібрати в дорогу… Але то вже на світанні, — додав він, обіймаючи її. Погляд Шведа впав на інструменти для гоління: кістяні держачки бритви та помазка прикрашала вигадлива срібна інкрустація «Y.K.». Марко торкнувся філігранної монограми пальцями.

— Як цікаво… Ініціали власника?

— Ага, — відповіла Олеся. — До мене тут мешкала родина жидів, Крайцманів… Так мені казали сусіди. Їх більшовики розстріляли. Не знаю… Певно, це належало господареві чи його сину… Ну, добре, Марку… — важко видихнула вона. — Піду нагрію тобі води для ванни, щоб ти не мився у холодній…

— Та годі тобі, я й у холодній! — відказав було Швед, та Біличенко похитала головою.

— Дурниці. І не сперечайся!

Після відра гарячої вода у ванні стала літньою, як у річці. Олеся дістала з шафи рушник, шматок пахучого лавандового мила і суміш, якою ополіскувала волосся.

— Оце тобі, — проказала до Марка. І поки він роздягався, милувалася його струнким, підтягнутим, як ожила антична скульптура, тілом. Далі милила йому спину і груди, мила голову, аби перебити їдкий запах хлороформу, натирала губкою і змивала теплою водою.

— Ну, досить, досить, — Марко розсміявся. — А то мене ще сороки вкрадуть. Тепер я не хлороформом, тепер я лавандою пахнутиму, як моя бабця-небожка, Гелена. Навіть не знаю, що гірше…

— То я пахну, як твоя бабця-небожка? — напівжартома образилася Біличенко. — Я витратила на тебе, невдячного, своє улюблене мило… Знаєш, звідки мені його привезли?

— Мабуть, із Парижа, — Марко бризнув у бік Олесі водою. — Тітка Дарина постійно передавала таке мило бабусі… А мамі якесь таке…. З ароматом жасмину…

— Іменно! — проказала вона. — 3 Парижа! Не вистачало тільки, аби я ще й жасминове на тебе витрачала!

Марко не дав доказати. Піднявся, тримаючи Олесю за руку. Вода хлюпнула з ванни через край, потекла по кахляній підлозі.

Поніс її, чалапаючи мокрими ногами по кахлях, далі у кімнату, до розстеленого ліжка.

— Чуєш? Виходь за мене! — прошепотів між поцілунками.

— Ти геть здурів, Марку! — вона граючись пручалася в його обіймах. — Знаєш мене кілька днів… Спати з тобою буду, але не заміж!

— Так то гріх отак… — відказав, укладаючи її на простирадла. — Чого ти відмовляєш мені?

— Бо ти говориш дурниці! — Олеся подивилася Маркові в очі. — Війна іде, хто знає, як воно буде завтра…

— Так і без війни ніхто не знає, як завтра буде!

— Марку… — вона вже не пручалася, віддавшись на волю його поцілунків і обіймів, — молодий ти ще. А раптом зустрінеш іншу, молодшу за мене, вродливішу…

— Добре, — відповів, — поговоримо після твоїх гастролів, коли повернемось із Волочиська. Але я не відступлюся, Олесю. Так і знай…

* * *

До Волочиська добиралися, як у Маків через Краків. Нічого путнього у той бік не їздило. Тож довелося з самого ранку спочатку потягом трястися до Проскурова, а вже звідти усім товариством — до Волочиська. Бо якось воно було негоже, артистам — і підводами. Микола Савович пригадував, що на початках його театральної кар’єри в Україні, саме так все і було, і з жодного корона не падала: ні з Садовського, ні з Крушельницької… Однак не поскупився і взяв квитки на все товариство у купейний вагон.

Інакше було з декораціями, одягом та особистими речами артистів. Їх повантажили на дві підводи і відправили навпростець до Сатанова, а там старим сатанівським трактом просто до Тарноруди, де у колишньому маєтку Мордвінових місцеві обіцяли акторів облаштувати з усіма можливими зручностями. Підводи мали над’їхати лише пізно вночі, доставити особисті речі, а далі — на Волочиськ, до театру, аби вивантажити костюми та декорації, тож із собою довелося взяти найнеобхідніше. Правда, Олесине «найнеобхідніше» заледве помістилося у валізу, і Марко не приховав посмішку, коли зрозумів, що то Олесине. Тепер, прилаштувавши валізу під ноги, вона дрімала у його обіймах, під рівномірний стукіт коліс, як і належить примі — в окремому купе. Ольга Татарінова, що мала бути її сусідкою, завбачливо пересіла в купе Миколи Крамовського, де зібралися й інші актори з театральної трупи. Сиділи всі принишклі та смурні.

Загибель Анни Головацької наче наклала печать мовчання на уста кожного.

— Незрозуміла, глупа смерть, якої просто не мало бути! — проказав нарешті колишній наречений Анни, Антін Кропивницький. Він дивився просто перед собою почервонілими від безсонної ночі очима, крізь усіх, крізь купейний перестінок. — Я не йму віри, що Ані вже немає… Якби ж я знав, чого вона подалася у ті купальні сама! Розпитував слідчих — нічого не зрозуміло… Просто застрелили! Один постріл! Хто? Навіщо? Які у Анни могли бути вороги?

— Друзі мої, хоч скорбота за нашою дорогою Анною і крає нам усім серце, маємо зібратися з силами і зіграти спектакль так, наче нічого не сталося, — нарешті проказав Крамовський. — Загибель нашої колеги зобов’язує нас до того. Ми зіграємо «Гамлета» на її честь, Антіне, і ти маєш бадьоритися, а не впадати у прострацію!

Крамовський потягнувся вгору, дістав з полиці свою валізу, а звідти — срібну флягу з чимось міцним.

— Зачекайте, друзі, одну мить! За упокій душі Анни Головацької, доброї, щирої, терплячої нашої.. Нехай земля буде їй пухом…

Відкоркував, потягнув із фляги добрий ковток, хухнув у кулак.

— Ось, Ольго Борисівно, і ви… За упокій душі нашої Ганнусі. Я розмовляв з її родиною. Тіло протримають у мрецькій не менше тижня, бо усілякі там слідчі процедури, розтин… Дасть Бог ми встигнемо повернутися з Волочиська.

Татарінова прийняла флягу з його рук і пригубила, скривилася від міцності напою.

— А чому Олесі Дмитрівни немає з нами? — поцікавився за мить Микола Крамовський, огледівшись. — 3 нею усе добре?

— Здається, ми її втрачаємо… — проказала Ольга Татарінова із вдавано-сумною посмішкою, — Олесю Дмитрівну, маю на увазі. Вона із своїм красенем-кавалером… Пан Марко вирішив супроводжувати її під час гастролей. Боюся, як би ми до наступного літа усім колективом хрестини не справляли…

— Ну, Ольго Борисівно, хрестини таки краще, ніж похорон, — зітхнув Крамовський. — І якщо Олеся Дмитрівна знайде своє щастя, я буду тільки радіти за неї… Однак з театру я її не відпущу, хай і не сподівається!

Ольга стиснула губи і знизила плечима.

Фляга з напоєм пішла по колу, а Татарінова поринула у свої думки, притулившись чолом до розігрітого на сонці скла.

Хоч Біличенко і була їй подругою, та все ж кожного разу Ольга ревнувала її. Ревнувала до прихильності Крамовського, ревнувала до творчого успіху, а ось зараз і до красеня-юнака, який заради Біличенко вирушив разом із ними до Волочиська. Ревнувала і заздрила, боячись, що їй ніколи не дорівнятися до неї навіть у мріях. Потай картала себе за це, намагаючись зрозуміти, з якого дива Савович носиться з Олесею, наче з писаною торбою. Може, тому, що вони разом переїхали до Кам’янця з Харкова й були наче земляками? А можливо, їх пов’язувало щось інше, окрім харківського театру?

Того вона не знала.

У Крамовського запитати не наважувалася, а Біличенко не розповідала…

Що ж… На роль Офелії, на яку Крамовський так великодушно призначив Олесю, претендувала й вона сама. І справилася 6 не гірше, а може, навіть і краще! У неї довге гарне волосся, виразні сумні очі й мова співуча, тиха, як у блаженної… Стосунки з Крамовським додавали у її життя того, офеліївського божевілля досхочу.

А що Біличенко зі своїм причіпним волоссям, гострим поглядом та якоюсь чужою гортанною вимовою? Їй би грати Орлеанську діву чи когось подібного… Тільки не ніжну Офелію, з її відірваністю від реалій світу!

Хіба Біличенко знає, що то є кохати чоловіка, якому байдужі жінки? Бути його ширмою, затуляючи від усього світу його згубну хіть?

Олесине «Знайся кінь з конем, а віл з волом» в образі Наталки-Полтавки зі сцени звучало куди переконливіше, ніж намагання втілити образ коханої Гамлета. Та усі перші й найвигідніші ролі Микола Савович незмінно віддавав їй, Олесі Біличенко, ліплячи з лайна кулю! До того ж…

Ольга Татарінова відчула, як звична образа на Крамовського разом із випитим коньяком заповнює легені гарячою хвилею.

Видихнула і спробувала заспокоїтися.

Вона вже давно міркувала над тим, аби покинути і Крамовського, і кам’янецький театр. Оці гастролі і стануть, вочевидь, останніми. Можна податися до Варшави чи Відня, у неї є гроші, матиме за що жити…

Двері купе відчинилися раптово, без стуку, Татарінова аж здригнулася.

То був не провідник, а якийсь юнак. Здається, Ольга бачила його неодноразово в театрі, на спектаклях… У військовому френчі без погонів, з розкуйовдженим від протягу волоссям.

— Перепрошую, а де я можу знайти актрису Олесю Дмитрівну Біличенко? Мені сказали, вона має бути у цьому купе, — запитав ввічливо, але без особливого каяття на обличчі, що увірвався отак, без стуку.

Крамовський, трохи захмелілий від випитого коньяку, підвів погляд.

— А ви, власне, хто будете, юначе?

Той усміхнувся.

— Перепрошую, панове, — проказав, стоячи у дверях. — Не представився… Кость Чорницький, давній знайомець Олесі Дмитрівни і палкий шанувальник її таланту.

Татарінова не втрималася, пирхнула:

— І ви?

— Перепрошую, що означає «і ви»? — перепитав юнак.

— Ну, — продовжила Татарінова, — Олеся Дмитрівна якраз у сусідньому купе з іще одним своїм шанувальником, — вказала вона пальцем на тонкий перестінок позаду себе. — Не думала, що Олесю Дмитрівну супроводжуватиме на гастролі до Волочиська ціла армія прихильників.

— Ольго Борисівно! — Крамовський недобре подивився на Татарінову. — Чому ви така зла? Юначе, Олеся Дмитрівна справді в сусідньому купе, однак вона там не одна, тож постукайте, перш ніж увійти! — проказав він до Чорницького.

«Отже, Швед поїхав разом із нею… Зайти, привітатися чи підійти вже на пероні залізничної станції, у Волочиську? Зрештою, хіба ж не радість — зіпсувати Маркові всю романтику? Якщо все вдасться, він надовго запам’ятає поїздку до Волочиська. Якщо, звісно, повернеться з неї живим…»

Кость постукав і, не чекаючи на відповідь, шарпнув двері.

— Ооо! — проказав, угледівши Марка й Олесю. — Яка зустріч… А що ти тут робиш, Шведе?

Біличенко виринула із своєї дрімоти і затуманеним поглядом подивилася на Костя.

— А ти? — поцікавився Марко замість привітання. — Не чекав тебе побачити у потязі.

— Я їду додому, до батьків, — відповів Чорницький, наче нічого не сталося. — Якщо ти не забув, моя родина мешкає у Волочиську. Провідник сказав, що Олеся Дмитрівна у цьому купе, от я і розшукував її. Але не думав, що і ти подався у наші краї… То запросите мене увійти чи як, Олесю Дмитрівно? — поцікавився, стоячи у дверях Чорницький.

— Проходьте, Костю, раз порушили мій спокій, — прохолодно відповіла Біличенко. — Ви щось не в гуморі, чи мені так видається?

— Як я можу бути в гуморі? — риси обличчя Чорницького раптом зле загострилися. — Я познайомив свого товариша з чарівною жінкою, у яку був закоханий, довірився йому, а він відбив її у мене… І ось тепер я наче третій-зайвий…

Біличенко якось недобре усміхнулася. І перш, ніж Марко зміг щось відповісти, притулила йому до уст пальчика.

— Ото вже не думала, що дорогою до Волочиська, просто у потязі, мені доведеться стати героїнею любовної трагедії! — проказала насмішкувато. — Ви, Костю, з дуба впали чи на сонечку перегрілися? Чи, по-вашому, я у свої роки не вільна обирати собі для подорожей супутників та чоловіків для життя? Я завжди цінувала нашу з вами дружбу, але, здається, зараз ви переходите межу, пане Чорницький…

— Костю… — почав було Марко.

— Будь ласка, Марку… — промовила Біличенко до Шведа. — Це твій друг, але я знала його раніше, ніж тебе, тому прошу, помовч… Я приймала вас у своїй оселі, пригощала кавою, вважала щирим співрозмовником… — продовжила вона, звертаючись до Костя: — А ви робите такі дурниці… Негайно вибачтеся переді мною, якщо бажаєте, аби й надалі ми залишалися бодай добрими знайомими…

Кость мовчки присів на край оббитої оксамитом лави.

— Я готовий вибачитися перед вами, Олесю Дмитрівно, але не перед Шведом. Він учинив негідно…

— Ха-ха-ха! — розсміялася Біличенко. — Він вчинив так тому, що я відповіла на його почуття. Вловлюєте різницю, Костю? Не на ваші, а на його. Я гадала, це очевидно. До того ж, вважала вас достатньо мудрим, аби зрозуміти таку просту річ. І ще… Після гастролей, коли повернемося до Кам’янця, ми з Марком будемо жити разом, тому обирайте, що вам цінніше — мати нас за добрих друзів чи забути, що ми існуємо на світі…

Кость зірвався на ноги. В один крок опинився біля входу.

— Повія! — кинув на ходу і зник за дверима.

Марко підхопився, та Біличенко стримала його, вхопивши за руку.

— Облиш його! Він мене не образив, Марку… Він сам ображений! Нормальна реакція маленького хлопчика! Ось чого я найбільше боюся у наших стосунках! Щоб не помилитися у тобі!

Олеся повернулася до Шведа і провела по його задерев’янілому від гніву обличчю пальцями.

— Мені потрібен дорослий чоловік, розумієш? Чоловік, за яким я буду, як за кам’яною стіною, а не дитина… Ти ще дуже молодий…

— Але… — почав було Марко, та Олеся знову приклала йому до губ палець.

— Так… я знаю… На війні ти був змушений подорослішати, тобі доводилося діяти, як зрілому чоловіку. Тому я й обрала тебе, бо побачила в тобі мужність, твердість і безпеку… Та я не потерплю, якщо ти почнеш діяти імпульсивно та кидатися за Чорницьким… Твоїм другом, до речі… Я прощу йому цю образу, бо він ще дурник! Але не прощу тобі, якщо ти почнеш з’ясовувати з дурником стосунки через ревнощі до мене…

* * *

— Олесю Дмитрівно, товариство… — Крамовський, не звертаючи увагу на невдоволене обличчя Татарінової, промовив начебто й до всіх, але водночас особисто до Біличенко. — Може, пообідаємо, поки чекатимемо на наш транспорт? Як гадаєте? Дами, безперечно, потомилися в дорозі, до того ж, я чув, на другому поверсі є чудова ресторація… Кажуть, навіть його імператорська величність завжди тут столувалися.

— Ну… раз сам цар Микола… — насмішкувато промовив Дмитро Каліниченко. — Якби не гуркіт потягів, Миколо Савовичу, — додав він, задерши голову і з неприхованою цікавістю розглядаючи розкішну двоповерхову споруду волочиського залізничного вокзалу. — Грати Шекспіра можна було би просто на цьому неперевершеному тлі. Ото був би перфоманс! Ви тільки уявіть: замість наших мальованих декорацій цей стрімкий шпиль та готичні башточки! Справжнісінький тобі Кронборг, невідомо ким і для чого зведений у такому прозаїчному місці! До того ж, — проказав Дмитро, вловлюючи носом апетитний аромат печені, що долинав з другого поверху. — Від обіду у ресторації точно ніхто не відмовиться!

— Неодмінно треба підкріпитися! Хто знає, що там у тій Тарноруді на нас чекає… — зітхнула Ольга Татарінова. — Я, Миколо Савовичу, направду, не розумію, чому маємо грати спектакль тут, а мешкатимемо там, у якомусь сільському маєтку… Невже нас не можна було розмістити у самому Волочиську?

— Можна було! — дещо роздратовано проказав Крамовський. — Але запевняю усіх: у Тарноруді чудово, маєток у вельми доброму стані, нам там буде комфортно! До того ж, Ольго Борисівно, чисте повітря, вода, зелень навкруги… Усе, що необхідно для жіночої вроди і творчого натхнення!

— Еге ж… і прикордонна застава поряд! — так само насмішкувато додав Каліниченко. — Якщо раптом якась заварушка, будемо там, як на пороховій бочці!

— Іменно, товариство, що застава! — видихнув Крамовський. — Саме тому надійна охорона та безпека нам гарантовані! Пане Шведе, — звернувся він до Марка. — Я чув, ви людина військова і, сподіваюсь, підтвердите правоту моїх слів!

— Ви праві, Миколо Савовичу, — злегка кивнув Марко. — У Тарноруді все спокійніше. Ну, і раз головнокомандувач гарантував безпеку й охорону силами прикордонників… сумнівів ніяких не може бути!

— На додачу, вельмишановне панство, завтра на спектакль обіцяв прибути наш незмінний благодійник, пан Остапенко! — вдоволено повідомив Крамовський. — Казав, що готує усім нам великий сюрприз!

— Тільки його тут і не вистачало! — Олеся промовила тихо, привставши на пальці, аби дотягнутися до Маркового вуха.

Сьогодні вона була не на підборах, а у вишитих бісером шовкових ступанцях із ледь задертими носиками, на пласкій підошві, схожих на ті, які носять жінки Сходу; і тому раптом стала зовсім маленькою зростом, ледь сягаючи Маркові плеча.

— А ти? — Олеся затулилася долонею від променів сонця і глянула на Марка. — Ти матимеш, де зупинитися? Розумієш… якщо ми разом…. Там, у маєтку… Боюсь, що це буде якось не зовсім доречно. Та і я почуватимусь незручно…

— За це не хвилюйся, — відповів Швед. — Може, у Тарноруді знайдеться якась панянка, котра погодиться прийняти мене на ніч…

Біличенко тільки хмикнула у відповідь.

Звичайно, те, що він не буде ночувати у маєтку, ускладнювало Марку завдання, але з іншого боку це мало б зіграти свою роль: Крамовському та його кураторам необхідно було утвердитися в думці, що у Розвідочній управі працюють одні барани, котрі не помічають, як під носом у Петлюри діють більшовицькі агенти. До того ж, Олеся, — Марко подумки усміхнувся, — вочевидь злукавила!

Тим часом вокзальні носії почали вивантажувати та мостити речі пасажирів. Швед кинув поглядом на візки, заповнені валізами: цікаво… кліше зараз тут, серед багажу артистів, чи у підводах, по дорозі на Сатанів?

Найпростіше — передивитися вміст багажу, поки він у дорозі, але тоді приховати сліди обшуку було б не можливо. Та й Снігірів наполяг: ворогу треба дозволити виявити себе, бо зрештою, яка користь із того, що кліше просто знайдуть під час обшуку у чиїйсь валізі чи серед декорацій? А навіть, якщо і у валізі Крамовського! Що завадить Миколі Савовичу сказати, що то не він, що кліше підкинули заздрісники, що у такий спосіб мстяться його театральній кар’єрі?

У юрбі приїжджих майнула спина Костя Чорницького. Марко одразу помітив його: з невеликим речовим мішком Кость вистрибнув із сусіднього вагона, оглянувся і почимчикував пероном.

Що ж… Волочиськ наче сцена театру, збирав усіх учасників гри. Тепер залишалося лише довести цю п’єсу до логічного завершення, аби зрозуміти, хто, як і на чиєму боці грає…

Марко взяв Олесю за руку, похмуро усміхнувся.

— Прогуляємося, поки твої вирішують, що робити?

Обвів поглядом територію залізничної станції. Тут мало що змінилося за три роки: навпроти вокзалу, одразу за коліями, оточена тісним кільцем скверу площа з дерев’яним храмом Олександра Невського, неподалік — залізничне училище та будівля транспортної митниці. Зараз у погожу літню днину все втопало у зелені. А тоді…

— Ти бував раніше у Волочиську? — поцікавилася Біличенко.

Її настрій покращився, і тепер Олеся тулилася до Маркового плеча. Він вже не вперше спостерігав у ній ці метаморфози: від дратівливої пантери до ласкавої кішечки. Мама у стосунках з батьком, скільки їх бачив разом, завжди була однакова, спокійна, рівномірна. А з Олесею він відчував, що губиться у такі миті, втрачає притаманну йому внутрішню рівновагу.

— Востаннє — три роки тому, — відповів Марко, — перед Брусилівською операцією.

— То це правда, що сюди приїздив цар Микола? — запитала вона.

— Так, — ствердно кивнув. — Тричі, якщо не помиляюся.

Швед не помилявся. Занадто добре врізалося у пам’ять усе, що було пов’язане з початком його дорослого життя.

За рік до Брусилівського наступу, на початку 1915-го, Марку тільки-но виповнилося вісімнадцять. Худорлявий високий хлопчина, начитавшись романів, шукав на свою голову пригод, бажав одного: навчитися майстерно вправлятися зі зброєю, тож не задумуючись, таємно від батьків подався до війська — єдиного місця, де, на його думку, цього мали б навчити. Він ішов до війська сповненим надії стати справжнім героєм, бо у рідному Кам’янці навряд чи видасться така нагода. Ну, хіба яку панянку від розбишак врятувати чи потопельника з річки…

Юнацькі кучері, що перетворювали його на замріяного Ленського, він без жалю обчикрижив. Без них риси обличчя ставали гострішими, суворішими. Проте вуса й борода вперто не хотіли рости так, як бажалося, тож ні муштра, ні суворість командирів не могли позбавити його обличчя сором’язливого рум’янцю, а погляду — природної м’якості.

— Вам би, Шведе, панянкам вірші в альбомах писати, а не у бій… — насмішкувато казали побратими. — Ну хто з таким обличчям іде в атаку на ворога?

— Нічого, панове, наш Марко таким чином супротивника в оману вводить, — сміялися інші. — Дочекаймося якої сутички: Шведів рум’янець порохом припаде, погляд, від якого панянки мліють, з-під каскетки видко не буде, та й не дуже є час тоді австріякам в очі нам заглядати! Головне, аби рука не здригнулася!

І хоч Маркові уявлення про війну та військову доблесть дуже різнилися з тим, що довелося відчути на собі, рука таки не здригнулася. Ні вперше, ні удруге, ні наступні рази. Знімати ворожих вартових пластунам розвідувальної роти доводилося не так часто, більше вимагалося невидимками залишатися та запам’ятовувати усе, що діється на ворожому боці. Та за той рік довелося усякого побачити і пережити. Йому неймовірно таланило виходити живим із найважчих сутичок. Його донесення завжди були чіткими і точними. Швед наче носом відчував, як діятиме супротивник, ніби хтось згори нашіптував йому на вухо, що той чинитиме далі. Тепер ніхто не наважувався кепкувати з його рум’янцю чи занадто витончених, як для чоловіка, рук, бо вони однаково вправно тримали і перо, і бойовий ніж, тож будь-які шпильки на Маркову адресу припинилися.

А далі, коли розпочався наступ, Марко виявив неабияку відвагу та особисту мужність, за що з рук самого генерала Брусилова отримав два солдатських Георгія 4-го і 3-го ступенів та був переведений у чин молодшого унтер-офіцера.

Слізні вмовляння та листи матері якось одночасно втратили свій первісний сенс; наче перетворилися в обов’язковий атрибут жіночої натури, до якого, однак, виявивши всю можливу пошану, чоловіку не варто ставитися занадто серйозно. Марко перестав сумувати за домом, за своїми книгами та розміреним ходом життя. Війна змінила його, обтесала.

Вже за рік служби він усвідомив страшну річ: шукати пригод, як у книжках, на справжній війні більш, ніж глупо. Він побачив на власні очі, як волею чужих государів війна перетворює українську землю на криваву толоку. Як гинуть його побратими, проливаючи свою кров за російського імператора з одного боку або за цісаря австро-угорського — з іншого.

Чи, може, за свою землю — свобідну і незалежну Україну? Про це і мови не було, бо свобідна й незалежна Україна не була потрібна ані російському цареві, ані австро-угорському цісареві.

Марко раптом наче прозрів, вирвався з полону ілюзій. Ні, війна — це не пригода. І незалежно від того, хто у ній переможе, Україна так само залишиться кошарою для вирощування гарматного м’яса. Отже, він, українець, усього лиш гарматне м’ясо?! Всі вони, українці, лиш гарматне м’ясо для правителів двох імперій! Розмінна монета у брудній і кривавій битві чужинців за владу.

До Брусилівського наступу залишалося більше двох місяців.

Того дня потяг з вояками лейб-гвардії Волинського піхотного полку саме прибув до Волочиська. За наказом командира їх, вояків розвідувальної роти, вишикували просто тут, на площі, якраз напроти церкви Олександра Невського, куди на молебень у супроводі цесаревича та воєначальників мав прибути цар Микола.

На якусь мить Марку здалося, що він, попри червневу спеку, знову відчуває на щоках пронизливий східний вітер, бачить цесаревича Олексія, що несміливо йде позаду батька у своїй добротній сірій шинелі.

— Більшовики їх усіх розстріляли… — проказав тихо чи то до себе, чи то до Олесі. — Без суду і слідства.

— Кого? — здивовано перепитала Біличенко.

— Царську родину, — відповів замислено Марко.

— Тобі їх шкода? — Олеся недоречно розсміялася. — Ти ж наче не монархіст?

— Ні, не монархіст… Але по честі мав би бути суд. Йому, без сумніву, підлягав цар Микола, та аж ніяк не уся його родина. Той вирок був ні за людськими, ні за Божими законами.

— Так, Марку, бо то була політика, — проказала Біличенко. — Чи тобі не знати того? Я погано розбираюся у політиці. Жінці, як ти знаєш, на тому не обов’язково розумітися. І ще я зголодніла, а розмова про розстріл царської родини зіпсує мені й апетит, і настрій… Ходімо вже, он Крамовський нас гукає!

Марко нічого не відповів.

Пам’ять послужливо виставляла перед його внутрішнім поглядом обличчя тих, хто стояв поряд з ним у строю п’ятого квітня, три роки тому, на цій площі перед залізничним вокзалом. Побратими Василь Джуренко, Максим Соколан, Андрій Радкевич… Усі українці. Потім був наступ: жорстока бійня, у якій перемогу здобули ціною небачених утрат. Жоден з тих хлопців живим додому не повернувся.

* * *

Винайняті коляски торохтіли по розбитій дорозі на Тарноруду. Їх було три: дві для людей і ще одна — для валіз: того «найнеобхіднішого» виявилося чимало.

На пропускному пункті, вже на виїзді з міста на них очікував чоловік, невисокий, з миршавим обличчям, м’ясистим носом і якимось непевним бігаючим поглядом з-під масного волосся. На плечі у нього важко звисала обтягнута чорною шкірою велика коробка. Виявилося, що то був місцевий фотограф, якого начальник тарнорудської застави, Василь Казиміренко, на прохання Петлюри спеціально приставив до колективу. У коробці знаходилася фотографічна камера. Чоловік мав фіксувати перебування театральної трупи у Волочиську.

Іпатій Матрусяк, так звали дивного чоловіка з фотографічним апаратом, торохкотів без упину. Розповідав і про те, і про се… Олеся й Ольга давно втомилися від цієї торохкотні, а от Микола Савович слухав з великою увагою, розпитуючи про все, що траплялося дорогою.

Марко ж, не зважаючи на невдоволений Олесин погляд, сів поряд із їздовим, краєм вуха вслухаючись у розмову Матрусяка із Крамовським, та вона далі місцевої історії та місцевих пліток не йшла.

— Уже й коні потомилися від тієї балаканини. А він усе править своєї, як піп у церкві! — підморгнув їздовий Шведові.

— А хто цей чоловік? Звідки він такий обізнаний? — поцікавився Марко у їздового тихо, аби його не почули позаду.

— Та як йому не бути обізнаним! — відповів їздовий. — Він при любій владі з оцим ящиком не пропаде! Позавчора його імператорську величність фотографував, вчора — більшовиків, сьогодні Петлюру… Такі люди усе про все знають, при будь-яких порядках і начальствах виживати вміють. Та найголовніше, при усякій владі він у пошані, головне — вчасно одягнути правильні шаровари!

Марко розсміявся.

— Так, може, і вам зміняти роботу, раз така справа?

— Так-то воно так… Але нічого, окрім як правити конями, не вмію… — зітхнув їздовий. — Та й у Волочиську у двох фотографах потреби не має.

— А що Тарноруда?

— Та нічого, стоїть… — чоловік замислився. — Тільки не та вона вже, що була раніше, зовсім не та. Люд без кріпкої руки почувається занадто вільно, чинить, як заманеться… Воно й зрозуміло: позавчора — пан, учора — більшовики, сьогодні — взагалі не зрозуміло хто… Чи ж так було при панові! — скрушно зітхнув їздовий.

— Я от і толк не візьму ніяк, навіщо панство селять у маєтку Мордвінових… — продовжував чоловік.

— А що там таке? — поцікавився Марко. — Мишей багато?

— Та привид там обитає, — відповів їздовий. — Привид дружини нашого пана Мордвінова, яку він власноруч із ревнощів застрелив на сходах. Ото, як ніч настане, бродить її неприкаяна душа маєтком у закривавленій сукенці, стогне так жалісно-жалісно…

— І ви самі бачили того привида?

— Я — ні. Але багато хто з села бачив, — запевнив їздовий.

— Ну, привиди людей хіба що налякати можуть, — проказав Марко напівжартома. — Та й панове артисти тут усього на кілька днів… Мо’, нечиста сила обмине?

— А, так, обмине, звісно! — погодився той. — Бо у маєтку непогано. Багато кімнат, чисто, світло, та й храм Божий напроти. Воно нечистій силі не з руки буянити напроти храму.

* * *

Тарноруда, розділена Збручем на дві половини, у недавньому минулому славне містечко із власною броварнею, ярмарками, заможними ремісничими гільдіями та численними купецькими складами, завжди була центром жвавого місцевого всесвіту, навколо якого оберталося життя тутешніх мешканців двох великих імперій.

Марко бував тут ще у дитинстві з батьком, у якого в Тарноруді завжди знаходилися якісь комерційні справи; а до того ж, у волосній управі на них мало не щомісяця очікувала посилка, доправлена дипкур’єром із самого Парижа — нові книжки чи інші речі для Марка.

Зупинялися вони в добротних мебльованих номерах місцевого заїжджого двору. Батько усюди брав його з собою: і на ярмарок, і до волосної управи, і до храму Божої Матері Святого Скапулярія, аби вклонитися чудотворній іконі Ісуса Милосердного Тарнорудського.

Маркові добре запам’яталося вкрите тьмяною позолотою зображення Сина Божого, що роздирав заради людей свою плоть. Майстерно зображений силует Христа неначе виступав з мороку; мазки потрісканої золотої фарби робили його живим, реалістичним, якимось тривимірним…

Про чудотворну силу того образу місцевий ксьондз, Броніслав Роговський, розповідав неймовірні історії. І хоч свідками жодного такого чудесного зцілення чи оздоровлення Шведам стати не довелося, у 1910-му, коли громада вирішила перекрити дах костелу, Марку з батьком укотре випало приїхати до Тарноруди. Опівдні навідалися і до храму, на даху якого жваво велася робота: майстри знімали старий гонт, маючи намір замінити його лискучою новою бляхою.

Юнак, що допомагав старшому майстру, на ймення Андрій Волинський, раптом загукав на ксьондза Броніслава. Здираючи прогнилий гонт, він дістався піддашшя над вівтарем, а там, у просторій ніші, лежали десятки милиць, паличок та дерев’яних протезів…

Панотець Роговський тільки звів очі до неба. Наступного дня була неділя, докази чудесних зцілень представили на загальний огляд кожному охочому. Марко не раз згадував про цей випадок пізніше, коли на війні доводилося бачити десятки калік з відірваними ногами й руками, пошматовані тіла та смертельні криваві рани. На шиї мав срібну іконку із зображенням Ісуса Тарнорудського, яку батько купив йому тоді ж у храмі. Чи то вона врятувала йому життя у листопаді 1916-го, коли його важко поранило, чи просто не час було йому помирати у тому місиві, але він вижив.

Удруге смерть не втримала Марка під Крута-ми. Після того, як він прийшов до тями, сестра з Червоного Хреста розповідала, як він запеченими від болю губами шепотів рядки Писання: «Оце тіло Моє, що за вас ламається… Ранами Його ми зцілилися…»

І ось, в’їжджаючи до Тарноруди, Швед раптом відчув невимовну внутрішню потребу побувати у костелі, звідки у дитинстві виніс для себе усвідомлення чудотворної сили Бога, істину про Його захист та допомогу.

— Чи править ще у храмі отець Броніслав Роговський? — запитав, виринаючи із своїх думок, у їздового.

— А куди ж він подінеться? Править ксьондз Броніслав, — проказав той. — Хоч і намагалися його звідти вижити, та не вдалося. Править і у добрім здоров’ї!

Попереду Тарноруда відкривала свої зелені прохолодні обійми. З’їхали схилом просто до серця міста. Звідси, як на долоні, виднівся той самий костел Божої Матері Святого Скапулярія, зведений на місці старого, дерев’яного, як чув Марко, вибудуваного княжичами Коріатовичами на честь перемоги у Синьоводській битві. Від костелу запашна липова алея вела просто до маєтку Мордвінових — розкішної готичної споруди з яскраво-червоної цегли зі справжнім ровом та високими, схожими на фортечні, мурами.

Мордвінов, кажуть, кохався у середньовіччі і намагався відтворити своє захоплення в архітектурі маєтку, який побудував для коханої дружини.

Завернувши на площі перед костелом, коляски попрямували просто до цегляної арки, перед маєтком. Той ще не встиг утратити своєї привабливості і величі. На вершечках башт весело тріпотіли бляшані флюгери, двір ховався у затінку розлогих дерев.

Тут уже юрмилися сільські дітлахи, котрі першими прибігли зустріти приїжджих артистів, розраховуючи як не на гостинці, то бодай на витрішки.

Тим часом кілька вояків-прикордоників узялися розвантажувати валізи, а до гостей вийшла дружина начальника прикордонної застави, пані Марія.

— Мушу покинути тебе на якийсь час. Маю деякі справи… — проказав Марко Олесі, нахилившись до її вуха.

Вже тримав у руках саквояж із небагатьма захопленими вдома речами.

— Справи? У Тарноруді? — її брова здивовано поповзла вгору. Олеся перевела погляд з Марка на саквояж у його руці. — Це ж які?

Швед усміхнувся.

— От, хоча 6 знайти собі місце для ночівлі. Ти ж сама мені сказала…

— Марку-ууу! — скривилася Олеся. — Я сказала, але… не все ж так критично! Та й які у тебе можуть бути справи у Тарноруді? — знову поцікавилася вона. — Пропонуєш мені жити разом, а сам маєш від мене секрети…

— Справи, Олесю, направду, маю — пояснив Швед. — Хочу побачитися з місцевим ксьондзом. Він — старий знайомий мого батька. Решта — то по службі треба. Ти зрозумій… служба є служба, і я не можу ані з тобою, ані з іншими обговорювати роботу… поки ти облаштуєшся, відпочинеш — я за годину-другу й повернуся.

Біличенко вдавано-байдуже стиснула плечима.

— Як бажаєш… Думала, що ти їдеш сюди заради мене, а не по службі.

— Так, — Марко торкнувся губами її пальців. — Заради тебе. Та коли відпрошувався у свого начальства й обмовився про Тарноруду, то мені одразу нарізали завдання — передати документи начальнику застави; тож маю побачитися з ним. Може, у казармі на ніч і облаштуюся. На сьогодні, — додав, дражнячи Олесю.

— Ти злопам’ятний, Марку, — відказала вона.

— Ти відпочинь з дороги, я скоро буду. Не сердься, гаразд?

Біличенко картинно закотила очі, наче виконувала перед ним роль із якоїсь нудної п’єси.

— А тобі не все одно… — пирхнула до Марка і рвучко обернулася спиною, прямуючи до дверей маєтку. Та він спритно упіймав її руку і притягнув до себе.

— Олесю… — проказав майже серйозно. — Зі мною так не треба. Кажу — маю справи, скоро повернуся. Ти оце облиш… свої манери.

Уста Біличенко ледь торкнула поблажлива посмішка.

— О, мій лев демонструє характер! — проказала вона. — Добре, добре, Марку, іди вже!

* * *

Отця Броніслава у костелі не було. Монахині сказали, що пішов до когось із хворих сельчан, сповідати. Отже, він зайде до костелу ще раз. А зараз — до начальника застави, Казиміренка.

Марко оглянувся назад, на маєток: двір був майже порожнім. Артисти увійшли до середини і, певно, розселялися по виділених їм кімнатах. Олесі, безперечно, дістанеться окрема, чи не найкраща, до великого незадоволення Ольги Татарінової. Ох, ці жіночі вибрики! Олеся зі своїми капризами іноді його просто втомлювала; дивовижно, звідки у ній бралося стільки химер. А у нього, незвичного до жіночих захцянок, терпіння.

«Певно, я таки справді її кохаю! — промайнуло у Марка в голові, і він усміхнувся цій думці, що теплою хвилею прокотилася в грудях, поплила, як розтоплене масло по варениках. Все-таки є щось у тому, аби „терпіти“ жіночі капризи… Та й Олеся… вона більше вдає, ніж є такою насправді. Сцена навчила її ховатися за театральними образами, а успіх — видавати себе за розніжену приму. Але з ним вона такою не буде! Зрештою, хіба з ним вона не інакша? Не справжня?»

Проте думки про Олесю відволікали від справи.

Аби зайвий раз не потрапляти на очі нікому з театру, Марко обійшов маєток кругом, бо, власне, застава розташовувалася позаду нього, там, де раніше був каретний двір та починалася панська господарка. Тепер усі будівлі перетворили на казарми та будинок, де мешкали офіцери із сім’ями. Прикордонники облаштували побут нашвидкоруч; ніхто не знав, скільки доведеться тут пробути: Тарноруда, як і кожне прикордонне містечко, не мала певності у тому, що станеться завтра, особливо з огляду на те, що схід України знову потерпав як не від більшовицьких загонів, то від білогвардійських.

У цьому сенсі кожен мешканець Тарноруди мусив бути трохи Іпатієм Матрусяком і мати на кожен день «правильні шаровари». Марко подумки усміхнувся, пригадуючи слова їздового про уміння місцевого фотографа підлаштовуватися до будь-якої влади і порядків.

Швидко сутеніло. Ковзаючи по гладкій траві, Марко спустився повз флігель Мархоцьких схилом і опинився просто перед казармами.

— Стій! Пред’яви документи!

Чатовий — круглощокий, побритий «під нуль» хлопчина, вороже наставив на Марка гвинтівку.

— Я до Казиміренка. Від головнокомандувача, з Кам’янця, — відповів Марко. Дістав із нагрудної кишені посвідку, протягнув хлопцю.

— Швед Марко Олексійович… Розвід очна управа. Ясно, — проказав собі під ніс чатовий. — А у саквояжі що?

— Особисті речі, документи.

Марко клацнув замком, саквояж у ту ж мить виставив свої «нутрощі». Там і справді поверх ретельно складеної білизни та сорочки лежали якісь папери в старій пошарпаній шкіряній папці.

— Зброя? — поцікавився вартовий.

— Та пропусти вже його, Олександре, це наш, хіба не видно?

Марко обернувся на голос за спиною. Позаду нього стояв начальник застави, поручник Василь Казиміренко.

— Отже, ти — Марко Швед? — запитав, протягуючи руку для вітання. — Мені телеграфували щодо тебе з Розвідочної управи. І що скажеш, Марку?

— Власне, казати дуже мало, — відповів той. — Викрадене кліше або уже в маєтку, або прибуде вночі з підводами.

Казиміренко жестом запросив його увійти до приміщення.

— То чого чекаємо? Чому не провести обшук просто зараз?

— Утратимо можливість дізнатися, хто у Тарноруді чи Волочиську входить до більшовицької агентури, — відповів Марко. — Вам телеграфували про шифровки?

— Так, із рядками сонетів Шекспіра, — зітхнув Казиміренко. — Тільки далекий я, Марку, від тієї поезії… У мене тут не Шекспір, у мене тут щоденна проза життя.

Марко зупинився перед дверима.

— На це, вочевидь, і розраховується: грають занадто мудрено. Але найбільшим співцем прози життя Шекспіра можна вважати з легкістю, якщо більшовики за допомогою його сонетів додумалися передавати зашифровані послання…

— Та у горлянці вони сидять у мене, сволота ця червона! — Казиміренко постукав себе по шиї ребром долоні. — Минулої весни на Полтавщині всю мою родину вирізали. Оце дружина якимось дивом устигла напередодні до мене приїхати… Сам Бог уберіг!

— Співчуваю, — проказав Марко тихо. — Так, я чув про ту різанину в Хоролі.

— Але до справи, Марку.

— Так… Нам відомо, що завтра у Волочиському драматичному театрі відбудеться спектакль; ставитимуть польською «Гамлета». Є усі підстави вважати, що зв’язковий сидітиме в залі і під час спектаклю отримає просто зі сцени вказівки, коли, як і де забрати кліше…

— Он як! — Казиміренко почухав потилицю. — Це точні дані? У тебе є інформація, які саме рядки будуть використані у якості послання?

— Якби ж я знав! — розвів руками Марко. — Наше діло не впустити того моменту і виявити усіх причетних. Та якого саме моменту — мені невідомо. Єдине, у чому я більш-менш переконаний: центральною фігурою усього є Микола Крамовський, директор театру.

— Однак, — проказав Казиміренко, — Микола Крамовський зараз перебуває у маєтку разом із трупою. Вночі наш театрал ніде не подінеться, та й охорона кругом — непоміченим вийти не вдасться. А вранці за кожним його кроком будемо слідкувати.

— А людей вистачить? — запитав Швед.

— Мусить вистачити, — зітхнув поручник. — Та ти проходь, проходь, Марку! З ними артистами я ще макової росинки від ранку в роті не мав. Головнокомандувач наказав прийняти їх якнайкраще, то цілісінький тиждень готувалися. Марія збігалася на нитку. То те треба, то се… А ще ж своя робота є… Кожної ночі як не у Сатанові, то у нас лізе всілякий непотріб з-за Збруча, — поручник стомлено потер обличчя. — Коли це все скінчиться, пане Шведе? Що там у головнокомандувача кажуть?

— Якби ж знаття… — Марко ступив крок до Казиміренкової оселі. — 3 огляду на те, що робиться у Києві, нічого доброго найближчим часом не передбачається, пане поручнику. Цей спокій, як ви розумієте, тимчасовий, дуже тимчасовий.

— Ото ж бо! — проказав Казиміренко, йдучи за Марком, позаду. — А мені ще заздрять, мовляв, випросив собі у Петлюри тепленьке місце — тиш та гладь, Божа благодать! То тільки на перший погляд так видається, що у Тарноруді рай. А раптом що — ми перші потрапляємо під роздачу.

Швед оглянувся, аби відповісти поручнику, ледве не зіткнувшись з ним лобами. Його погляд раптом упав на освітлене вікно будівлі напроти, що слугувала казармою для прикордонників. На якусь мить Маркові здалося, що в просвіті розсунутих фіранок майнуло знайоме обличчя кам’янецького мецената, Євгена Остапенка. Постать майнула у вікні, рука зсунула до купи фіранки, і в ту ж мить світло у вікні погасло.

— Перепрошую, пане поручнику… То у вас Євген Остапенко гостює? — поцікавився Швед у Казиміренка.

— Хто? — перепитав поручник. — Євген Остапенко? А хто то такий?

— Я тільки що бачив цього пана у вікні.

— У тому вікні, що напроти? — перепитав Казиміренко. — Там нікого не може бути. То мій кабінет, ключі від якого у мене… ось!

Казиміренко розтиснув долоню, у якій і справді була в’язанка ключів.

— І все ж, тільки що у тому вікні згасло світло, там був якийсь чоловік… — Марко здивовано подивився на поручника. — Я переконаний, що то був Євген Остапенко.

— Та хто він такий, твій Євген Остапенко, чорти б його побрали? У нас такого немає…

— Він — меценат, з Кам’янця-Подільського, підтримує театр Крамовського… Наскільки мені відомо, мав прибути тільки завтра до Волочиська на спектакль… — проказав Марко.

— Неймовірно, пане Шведе! — вигукнув Казиміренко. — Вочевидь, тобі щось привиділось! Як може стороння людина знаходитися у замкнутому на ключ кабінеті начальника прикордонної застави без його відома? Та ще й людина, яка ніякого стосунку до прикордонної застави не має? Не через димар же він туди спустився…

— Але я бачив на власні очі! — повторив Марко. — Не привиділося ж мені!

— Ну, добре! — поручник Казиміренко підкинув на долоні в’язанку ключів. — Ходімо пересвідчимося!

— У розташуванні є сторонні? — звернувся поручник до чатового на дверях прикордонника, як тільки вони з Марком увійшли до казарми.

— Немає, пане поручнику! — відповів той. — Жодного стороннього у розташуванні не має.

— А мій кабінет? — поцікавився Василь Казиміренко. — У кабінет хтось заходив?

— Ніяк ні, пане поручнику! Відтоді, як ви покинули і зачинили кабінет, туди ніхто не входив. Ключі ж тільки у вас…

— Ну? — Казиміренко повернувся до Марка і запитально глянув на нього. — Тобі, вочевидь, щось привиділось, друже. Ну, але для повної впевненості…

Поручник попрямував до дверей свого кабінету, вклав у замкову шпарину ключ і відімкнув двері.

За ними панувала цілковита темрява.

— Гремалюк, дай-но мені світла сюди… — гукнув Казиміренко до чергового. — Чуєш?

Вартовий кинувся до свого командира з великим залізничним ліхтарем у руках. Освітив приміщення кабінету… Нікого.

— Ти, певно, стомився, Марку, з дороги, — проказав Казиміренко. — От і привиділося тобі. Ходімо! Ходімо повечеряємо, розповіси мені, що там ще маєш, і спати… Завтра з тими артистами увесь день катавасію матимемо: нагодуй, відвези, привези… Тут же, у маєтку, є простора кухня, печі у гарному стані. От я і вирішив: навіщо витрачатися на волочиські ресторани! На вокзальному он три шкури здеруть, а мені потім хлопців за які шиші годувати? Маємо свого непоганого кухаря, то організуємо частування тут, у маєтку.

Марко, подивований з того, що сталося, мовчки слідував за поручником Казиміренком. У тому, що бачив і кого, він був переконаний. Який би з нього був розвідник, якби він не вловлював найменші деталі! Однак Казиміренко, вочевидь, не бажав визнавати правди. Поведінка поручника видавалася більш, ніж дивною: чому він приховує присутність Остапенка? І, нарешті, що робить Євген Остапенко у розташуванні прикордонної застави в той час, як усім з театру відомо, що він прибуде до Волочиська тільки завтра, над вечір? Якщо Остапенко має пряме відношення до зникнення кліше, то Микола Крамовський — тільки пішак, а за організацією всієї цієї диверсії стоїть саме він, Остапенко, витончений аристократ і театрал, що затіяв усю цю вигадливу гру.

Думки у голові Марка закрутилися з шаленою швидкістю.

А якщо вбивство Анни Головацької, теж його рук справа? Ніхто ж по суті не займався розслідуванням цього вбивства; Снігірів відмахнувся від нього, як від нав’язливої мухи, а йому, Марку, наказали покинути будь-які теорії і в буквальному сенсі спровадили до Тарноруди… Що це? Зрада? Чи хитромудрий план командування, у подробиці якого його не вважають за потрібне посвячувати?

Марко відчув, як у нього холодіє усередині.

Те, що Снігірів, Остапенко, Крамовський та начальник застави, поручник Казміренко, пов’язані з більшовицькими агентами, і всі ці гастролі до Тарноруди — жахливий фарс, видавалося цілковитою маячнею. Чи не заскладно все придумано заради якогось кліше? Так… воно цінне, за короткий строк іншого такого не дістанеш, але навіщо так мудрено? Чи не є крадіжка кліше прикриттям для значно серйознішої диверсії?

Поміж тим Казиміренко гостинно запросив Марка до столу. Дружина поручника, пані Марія, взялася накривати на стіл: смажена картопля, кроляча печеня, соління. Та Шведові не ліз шматок у горло.

— Серед ночі прибудуть підводи із Сатанова… — мовив він, дзьобаючи їжу виделкою. — На одній з них — особисті речі артистів, решта — декорації, які послідують далі, до Волочиська.

— Так, — кивнув Казиміренко. — Гадаю, акторів будити серед ночі не будемо, хлопці мої розвантажать речі тут, а п’ятеро-шестеро поїдуть з декораціями до Волочиська, аби вивантажити їх у театрі. Не турбуйся, Марку! — проказав поручник, відкусуючи огірок. — Усе зробимо, як треба! Головнокомандувач буде задоволений.

— Пане поручнику, — Марко відклав у бік виделку і пильно подивився на Казиміренка. — Та я тут не для того, аби переконатися у належному прийомі артистів театру. Ви ж і самі у курсі справ: у Кам’янці викрали кліше для друку гривень і крадіжку здійснили з метою дискредитації нового уряду! Кліше або вже знаходиться поруч, у маєтку, в чиїйсь валізі, або ж по дорозі сюди, серед вантажу, на одній із підвод. Мене не обходить комфорт артистів. Моя справа знайти кліше. Зрештою, мені обіцяли вашу підтримку в разі необхідності…

— Та не гарячкуй ти так, Марку! — спокійно відповів начальник застави. — Усю обіцяну підтримку отримаєш! Але ж сам кажеш, що діяти на випередження не можна… Обшук вчинити теж не можна… Що залишається? Тільки чекати! Хай там відіграють свого «Гамлета», ми будемо напоготові. А зараз дружина постелить тобі ліжко в сусідній кімнаті; ляж, відпочинь… Он тобі ввижається казна-що…

— Гаразд… — Швед піднявся з-за столу. — Правду кажете… Отже, ночуватиму у вас. Тільки вийти мені ще потрібно.

* * *

Від Збруча віяло прохолодою. Марко пройшов повз чатового, ще раз глипнувши на підозріливе вікно Казиміренкового кабінету. Ні… йому не могло таке привидітися! Все це якась незрозуміла гра, від якої погано пахне.

Вечірню тишу порушували тільки цвіркуни та жаб’ячий хор. Під такий супровід можна було до Тарноруди цілий озброєний загін провести нечутно!

Рятувало одне: повноводий Збруч убрід можна було перейти лише тут, напроти застави. Далі його русло перетворювалося у глибокий стрімкий потік, який ні верхи, ні човном не здолаєш. Наступна зручна переправа — в районі Сатанова. Казиміренко говорив правду: там мало не щодня ловили диверсантів та контрабандистів.

Пройшовши повз охорону, Марко озирнувся. Поручник справді розставив чатових кругом, де тільки міг: темними тінями вони стирчали біля воріт та на мурі. Важкі різьблені двері знадвору були зачинені. Це добре! Довелося чекати, поки вартовий відімкне їх здоровенним, схожим на церковний ключем.

Отже, просто так із маєтку вночі і справді нікому не вийти. Всередині охорони, правда, не було, та й тиша панувала навколо. Крамовський оголосив ранній підйом, усі бажали добре виспатися. Проте, увійшовши до передпокою, Марко аж здригнувся від несподіванки.

У ледь освітленому гасовою лампою кутку, на застеленій ковдрою лаві вмостився той самий Іпатій Матрусяк, волочиський фотограф, найнятий Казиміренком.

Від несподіванки він підхопився, мало не перекинувши зібраний і вмощений на штатив фотографічний апарат. На обличчі застиг переляк.

— Перепрошую за такий конфуз, — затарахкотів він. — Ви мене налякали! Панове артисти зайняли усі кімнати; панянки забажали кожна окремі апартаменти. А я не гордий, я і тут заночую! Скільки тієї ночі, коли пан Казиміренко добре платить… Оце і фотографічний апарат налагодив, аби вранці менше мороки було, бо пан Казиміренко наказав фіксувати усе, для відчиту. Завтра із самого ранку сніданок — і до Волочиська, на репетицію…

— Не холодно вам тут, пане Матрусяк? — поцікавився Марко.

— Ні, мені дали ковдру. Аж дві. То я не бідую. Та й червень надворі все-таки! Тепло!

— А не підкажете часом, у якій кімнаті пані Олеся Біличенко зупинилася?

— Біличенко… — повторив Матрусяк. — Така свіжа приваблива блондинка… Перепрошую, та у мене погляд фотографа, — завбачливо додав він. — Другий поверх, отак, убік від парадної зали, зліва двері. Я був свідком того, як пан Крамовський виділив для неї особисто найкращі апартаменти.

Я ж гадав, і мене в апартаменти… Але, коли всіх артистів розселили, мені сказали облаштовуватися тут, на лаві… Добре, хоч ніхто цього сорому не бачив!

— Привидів не боїтеся? — жартома поцікавився Марко. — Кажуть, ночами тут блукає привид власниці маєтку, яку чоловік застрелив з ревнощів…

Матрусяк боязко перехрестився.

— Бог із вами! Не говоріть мені таке на ніч! Самі ж бачите: світло — одні гасові лампи! Моторошно! А ви? Ви теж на лаві? — боязко поцікавився він, ховаючи ковдру позад себе.

— А от зараз і дізнаюся… — усміхнувся Марко.

Далі піднявся різьбленими чавунними сходами на другий поверх. Тут панувала тиша: потомлені дорогою гості маєтку насолоджувалися відпочинком. Простора парадна зала, напівосвітлена кількома гасовими лампами, втопала в густих, майже відчутних на дотик сутінках. У них губилося навіть місячне сяйво, що пробивалося крізь важкі оксамитові портьєри. Кришталева люстра під стелею, меблі — усе відкидало на паркет похмурі тіні. Не дивно, що містечком усе ще ходять байки про блукаючого привида дружини Мордвінова! В дитинстві, приїжджаючи з батьком до Тарноруди, Марко не раз чув цю трагічну історію про кохання і смерть. У ній велося про те, як познайомившись у Петербурзі з молодою красунею Надією, улюбленець долі, надвірний радник Мордвінов покинув заради нового кохання дружину й дітей та перебрався до Тарноруди, на батьківщину своєї пасії, був готовий заради Надії на усе: звів для неї розкішний палац із червоної цегли, виконував усі її забаганки. Надія ж, молода, вродлива, до того ще й мала неабиякий талант вести бізнесові справи. Однак через ревнощі чоловіка почуття зійшли геть на пси, й одного разу, спровадивши малолітню доньку гуляти з покоївкою в сад, Мордвінов застрелив Надію просто на сходах маєтку…

— Олесю? — Марко обережно постукав У двері.

Вона відчинила вже за хвилину, але в кімнату не впустила. Стала босоніж на порозі, виглянула через Шведове плече у сутінки зали. Бездоганно вкладене волосся було збурене, наче Олеся насправді не могла заснути і крутилася в ліжку увесь цей час, очікуючи його приходу.

— Я вже вклалася спати, — проказала байдуже. — Була переконана, що ти вже не прийдеш.

— Але ж я обіцяв прийти за годину-другу, побажати тобі добраніч… Не впустиш?

Біличенко потиснула плечима.

— Ну от, побажав. Іди вже. Крамовський сказав, що завтра з самого ранку до Волочиська їдемо. Репетиція буде увесь день. Увечері спектакль. Тож сьогодні побачення не буде. Завтра, після спектаклю. Якщо у мене настрій буде тебе бачити! — позіхнула й махнула рукою у напрямку зали. — Йди, йди собі вже.

Марко зачудовано дивився на неї.

— Ну, добре, — проказав, намагаючись бути спокійним. — Як забажаєш. Добраніч.

Знову ці химери дурнуваті, упевненість, що все на світі крутиться навколо неї і заради неї… Чи вдасться йому переінакшити її, коли житимуть разом?

Марко раптом відчув, як утома накрила його. Якась внутрішня втома, моральна, не фізична. Спустився сходами, вдруге налякавши до смерті фотографа Іпатія Матрусяка, який уже було вмостився на своїй лаві під ковдрою і дрімав.

Вартові випустили його з маєтку, замкнувши за спиною двері. На свіжому нічному повітрі Маркові стало трохи краще. Якби не пошуки кліше, то, Їй-Богу, завтра б повернувся до Кам’янця і не бачився б із Олесею, доки сама не попросить про зустріч!

Може, у нього занадто ідеалістичні уявлення про стосунки? Чи занадто вразлива душа? Дивно… він сподівався, що на війні позбувся тієї юнацької вразливості. Обчикрижив разом із кучерями, втратив під час бойових завдань, надійно заховав за щетиною і брудом на щоках та… Кучері відростали знову, неголені щоки його дратували більше, ніж рум’янець, а уся круть у сутичці з вором, як виявилося, не мала нічого спільного з почуттями до жінки. Що ж він… мамусин ніжний хлопчик, якого здатна своїми химерами збити з пантелику розманіжена панянка?

Хіба на Олесю у нього не якась дитяча образа? Ні, взагалі образи не має. Іди — повернися — залишся — йди геть… То я з тобою добра, то я роздратована, то знову приголублю… Він просто не бажає грати у її ігри!

Якщо дорогий їй, Олеся мусить усвідомити це. Хто знає, що станеться завтра. Нічого немає гіршого, коли поряд непевна людина, настрій якої змінюється щохвилини…

Марко підняв голову на зоряне небо. Схоже, усі зорі Всесвіту сяяли сьогодні над Тарнорудою. «Ну що ж, треба й собі відпочити», — промайнула в голові слушна думка. Та й ранок вечора мудріший. Добре, що Казиміренко люб’язно запропонував заночувати у нього.

Намагаючись не шуміти, Марко пройшов до кімнати, в якій пані Марія, дружина поручника, постелила для нього ліжко.

Зняв кобуру, заховав під подушку револьвер. Навпомацки роздягнувся. І як тільки витягнувся на скрипучій постелі, сон накрив його, наче важкою ковдрою.

Навіть незчувся, як поринув у темінь.

— Марку! Вставай, біда!

Знову ці дурні сни…

Швед повернувся на інший бік, та чиясь рука настирливо трясла його за плече.

— Марку….

Він підхопився, ковзнувши рукою під подушку, по зброю.

Над ним стояв поручник Казиміренко.

— Уставай, соколе… проспали, трясця його матері!

— Що, що трапилось?

— Іди, сам поглянь… У маєтку…

Марко нашвидкоруч одягнувся.

— Давай, швидше… — промовив Казиміренко. — От, бісові душі…

Перед маєтком, у дворі стояла прибула підвода з речами артистів.

— Що? Прогавили кліше? — вигукнув Швед.

— Ні, ні! — Казиміренко кивнув головою на двері маєтку. — Там!

Двері були прочинені. Через них виривалося благе світло гасових ламп, чулися схвильовані голоси.

Марко увійшов. Боковим поглядом уловив налякані вирази обличчя Ольги Татарінової, Олесі, Крамовського… На підлозі, встеленій вишуканими італійськими кахлями, лежав перекинутий фотографічний апарат.

— Розступіться!

Марко вихопив із рук вояка ліхтар і присвітив собі під ноги. Він стояв у червоній калюжі. Калюжі крові. Трохи далі, простягнувши вперед руку, ніби намагаючись ухопитися за штатив фотоапарата, лежав Іпатій Матрусяк. Із простреленої на виліт голови текла кров.

— Нафотографував! «Правильні шаровари»! — промовив якийсь солдат з-за Маркової спини. Хтось йому у відповідь хмикнув. — А що? — здивовано сказав солдат. — Його у Волочиську так усі називають… Називали…

— Пане поручнику, накажіть негайно зачинити двері і нікого не випускати без вашого відома! — проговорив Марко. — Потрібно негайно обшукати всі кімнати, всі закапелки маєтку. Панове артисти, у супроводі солдатів розійдіться, будьте ласкаві, по своїх кімнатах і не покидайте їх без дозволу.

— Що це означає? — проказав Крамовський. — Ми усі арештовані?

— Аж ніяк. То для вашої безпеки, — відповів замість Марка Казиміренко. — Прошу вас, панове, розійдіться по своїх кімнатах. Біля дверей кожної з них стоятимуть вартові. Так що не намагайтеся виходити без дозволу.

— Марку… Що коїться? — Олеся бліда, зі сплутаним від сну волоссям підійшла до Шведа і торкнулася його руки. — Навіщо вбили цього фотографа?

— Хлопці, шукайте зброю… Зброю, з якої застрелили Матрусяка. Шукайте усе підозріле! — проказав Марко, обережно, але цілеспрямовано відсторонивши Біличенко від себе. — Обшукайте усі кімнати!

— Марку! — Біличенко привстала навшпиньки і заглянула Шведові в очі. — Що це коїться?

Я ж запитую… За що застрелили бідного фотографа? — повторила знову.

— Олесю Дмитрівно… Вас це теж стосується. Підніміться у свою кімнату, будь ласка! — проказав Швед відчужено.

— Марку, це ж я! — не вгавала Біличенко.

— Я бачу, що ти. Але мусиш пройти до своєї кімнати. Солдати вчинять обшук у твоїх речах, як і у решти.

— Ти здурів? — пролепетала вона. — Що ти собі дозволяєш?

— Так… менше слів, гайда, нагору!

Олеся розгублено оглянулася навкруги, шукаючи підтримки у Крамовського. Той підніс її руку до губ.

— Олесю Дмитрівно, пройдімо до наших кімнат! Ви ж бачите… світ перевернувся! Бідний Матрусяк! Ходімо, ходімо, моя люба! Ваш кавалер тепер усім нам наказує!

— Ти здурів, Швед! — гукнула Біличенко. — Ти геть здурів! Невже ти думаєш, що хтось із театрального колективу застрелив нещасного фотографа? Та у нас і зброї не має!

Марко тільки вказав їй рукою на сходи.

— Ану зупинись на мить, Олесю! — гукнув, коли вона піднялася до половини. — Пане поручнику, — звернувся Швед до Казиміренка, — судячи з положення тіла і… взагалі… на мою думку, стріляли десь приблизно звідти… де стоїть зараз актриса Біличенко.

— Щоб ти скис! — вигукнула Олеся, із гнівом поглянувши на Марка. Її босі ноги заплямкали по східцях. За Біличенко вже підіймалися два вояки.

— Звідти стріляли, не звідти… — простогнав Крамовський, піднімаючись слідом за Олесею. — Яка різниця! Таке горе! Такий талановитий і розумний чоловік! Такий дипломат! Дозвольте, я вас також покину, я не можу дивитися на це страшне видовище!

— А вас, пане Крамовський, ми попросимо затриматися, — сказав Марко. — Поверніться, будьте ласкаві!

Обличчя Крамовського засіпалося від обурення.

— Що? Мене арештовано? Що ви собі дозволяєте, юначе? Хто ви такий, аби віддавати подібні накази? — вигукнув він, усе ж спускаючись східцями назад. — Пане поручнику, ви офіцер! Що за маячню говорить цей молодик? У чому мене підозрюють?

— Цей молодик, — відповів Казиміренко. — З Розвідочної управи. Він такий же офіцер, як і я. До того ж, у мене є розпорядження самого головнокомандувача виявляти усю необхідну підтримку його діям.

— Одначе… — похитав головою Крамовський. — Одначе, панове! І що тепер буде? У нас завтра спектакль у Волочиському драматичному театрі! Усі квитки продані!

Марко глибоко вдихнув.

— Спектакль доведеться відмінити, пане Крамовський. До з’ясування усіх обставин загибелі пана Іпатія Матрусяка. Найкраще — беріть приклад із нього: він уже нікуди не поспішає.

— Ви цинік, молодий чоловіче! Ви безбожник і цинік! — Крамовського аж тіпало чи то від нічної прохолоди, чи то від гніву. — Так жартувати біля мертвого тіла…

— До речі, про тіло! — поручник Казиміренко обійшов навкруги застреленого Іпатія Матрусяка. — Хлопці, прибрати тут усе, кров витерти, положення тіла обвести крейдою; тіло винести у льодовню. Ти бачиш, Марку… Куля пройшла навиліт… — Казиміренко зігнувся над мертвим Матрусяком й обережно повернув його голову, аби побачити потилицю. — Шукайте кулю, трясця вашій матері! Шукайте!

Солдати, присвічуючи собі ліхтарями, кинулися виконувати наказ поручника. Марко до хрусту в шиї крутнув головою.

— Весела нічка! А я сподівався завтра побачити спектакль у театрі…

Крамовський ображено хмикнув.

— Тепер доведеться відмінити спектакль! Що я скажу головнокомандувачу? Навіщо були усі ці витрати, перемовини, репетиції? Все коту під хвіст!

— Не турбуйтеся, Миколо Савовичу, — відповів Марко. — Пан Петлюра, я переконаний, увійде у вашу ситуацію. Та й із поляками до миру ще далеко. Так що сам Бог не дав вам «Гамлета» польською зіграти. А тепер моліться, аби не виявилося, що у вашому колективі серед артистів ховається убивця.

— Кого ви маєте на увазі, пане Швед?

— Кожного! І в першу чергу вас! — безапеляційно проказав Марко.

Поки вояки прибирали та витирали на кахлях кров, інші спускалися з другого поверху й доповідали про результати обшуку.

— Пані Татарінова. Одна валіза… Нічого підозрілого та зброї у кімнаті не виявлено.

— Пані Біличенко. Одна валіза. Нічого підозрілого та зброї у кімнаті не виявлено, — доповідали вони один за другим.

— Ну, звісно, не виявлено! — видихнув з полегшенням Крамовський. — Звідки у моїх актрис зброя? Ви наче не розумієте, панове, що театральне мистецтво і вбивство — це занадто різні речі! — патетично вигукнув він.

— Чому ж… — криво усміхнувся Марко. — Я, наприклад, чув, що коли під час спектаклю на стіні висить рушниця, то під кінець вона обов’язково має вистрелити. Питання тільки, в кого…

— Еееет! Багато ви знаєте, молодий чоловіче, у своїй Розвідочній управі! — махнув рукою Крамовський.

— Достатньо знаємо… — відповів Швед. — Шекспіра в оригіналі, правда, не читаємо, але його сонети польською час від часу перепадають… Як вам, до речі, оці рядки?

Чому рум'янці в нього на виду

Відтворює косметика брехлива?

Або ж оці:

Але, о сльози, почувань перлини!

Обернуті в скарби твої провини.

Крамовський похитав головою.

— Не розумію, про що ви, юначе! Так, здається, це рядки сонетів Шекспіра, але не второпаю, до чого ви мені їх продекламували. Вам не соромно, пане Швед? Ви, наче мисливський собака на своєму першому полюванні: бігає, метушиться, кидається на все, що рухається… Думаєте, що взяли правильний слід, але слід, запевняю, ви взяли не той!

Марко переглянувся з Казиміренком.

— Подивимось, пане Крамовський, подивимось!

— Куля! Куля! — почувся вигук одного з вояків. — Ось вона!

Він обережно підніс її Марку й Казиміренку, присвітив ліхтарем, щоб ті краще роздивилися смертоносний шматочок свинця.

— 6,35 міліметрів… «Бебі-Браунінг»… — пробурмотів Марко. — 3 такого ж позавчора застрелили у Кам’янці актрису Анну Головацьку. Хто, пане Крамовський? — звернувся він до директора театру. — Хто застрелив Анну й Матрусяка?

— Звідки мені знати? — не приховуючи істеричні нотки у голосі вигукнув Крамовський. — Я не вбивця! Відпустіть мене до кімнати! Я, врешті-решт, маю право на відпочинок!

— Пане Казиміренку! — почулося згори.

Марко і поручник Казиміренко задерли голови. На верхньому майданчику сходів стояв вояк. Він перехилився через перила, демонструючи щось незрозуміле та вимахуючи ним повітрі.

— Ось… Закривавлена сукня, пане Казиміренку!

— Не репетуй, ніби тебе ріжуть! Неси її сюди! — наказав поручник.

Солдат у кілька стрибків опинився внизу. Розгорнув шматину, яку тримав у руках. То була простора біла сорочка з червоною кривавою плямою спереду.

— Знайшли у його кімнаті, в кутку, під ліжком! — указав солдат на розгубленого Крамовського. — Змотана була отак… Думав, напевно, що не помітимо!

— Ах ти ж Гамлєт, трясця твоїй матері! — прошепотів поручник Казиміренко. — Ваше? Як поясните цю знахідку?

— Ніяк… — гикаючи проговорив Микола Крамовський. — Панове… Слово честі… Ніяк! Це не моє, Богом клянуся! Я нікого не вбивав! Я спав, як дитя!

— Ви заарештовані, пане Крамовський! — Марко не моргаючи дивився на директора театру. — До з’ясування усіх обставин убивства Іпатія Матрусяка будете знаходитися під арештом.

Крамовського вже теліпало, як у пропасниці.

— У чому ж я винен, пане Швед? У чому?!

— Ваша вина поки що не доведена, — проказав Марко. — Але вас підозрюють у вбивстві актриси Анни Головацької та фотографа Іпатія Матрусяка. А також у шантажі й доведенні до самогубства бійця Олексія Трегуба.

— Кого??? — хапаючись за груди, вигукнув Микола Крамовський. — Олексія Трегуба? У доведенні до самогубства?

— І це ще не все, — промовив Марко. — Вас підозрюють у зв’язках з московською комуною, чиїм агентом ви можете являтися, і викраденні кліше для друку національної валюти.

— Що ви… Що ви таке кажете, пане Швед? Господи… Пане Казиміренку! Ну хоч ви… Хоч ви напоумте цього Пінкертона!

— Мені шкода… пане Крамовський, — проговорив поручник Казиміренко, нервово розім’явши витягнуту з портсигара цигарку. — На жаль, такі підозри є, і докази, як бачите, теж є. Можливо, бажаєте викласти зізнання письмово? Мені б не дуже хотілося до такої інтелігентної людини застосовувати грубу фізичну силу.

— Слова вам не скажу! — вигукнув Крамовський. — Буду говорити тільки в присутності Петлюри! Везіть мене до Кам’янця. Не вистачало тільки, аби ви мої ж слова обернули проти мене!

Казиміренко зітхнув.

— Я пропонував вам, Миколо Савовичу, кращий варіант. Не знаю, чому ви переконані, що головнокомандувач панькатиметься з вами.

— Бо я ні в чому не винен!!! — прокричав Крамовський. — Я нікого не вбивав, я ніяк не пов’язаний з більшовицькою агентурою! Я — митець, а не агент московської комуни!

— Знаєте, мені відомі випадки, коли людей вашої професії обробляли так, що вони навіть не помічали, як їх вербують, пане Крамовський, — проказав поручник Казиміренко. — Виведіть його. Запріть до часу на гауптвахті. Нехай подумає.

— Які у вас підозри…. — простогнав Крамовський. — Які докази? Люди, прозрійте! Я нікого не вбивав! Це якийсь страшний сон, слово честі! — репетував він, поки його виводили з маєтку озброєні конвоїри.

Марко тим часом ще раз розгорнув закривавлену сорочку. Вона була досить простора — таку міг би надягнути і чоловік, і жінка. Спереду заляпана кров’ю.

— Таки кров! — Марко розтер між пальцями червону пляму на сукенці і принюхався.

— Що робитимемо, Марку? — запитав Казиміренко. — Зброї, як бачиш, не знайшли, зате маємо цю сукенку з кров’ю… Невже ти дійсно вважаєш, що директор театру Крамовський — убивця й більшовицький агент?

Марко напружено гриз губу.

— Усі ниточки ведуть до нього, до Крамовського… Пан Снігірів казав мамі рідній не довіряти, а Крамовський мені все ж не мама, — Швед почухав потилицю. — До того ж, він помішаний на театрі. Хто знає, що йому могли наобіцяти, як обробити! Якось оце напередодні гастролей я був із Олесею Дімитрівною Біличенко в товаристві цих театралів і став свідком приблизно такого. Ось як це виглядало: людина, що має у товаристві авторитет, починає заводити всілякі розмови, винюхувати, хто чим дихає, розбалакувати присутніх… Та найгірше те, що їм все одно, розумієте? Гола байдужість до усього, що діється! Сидять… переливають з пустого в порожнє, діляться спогадами, як добре жилося при цареві…

Казиміренко скрушно похитав головою.

— Справді, час складний, — зітхнув він. — Одні проливають свою кров за Україну, інші вар’ятують, віджираються, вдають, що їх це не обходить, не торкнеться… Ти молодець, Марку! Такий молодий, але вже розумієш сутність нашої справи. Ходімо. До ранку маєток буде під наглядом і зовні, і всередині. Крамовський точно не втече. Хай посидить, обдумає усе добре. Ходімо, докуняємо до ранку, бо завтра, відчуваю, буде гаряче! Вранці ще раз обшукаємо усе тут. Опитаємо кожного з обслуги. Дасть Бог, і кліше знайдемо.

— Дасть Бог, — луною промовив Марко. — Безперечно, так і буде, пане поручнику. Але…

Крамовський, не почувши продовження, зупинився і обернувся до Марка.

— Що? — проказав він, пильно дивлячись Шведові в очі.

— Раз ви такі відкриті до співпраці зі мною, то, може, все-таки розкажете, що у розташуванні прикордонної застави робить кам’янецький меценат Євген Остапенко? Не думаєте ж ви, що я справді бачив галюцинації?

Поручник Казиміренко якусь мить поримигав, наче обдумуючи відповідь.

— Не знаю я ніякого Остапенка, Марку! — відповів, глибоко вдихнувши.

— То мені привиділося? — не вгавав Швед. — Привиділося, що у вашому кабінеті стороння людина?

Казиміренко мовчки дістав портсигар, відкрив його, витягнув цигарку.

— Ніяк палити не кину… — проказав раптом, усміхнувшись. — А на тижні вирішив — усе, більше не буду. Оце вигадав надійний спосіб: кожного разу, коли відчуваю, що вуха крутить від бажання набрати повні легені тютюнового диму, витягую цигарку і мну її. Марку… Якщо не відчепишся, я таки знову почну палити з тих нервів.

— Пане Казиміренку…

— Ну, добре, — витиснув із себе поручник. — Тобі не привиділося. Але все завтра… Після розмови з Крамовським. Не маю права раніше тобі щось розповідати. Зрозумів?

* * *

Покимарити зо три години після нічної пригоди таки вдалося. Марко прокинувся ще на світанні. Вмився, переодягнувся у звичний френч без погонів. Розгулювати у пошитому на замовлення у кам’янецького кравця костюмі видавалося за таких обставин якоюсь дурнею. Біля маєтку під пильним наглядом вартових вже поралася обслуга. Хтось дрова носив, хтось воду. Пересуватися першим поверхом можна було тільки в бік кухні, звідки вже віяло димком, мабуть, розпалили піч.

Артистів усе так само тримали під вартою, зачиненими у кімнатах. Марко уявив собі на мить, який зараз настрій в Олесі, і відчув дивну, не притаманну йому зловтіху. Мабуть, пантера прокинулася в ній тоді, як вона побачила тіло застреленого фотографа, а він, Марко, ще й підлив оливи у вогонь, подражнивши її. Нічого, нехай понудьгує. Їй це корисно, може, трохи пихатості й самолюбства поменшає.

Тіло фотографа Матрусяка прибрали ще вночі, на місці, де його знайшли, вже прибрали і, як могли, вимили кахлі. Проте де-не-де між їх краями затерлася бура засохла кров.

Марко піднявся сходами на другий поверх, роздивляючись навкруги: вранці парадна зала вже не виглядала так похмуро і моторошно. Розсунуті оксамитові портьєри дозволяли сонячному промінню наповняти світлом кожен закуток. І тепер воно бавилося із відполірованою поверхнею старого панського роялю, відбивалося у великому зеркалі, розсіювалося, пронизуючи кришталеві підвіски люстри кольоровими блимачками по усій залі.

Швед перевів погляд на двері ліворуч, за якими знаходилася Олеся. Хлопці незворушно стояли на чатах біля кожних із дверей. Ні вийти, ні увійти.

Що тепер буде з їхніми стосунками, Бог його знає. Хіба що Біличенко так знудьгується у маєтку, що більше не стане тримати на нього зла. Хм… Не так він уявляв собі ці гастролі!

На сніданок Казиміренко розпорядився артистів виводити під посиленим конвоєм, аби жоден підозрюваний не втік. Столи розставили тут же, просто у парадній залі, на другому поверсі.

Ні… зараз до Олесі він не заходитиме. Не на часі. Та й вона, як сирена, може увімкнути свої чари, і він просто зіб’ється з пантелику. Не до любощів зараз!

У костелі задзвонили дзвони. Скінчилася ранкова літургія.

Отець Роговський! Він же мав зайти до нього ще вчора!

Погожа днина зовсім не налаштовувала на серйозні роздуми. Старі товстезні липи вишикувалися в алею. Отак цією алеєю власники маєтку і ходили до костелу навпроти. Колись же були ті Мордвінови, певно, і щасливі, поки ревнощі та зради не зруйнували їхні почуття? І чи є у них з Олесею шанс стати щасливими, не дивлячись на все, що відбувається навколо? Ну чому, живучи в Україні, за кожну щасливу мить життя потрібно платити кров’ю? Ні… Зараз він побалакає із ксьондзом, повернеться до маєтку і зайде до Олесі. Перепросить її, заспокоїть, утішить, так само, як згадка про неї заповнює його душу теплом, утішає і заспокоює.

Боже… Який він у неї закоханий! У кожен її пальчик, у кожне пасмо волосся! В ніжний аромат її шкіри, що пахне, наче казковим пташиним молоком… Аж подих сперло у грудях!

Марко підійшов спочатку до святого Яна Непомуки. Розхристана манера, копійована багатьма скульпторами з робіт Пінзеля, була притаманна і цій статуї: наче вітер розмаяв його одяг та волосся: Ян Непомука виглядав живим, здавалося, ось-ось зійде зі свого постаменту, змінить замислений вираз обличчя на привітний і заговорить з тобою.

Швед перехрестився, торкнувся пальцями дерев’яної вервиці, що висіла на шиї святого. Далі пройшов під кам’яну арку воріт костелу. Скільки раз обіцяв собі, а так жодного разу, відколи повернувся до Кам’янця, і не навідався до храму! Ну от… Слушна нагода!

Осінив лоб хрестом знову, торкнувшись святої води у кам’яній чаші. Увійшов і завмер… Просто попереду, встановлений перед вівтарем, дивився на нього сумними золотими очима Ісус Милосердний Тарнорудський.

У костелі вже було порожньо.

Марко став на коліна і прошепотів «Отче наш».

— А де отець? — поцікавився у старенької монахині, що увійшла слід за ним.

— У плебанії, юначе. Вам до отця Броніслава?

— Так.

— Бачу, ви не місцевий, вас провести?

— Ні, я знаю.

Справді знав. Колись, у тарнорудському заїжджому дворі їм з батьком не вистачило місця, то ночували в плебанії костелу. Власне, так і почалося його знайомство з отцем Броніславом.

— Отче? Слава Ісусу Христу! Впізнаєте мене?

Отець Роговський повернувся, бо якраз розкладав книги у шафі.

— Навіки слава! — проказав, удивляючись у гостя. — Ні, сину мій… Не впізнаю. Почекай… Марко? Марко Шведів?

— Так, отче! Я!

В очах ксьондза Роговського зблиснули сльози.

— Як ти змужнів, мій хлопчику! Дай-но обійму тебе! Як ти? Що ти? Яким вітром у Тарноруді?

Отець Броніслав указав йому на лаву і запросив присісти.

— Ну, розповідай, Марку!

— Поклін вам від батьків! — відповів Швед.

— І їм вітання й усіляке благословення, золота дитино! — зрадів отець Роговський. — Польської ще не забув?

— Ні, звичайно, пам’ятаю. Самі бачите…

— Ото відколи Польща з Україною ділити те, що не ділиться, не перестануть, — багатозначно промовив отець Броніслав, — допоки тут, на Збручі, спокою не буде! Вчить життя, вчить… а люди, як сліпі й не мудрі. Московським окупантам тільки того й треба, аби нас пересварити.

Бачив я їх тут, у Тарноруді, антихристів. Дивуюся, як живим люд зостався. Думали, найгірше трафиться, аж тут і твої підоспіли… Врятували нас. То чого ти тут, Марку?

— А у Тарноруді я таким вітром, що тепер працюю у Розвідочній управі УНР, то у справах тут. Разом із театром. Чули, мабуть, про артистів, що розквартирувалися напроти, у маєтку Мордвінових…

Отець Броніслав зітхнув.

— Так, чув. Безбожники вони, Марку! Не гоже християнам лицедійством займатися.

— Може, й так… — зітхнув Марко. — Але я радий вас бачити страшенно, отче Броніславе! Може, іншої нагоди би й не сталося. Хто знає, коли ще побачитися доведеться…

— То правда.

Ксьондз важко піднявся, пройшовся кімнатою.

— Чув, у вас там вбивство вночі у маєтку сталося?

Марко підвів здивований погляд.

— Чого дивуєшся, Тарноруда маленька, такі чутки ширяться, як вогонь, — скрушно промовив отець Роговський. — Сам бачиш, там де лицедійство, годі добру бути. Бо гріх то великий — лукавити й вдавати із себе того, ким не є… Та й усі вони безсоромні, ті артисти.

Марко усміхнувся.

— Ну, а як ви, отче? Як здоров’я, як взагалі поживаєте? — спробував змінити напрям розмови.

— З Божою допомогою, Марку, з Божою допомогою. Хоч і здоров’я вже не те, що раніше, — проказав отець Броніслав. — Але на все Божа воля і на здоров’я теж. То ти кажеш, — додав за мить, — що тепер служиш у Петлюри, у Розвідочній управі? — раптом перепитав він.

— Так… служу, отче. Вважаю то за честь…

— Ну, — розвів руками отець Роговський, — я, хоч і поляк, однак чув, що Петлюра — людина благородна, мудра. Прагне відновити державу. Та й на Україні ніхто католицькі храми не нищив ніколи, окрім невірних і московської комуни… Тому перекажеш йому, Петлюрі, себто, що я на його боці, Марку.

— Добре, отче, перекажу.

— Я й так прикордонникам допомагаю, чим удасться. І гроші часом, і харчі… Бо ж, якби не вони, хто знає, що би тут коїлося. То якщо згодиться тут якась моя допомога у Тарноруді… — проказав отець Броніслав, — то я і з людьми поговорю. Тільки би храми Божі не руйнували.

— Чи ми ж не християни? — зітнув плечима Марко. — Чого до храмів чіплятися…

— Чув, що Петлюра, наче з Польщею миру бажає, — промовив обережно отець Роговський.

— Ніби так, бо немає на кого надіятися… Денікінці, московська комуна… З усіх сторін нас обклали. Та ще й свої допомагають жити. Певно, чули про жидівські погроми в Проскурові? — запитав Марко.

— Та як не чув! Звісно, чув! То все нелюди те роблять. Християни на таке бузувірство не здатні.

— Тоді, виходить, і серед українців є бузувіри, якщо здатні проти своїх кревних уступати та продаватися ворогу.

— Бузувіри є скрізь, Марку.

Отець Роговський підійшов до Шведа майже впритул.

— То ти, кажеш, у Розвідочній управі працюєш тепер, — повторив знову.

— Так отче… — подивувався Марко тому, що ксьондз утретє перепитує його про це. — А що?

Роговський важко зітхнув, підійшов до образу Божої Матері, перехрестився.

— Прости мене, Господи, Ісусе добрий. Та я заради благого діла те мушу зробити, — проказав тихо. — Якби хтось інший, то я би не посмів, а цій дитині добрій…

— Та що трапилося, отче? Що з вами? — здивовано запитав Марко.

— Слухай сюди, Марку! — отець Роговський присів біля Шведа на лавку знову. — То Божий знак, що ти тут і що згадав про мене й провідати старого зайшов. Бо інакше я б промовчав, як риба. Таємниця сповіді — то велике таїнство і відкрити її комусь — гріх страшний. Але тобі я мушу то відкрити, бодай частково.

— Отче?

— Слухай мене… Сьогодні вночі прибіг до мене розтопник ваш. Дрова для печей він при маєтку рубає. Звісно, чоловік непотрібний, п’яничка, але все ж, Божа дитина. Прибіг, блідий, наче смерть. Каже, отче, висповідайте мене, відрікаюся більше вживати оковиту і всілякий інший гріх чинити. Сповідався до рання й плакав, як мала дитина. Ну, я мушу висповідати, не зважаючи на час, раз людині треба. Ото він мені і розповів. Роботи перед приїздом панства, каже, звечора багато було; втомився, хильнув зайвого, та й, аби не дратувати жінку, вирішив заночувати в маєтку, на кухні, щоб потім їй сказати, що роботи багацько було. Десь там примостився собі в куточку, на підлозі та й закимарив. Коли це прокинувся від того, що по кухні хтось ходить. Глянув — аж то, ну так він мені розповів, привид дружини пана Мордвінова, у білій довгій сукні нипає кухнею туди-сюди, у руках, каже, щось тримає. Не розгледів, але щось там таки було. Місяць ту постать освітлював так, що він добре розгледів ту чортівню. А потім, каже, той привид узяв стільця, приставив до печі та й шусть у неї…

Чоловік той так перелякався, що ледь не занімів. Сидів якийсь час, наче закам’янілий. Ледь не посивів. Протверезів, говорить, із переляку. Аж раптом шурхіт якийсь. Дивиться, а той привид у білій сукенці знову з печі вилазить. Звісно, неборака завмер. А вже за кілька хвилин почувся постріл і вашого Матрусяка було вбито.

Звісно, той чоловік перелякався, зізнаватися, що він бачив, не став. І коли всі збіглися до передпокою маєтку, вибрався якось через отакісіньку кватирку в коморі і прожогом сюди, до мене. Сповідайте, каже, мене, отче, гріх маю. Убивство в маєтку, а я тому не зарадив. Кров людська на мені… Та усіляке інше казав. Отаке, Марку. Тому я й вирішив тобі розповісти оце.

Швед дивився на отця Роговського із закам’янілим обличчям.

— Не можу зрозуміти, — вимовив нарешті. — Чи то так мені таланить, чи то мене так до мого кінця гонить…

— Марку, кожен з нас живе стільки, скільки йому відміряно, — проказав отець Роговський. — Що я хотів тобі додати… — продовжив ксьондз. — Я би все це і не розповідав тобі, бо чортівня від горілки ще й не така привидиться, але те, що сталося вбивство, та ще привид у печі то зник, то з’явився звідти знову… Слухай мене уважно. Там, у кухні панській колишній, три печі. Дві таких, що працюють і взимку, і влітку, а одна — так, для виду…

— Що значить, для виду? — перепитав Марко.

— А те й значить, що для виду. Тут у нас у Тарноруді всіляке балакають. Балакають і про те, що мовляв, пані Надія Мордвінова, покійниця, яку Мордвінов власноручно застрелив, така ласа до гріховодництва була, що підкупила будівельників, які зводили маєток, і загадала таємно від мужа в одній з печей влаштувати для неї потаємний хід. Ним вона, покинувши шлюбне ложе, до коханців пробиралася непоміченою. Ну, чи вони до неї… І так само назад вибиралися. Так плетуть люди.

Чи воно насправді було таке, чи ні, я не знаю, але ти, Марку, раз працюєш у Розвідочній управі, то можеш і перевірити. Може, то не привид, а убивцю нещасного фотографа Матрусяка Федір Антошків бачив?

У Марка раптом спітніли долоні.

— Я зрозумів, отче! Мушу йти… Те, що ви мені розповіли…

— Скористайся тим, що я розповів, мудро, Марку! — промовив ксьондз із тривогою в голосі. І пам’ятай, таємниця сповіді — святиня велика. Не смій видавати мене.

— Не видам, отче.

Марко кивнув на прощання і, не розбираючи дороги, кинувся з плебанії костелу на двір. Далі — прожогом до маєтку.

— Шведе, де ти бродиш, шукаю тебе усюди! — вигукнув, замість привітання, поручник Казиміренко. — Марія снідати налагодила, вже й охололо все… До речі… Ті підводи з декораціями мої хлопці у Волочиську обшукали, все перебрали по ниточці — немає там кліше, хоть умри! Певно, воно все-таки у маєтку…

— А його вже тут немає, пане поручнику! — відповів Марко, відсторонюючи Казиміренка та прямуючи до кухні.

— У якому сенсі? — проказав Казиміренко, слідуючи за Марком. — Тобто, його…

— Тобто його винесли у нас під носом, пане Казиміренку, — відповів Швед. — Уночі. Накажіть нікого не випускати навіть на сніданок, зачекають. Важливо, аби ніхто не знав про те, що ми зараз робитимемо.

На кухні вже кипіла робота. Найняті для кухонних робіт три молодиці місили хліб до обіду, варили борщ, патрали курей. Керував ними кухар із застави, якого так розхвалював Казиміренко. Із здивуванням вони витріщилися на начальника застави й Марка, котрі забігли до кухні, наче навіжені.

— Чому готуєте тільки у двох печах, коли є три? — проказав Марко.

Кухар від несподіванки аж зблід.

— Молодий чоловіче, я підлеглий тільки пану Казиміренку, вам доповідати не буду, — відказав він сердито. — Чого ви увірвалися сюди? Ми їсти готуємо, турма народу, а нам і хліба напекти і паннам чогось солоденького приготувати на десерт…

— Ти зуби не заговорюй, відповідай, чому в двох печах тільки розпалили? — суворо проказав Казиміренко.

— Ну-бо, пане, ці дві печі справні, в них і тяга файна, і готується добре. А у третій… кажуть, вона ніколи добре не готувала. В ній навіть розвести вогонь важко. То вона роками стоїть без роботи. Ми прибрали її для виду, щоб скрізь чисто було, але не користуємося. Та й, по правді сказати, дві печі цілком достатньо!

— Ну, Марку, почув? І що ти хотів цим довести мені? — Казиміренко повернувся до Шведа. — Чув, піч роками не розпалювали.

— Вийдіть усі геть, — промовив Марко. — Вийдіть і чекайте, доки вас позовуть.

— Шведе, ти не з тієї ноги встав сьогодні? — поручник Казиміренко від здивування округлив очі. — Твої химери, правду сказати, часом перебирають межу!

— Пане поручнику, накажіть охорону біля кухні виставити і нікого сюди не впускати.

— Навіщо? — роздратовано вигукнув Казиміренко. — Мені усю ту отару ще годувати треба, скоро обід, а їм і снідання не подавали.

— Довіртеся мені! — Марко приставив до третьої печі стільця. — Нумо, пане поручнику, за мною! Тільки ліхтар захопіть!

— То ти…. — Казиміренко не договорив. — Вийшов на мить віддати необхідні розпорядження, повернувся з ліхтарем.

— Гайда, пане поручнику! — проказав Марко, спритно залізаючи у піч. — Гайда за мною!

Пролізши вперед у суцільній темряві навкарачки, він раптом відчув, що склепіння печі над ним більше не має. Марко поволі випрямився, огледівся.

— Ну… Ви де, пане поручнику?

За якусь мить ліхтар у руках Казиміренка освітив цегляне склепіння мордвіновської печі.

— Звідкіля ти, Шведе, такий розумний узявся? — промовив він. — Сам здогадався, чи підказав тобі хто про цей потаємний хід?

— Підказали, — видихнув Марко. — Але хто — викрити не маю права. Слово дав. Ну то що, розповісте тепер мені, що у вашому кабінеті робив Євген Остапенко?

— Тьху на тебе! Здався він тобі зараз! — спересердя проказав Казиміренко. — Виберемося звідси — сам про все дізнаєшся! Вір мені! Просто вір, Марку.

— Не люблю сюрпризів, пане поручнику. Особливо за таких обставин.

— Ну і куди далі, Шведе? Бачиш? — кивнув Казиміренко, важко дихаючи. — Попереду стіна. Думаєш, кліше заховали десь тут?

Він присвітив ліхтарем, та перед ними, дійсно, була тільки суцільна стіна. Нічого більше.

Марко почав обмацувати цеглини перед собою; натискати на них з усієї сили.

— Раз кліше тут немає, значить, повинен бути прохід далі, пане поручнику! Мусимо його знайти… Присвітіть-но мені краще!

Проте цегляна стіна була суцільною, без будь-якого натяку на можливість виявити у ній двері чи прохід.

— А це що? — Казиміренко глянув собі під ноги, запнувшись і ледве не втративши рівновагу.

Кругла ляда була так вміло замаскована у кам’яній підлозі, що, якби не кільце, об яке перечепився Казиміренко, вони б її і не помітили.

Марко потягнув ляду за кільце на себе. Вона, на диво, легко піддалася. Під нею, гублячись у темряві, починалися кам’яні сходи…

— Овва! — проказав поручник.

— Ну що, йдемо вниз?

Марко ступив на ті сходи першим і за мить розчинився у густій темряві підземного ходу. За ним уже спускався Казиміренко, намагаючись тримати ліхтар так, щоб освічувати дорогу попереду.

Потаємний хід виявився вузьким, на одну людину, але сухим і з придатним незастояним повітрям.

— Куди він може вести, Марку? — промовив поручник.

— Звідки мені знати? Подивимось.

— А що, твій інформатор тобі цього не сказав?

— Він мені і так забагато сказав, — відмахнувся Швед. — Решту мусимо вивідати самі.

Спуск сходами раптом припинився, і перед ними відкрився довгий і вузький коридор. Він вів кудись уперед, видаючись безкінечним і втопаючи у темряві.

— Куди ця чортова нора, трясця його матері веде? — вилаявся Казиміренко. — Марку, ти переконаний, що ми до чогось путнього доберемося?

— Дізнаємося, пане поручнику. Не нервуйте!

А коридор усе тягнувся і тягнувся. Цегляні стіни тут були такі ж сухі, склепіння достатньо високе, в людський зріст; ні відгалужень інших ходів, ні яких поворотів.

Нарешті здалеку наче долинув якийсь звук.

— Що це? Що за гуркіт? — прошепотів Казиміренко. — Прислухайся, наче віз над нами їде…

Марко напружив слух.

— Так і є, віз. Ми зараз, вочевидь, проходимо якраз під дорогою, пане поручнику!

— Під дорогою? То ми в центрі Тарноруди зараз, виходить? — ошаліло промовив Казиміренко. — Чекай, чекай, Шведе… А що якщо цей хід веде по ту сторону кордону? Коби ми не втрапили у халепу!

— Попід Збруч чи як? — поцікавився Марко. — Не думаю… Гадаю, все прозаїчніше. Цей хід веде до схованки, у якій вчора залишили кліше. Воно весь час було в маєтку, вночі його винесли, скориставшись оцим ходом…

— Шведе, ти мені не договорюєш! — суворо мовив Казиміренко. — Звідки тобі відомо про хід, про те, що кліше винесли вночі…

— Я спочатку мушу усе перевірити, аби не зробити з себе і з вас посміховисько, — відповів Марко. — Тоді усе й поясню. А поки вірте мені так само, пане поручнику, як вимагаєте, аби я довіряв вам, щодо Євгена Остапенка.

Потаємний хід тим часом почав поступово звужуватися.

— І що ж це ми, Марку, в чиїй печі виліземо на світ Божий? — тихо мовив Казиміренко.

— Побачимо скоро. Десь та й виліземо.

Та перед носами Шведа і поручника раптом виникли двері. Звичайні, дерев’яні, навіть не дуже міцні.

Марко прислухався, дістав револьвер. Обережно натиснув на клямку, і двері з легеньким скрипом піддалися. Тут було прохолодно й апетитно пахло ковбасою. Від ароматів копченого м’яса і часника шлунок зрадницьки забуркотів. Тільки тепер Марко відчув, що по-справжньому голодний.

Казиміренко ж тим часом підняв над головою ліхтар і освітив простір навколо себе: світло поволі обійшло стіни, полиці дерев’яних шаф, вихопило з темряви пузаті дубові бочки.

— Шведе, ми у чиємусь льоху! — пошепки сказав Казиміренко. — Ти тільки поглянь! Оце запаси!

Навколо, на здоровенних гаках висіли шматки солонини, в’язанками — готова домашня ковбаса, копчена буженина та запечена підчеревина. Поряд — розчепірені свіжі свинячі туші.

— Оце так… — Марко ковтнув слину. — І де це ми опинилися?

— Схоже у льоху нашого тарнорудського різника! — відповів Казиміренко. Він для прикордонників м’ясо та солонину заготовляє, але я тут ніколи раніше не бував. У будинку завжди розмовляємо. Та все вказує на те, що мій здогад правильний, і таємний хід справді привів нас до його льоху!

— І де ж нам шукати тут кліше? — проказав Марко швидше сам до себе, ніж до поручника.

— Слухай, я гадаю, досить із тим кліше панькатися. Якщо воно у цьому льоху, проводимо обшук та й по всьому!

— Було б добре, аби Крамовський сам нам сказав, де він заховав його… — Марко замислено оглядівся. — Доводь потім, що Микола Савович причетний до викрадення!

— Слухай, Марку, то ти всерйоз переконаний, що Крамовський натягнув жіночу сорочку, непомітно прокрався повз сплячого Матрусяка, в надії, що той сприйме його за привид пані Мордвінової, пройшов цим ходом, заховав у різника в льоху кліше, повернувся у той самий спосіб до маєтку, але Матрусяк прокинувся, упізнав його, і той застрелив нещасного? — розклав усе по поличках поручник.

— Схоже на те… — кивнув головою Марко.

— Де ж тоді зброя, голубе? — поцікавився Казиміренко. — Зброя має бути все ще у маєтку, виходить…

— Цілком можливо, якщо Крамовський не знає ще якихось потаємних місць, де її можна заховати… Єдине, що мене бентежить, це марка «Браунінг-Бебі»… Чому пістолет жіночий?

— Мене бентежить сукня, а не зброя, — пхикнув Казиміренко. — Я був у Бресті, у 1918-му, під час підписання договору. Там усі дипломати були з маленьким браунінгами. Зручно, непомітно, у долоні вміщається…

— Ну, то тоді нехай вас не бентежить і сукня, — відповів Марко. — Наш Крамовський — театрал, до того ж дуже часто виконує на сцені жіночі ролі. І має, так я чув, слабкість до стосунків з чоловічою статтю, наче жінка.

— Пхек… — кашлянув Казиміренко. — Аби ж його качка копнула! Шведе, звідки ти то все знаєш?

— З надійних джерел, — байдуже відказав Марко. — Ну що, повертатимемось назад, тим же шляхом, а тоді з обшуком чи…

— Нічого подібного! — заперечив Казиміренко. — Я більше в ту діру не полізу. Виходимо, значить, з льоху, ти залишаєшся з різником, а я на заставу, за хлопцями.

— Гаразд, — погодився Марко. — Виходимо.

Шарпнув двері — вони виявилися лише тісненько причинені. Сонячне проміння вдарило в очі, й на мить їх обох засліпило.

Казиміренко й собі зашквірився, аж сльози виступили. Поправив каскетку.

— Ваше благородіє… А що… чому? Звідки ви взялися?

Різник — дебелий чолов’яга у забризканому кров’ю фартусі, якраз смалив пучком соломи свинячу тушу. Його обличчя видовжилося від здивування.

— Я тобі зараз покажу «ваше благородіє», гнидо московська! — проказав Казиміренко. — Який я тобі «ваше благородіє»?

— Еее, так, пане поручнику… перепрошую! То я з несподіванки! — виправдався різник. — А що ви робили в моєму льоху?

— А що ви робили в моєму льоху?! — перекривив різника Казиміренко. — Зараз ми тобі усе розкажемо. Ти арештований за співпрацю з комуно-московською агентурою.

Казиміренко навів свій револьвер на різника.

— Гайда, в дім, поки я тебе не пристрелив просто отут, на подвір’ї. Марку, тримай цього гада на прицілі, а я — на заставу. Скоро буду.

Швед махнув револьвером.

— До хати і без витівок. Буду стріляти без попередження.

— У чому моя вина? — пробурмотів різник. — Я ж стараюся для петлюрівців…

— У нас петлюрівців нема, у нас є чинна армія Української Народної Республіки. Втямив? — проказав Марко. — Де заховане кліше? Сам зізнаєшся чи допомагати доведеться?

— Кліше?

— Так, кліше, викрадене і заховане у твоєму льоху… Кліше для друку грошей.

— Так шукайте! Що знайдете, ваше буде.

— Ех ти… Така твоя дяка за те, що можеш спокійно працювати на своїй землі? Льох он набитий м’ясилом. Чи до тебе, може, як ти говориш, петлюрівці приходять і силоміць добро забирають, як більшовицька наволоч?

— Ніііі… — прогудів різник. Плечі чоловіка затряслися від плачу. — Не приходять. Тобто, не забирають.

— А чого ж ти зв’язався з московськими шпигунами? Чим тобі нова влада не догодила? В армію тебе не взяли, аби ти тут людям допомагав, ніхто тебе не чіпає… За що ж ти продався? — запитав Швед.

Різник, розмазуючи бруд по обличчю, аж затикав.

— Не винен я. Змусили мене.

— Хто?

Чоловік важко зітхнув, витираючи руки об закривавлений фартух.

— Прийшли вночі. Сказали, якщо не допоможу, то уб’ють всіх: мене, дочку, дружину… Я родину швидко спровадив до Волочиська, до тещі, аби там схоронилися, а сам тут живу, як на динаміті.

— Хто приходив? Скільки?

— Було їх троє. Одного я знаю, волочиський він, босяком його ще отаким пам’ятаю. Віку, певно, вашого; одягнутий теж, як ви. Стара форма царської армії, френч без погонів… І двох інших — не знаю, якісь чужі…

— Волочиський, кажеш… — замислено повторив Марко. — Чому до начальника застави не звернувся? Ти ж з Казиміренком наче у добрих стосунках…

— Залякали мене. Та й боявся, а раптом до сім’ї доберуться! Чи Казиміренко не повірить… Ви тут сьогодні є, завтра нема…

— Малодушний ти! — відказав Швед. — Як не віриш у справу тих, хто тебе за людину має, то будеш гнути спину на тих, хто тебе залякує.

— Та не з доброї я волі…

Марків погляд раптом упав на фартух різника. Він був забризканий кров’ю якраз посередині, так само, як та біла сукенка, яку солдати під час обшуку знайшли під ліжком Крамовського.

— Чого фартух такий забризканий кров’ю?

— Так я ж різник! — проказав чоловік винувато опустивши очі. — Свиней ріжу… Самі ж зволили бачити.

— Ще не бачив я, аби кров отак бризкала, коли свиней ріжуть, — відповів Марко. — Сокирою ти їх гемселиш чи як?

— Так я ж її збираю, для кров’янок і ковбас, для паштетів… Може, й заляпався, коли зливав до бочки, — понуро проказав він.

— До бочки? — перепитав Марко. — Ану, шановний, ходімо до льоху! Покажеш мені, як ти це робиш…

— Та що там показувати? Звичайно… — шморгнув носом різник. — Зібрану кров зливаю до бочки, а потім використовую, коли кров’янки роблю. Ну, і до паштету домішую, аби соковитим був…

— Ходи, ходи! — Марко вказав револьвером на двері. — Глядиш, поки пан поручник повернеться, так ми й велике діло зробити встигнемо!

— Яке діло? — перепитав різник.

— Зараз покажу! — запевнив Марко. — Бери ліхтар, пішли до льоху!

Різник неохоче поплентався попереду Марка. Засвітив гасову лампу, відхилив двері, повільно увійшов усередину.

— Ну, і навіщо ви мене сюди привели? — запитав у Шведа. — Тут м’ясо, сало… Якщо треба чогось, кажіть, я і вам по добрій волі вріжу.

— Не грай вар’ята! — Марко огледівся навсібіч. — Де та бочка з кров’ю? Отам?

Різник засіпався, затрясся як у лихоманці.

— Втопити мене надумали, ваше благородіє?

— Ніхто тебе топити у бочці не буде… Теж мені, герцог Кларенс знайшовся!

— Хто? — перепитав розгублено різник.

— Та був один такий пан, втопили у бочці з мальвазією. Під суд підеш, за зраду, там і вирішать, що з тобою робити…

— Не треба, не треба під суд! Краще скажіть, чим я можу допомогти?

— Подай-но мені краще отой гак! — проказав Марко.

— Навіщо? Навіщо вам гак?

— Зараз побачиш!

Марко взяв до рук металевий гак на довгій дерев’яній ручці. Ним різник користувався, коли знімав солонину та ковбаси. Занурив його у бочку з кров’ю. Гак ковзнув, зачепився за якийсь виступ, скреготнув.

— Воно! — радісно вигукнув Марко. Спробував зрушити той виступ з місця, посунув, та дістати не зміг.

— Лізь, діставай кліше з дна, розумнику! — наказав різникові. — Добре надумали, ховати у бочці з кров’ю!

— То не я, поняття не маю, хто до такого додумався! Вони ж до мене того і прийшли напередодні, що до мого льоху потаємний хід з маєтку веде! Видко, самі тут порядкували. В чому я винен? Що я міг їм відповісти, коли вони мені пригрозили?

— Вхід до маєтку чому не замурував?

— Так і не заважав він мені, я ним не користувався, та й у маєтку про нього забули.

— Ти міг піти до начальника застави і розповісти йому усе. Годі балакати. Діставай кліше!

Різник закасав рукав сорочки аж до плеча. Перегнувся через край бочки, занурив руку у загуслу свинячу кров. Побовтався у ній якусь мить і обережно вийняв невеличку металеву скриньку. Обтер її так-сяк фартушком.

— Ось! — проказав. — Беріть!

Швед обережно взяв до рук знахідку. Провів рукою по поверхні, прикрашеній фірмовим знаком «Краузе».

Відхилив вічко. Всередині скриньки лежало дві тонких металевих пластини із зображенням 250-гривневої купюри, спеціально виготовлені для друкарського верстату.

— Слава Богу! — видихнув Марко. — Ось воно! Знайшлося! Бачу, тебе й справді залякали, — проказав він до різника. — Ти що не знав, де було заховане кліше?

— Звідки, ваше благородіє?

— Та нема вже ніяких ваших благородій! — відмахнувся Швед. — Марком зови мене. Що ж, виходить, оті троє прийшли до тебе, вели розмову, а кліше хтось інший заховав у бочці з кров’ю?

— Істинно так! — перехрестився різник. — Я людина мирна, в мене злості нема, та й справи при ваших порядках ідуть непогано… Що для мене головне? Аби люди мали за що м’ясо купляти! Я до політики й не лізу. А тут таке звалилося! Казала моя бабця-небожка: «Замуруй той хід, до добра він не доведе!»

У цей час до льоху зазирнув прикордонник.

— Вони тут, пане поручнику! — гукнув до Казиміренка. — Ось де вони, у льоху!

— Виходь на світ Божий! — Марко вказав різникові на двері. — Давай, швидше, а то час із тобою втрачаємо.

На подвір’ї уже товклося з п’ятеро прикордонників. Казиміренко задоволено поплескав Шведа по плечу.

— Знайшов! Бачу, що знайшов! Молодець, Марку.

— Так… У бочці з кров’ю. Пане поручнику… Цей чоловік каже, що його залякали, а він, з усього видно, й поняття не мав, де те кліше заховане. Схоже, той, хто був у сукні, його вночі і заховав.

— Це він так тобі сказав? — хмикнув Казиміренко. — Оцей пройдисвіт, що продався більшовицькій комуні?

— Та зачекайте… продався. З ножем біля горла та з дулом коло скроні залякана людина по-іншому мислити починає. А може, вчинимо по іншому? — запропонував Марко. — Ніхто ж наче і не знає, окрім нас, що кліше знайшлося. Може, залишити тут на ніч засідку? А раптом наші друзі сюди сунуться?

— Добре кажеш, — погодився Казиміренко. — Тоді чого я сюди стільки людей привів?

— Так ви ж по м’ясо прийшли, пане поручнику! — кивнув Швед на недосмажену свинячу тушу.

— І то правда… — Казиміренко почухав потилицю. — Слухай сюди, — звернувся він до різника. — Сидітимеш удома. З обійстя — ні ногою. Досмалюй свою тушу, працюй, ніби нічого не сталося. А хлопцям видай з льоху, яку там маєш свинячу тушу, порубай, наче ми за нею і приходили до тебе.

— Добре, добре, панове! Зараз! — заметушився різник. — Найкращу видам!

— Троє за ним, допоможіть винести, попорати усе. Двоє на варті, — наказав Казиміренко. — Як підемо, чекати вечора, носа не показувати. Увечері, як засутеніє, буде вам підмога.

Поки різник порався разом із вояками над м’ясом, ділив тушу на шматки, Марко споглядав усе те, не випускаючи з рук скриньку з кліше.

Отак просто… у бочці з кров’ю. Чи варто було це кліше стількох смертей? Найбільше шкодував за Анною Головацькою. Кренцель, що протягував йому кулю у порцеляновому лотку, розпанахана голова й тіло дівчини на столі у мрецькій стояли йому перед очима.

Невже Крамовський і є та потвора, яка безжально губить людські душі заради більшовицької ідеї? Чи Кость? Оце найнеприємніше, найболючіше. Бо Крамовський йому геть чужий. Але не Кость, його побратим.

— Слухай, ходімо вже, а то там у маєтку такий лемент… — сміючись проказав Казиміренко. — Артисти наші не снідавши, кухня під вартою… Злі усі… Хлопці тут і без нас справляться. Чув мені? — гукнув поручник до різника. — Якщо доведеш свою невиновність, врятую тебе від розстрілу, обіцяю. Та не доведи Господь…

— Так, так, пане поручнику, усе зроблю, що накажете! Слово честі, я нічого про той сховок у бочці не знав!

— Ну, добре, що знайшлося, — проказав Казиміренко якось сумно. — Аби було для чого ті гривні друкувати, а то розхристана у нас якась Україна. Клаптями.

— То нічого, зберемо. Тільки от компанію усю ми так і не накрили, — відповів Марко. — Та й Крамовський точно відпиратися буде. Як доведемо, що то він у жіночій сукенці таємним ходом до різника бігав?

— Слухай, Марку, не будь таким розумним! — відповів Казиміренко. — Чи по-твоєму треба було дочекатися, коли те кліше потрапить до рук совєтських агентів? Твоєму Снігіріву добре сидіти там у Кам’янці у Розвідочній управі та будувати версії, а тут щоденно роботи купа! Ще й тепер думай, що з тими артистами робити…

— До речі… Про совєтських агентів… — Марко важко зітхнув. — Один з них може виявитися моїм давнім другом… Він міг виконувати усю чорну роботу для Крамовського.

— Хто такий?

— Кость. Кость Чорницький, із Волочиська. Ми з ним училися в Одеській школі прапорщиків… Разом вступили до університету в Кам’янці… Він мене і з актрисою Біличенко познайомив… Просто не віриться, що Кость може бути причетним до такого…

— Ти сам розповідав, як тебе вчив твій Снігірів не довіряти мамі рідній, — зауважив Казиміренко.

— Воно то так. Просто в голові не вкладається, що Чорницький може виявитися більшовицьким агентом. — Марко потер лоба. — Ми ж із ним їли з однієї миски, одним кавалком хліба ділилися! Він до Волочиська, до речі, разом з нами на потязі прибув.

— Що ж ти одразу не сказав мені, Пінкертоне? Зараз телеграфую до міста, нехай обережно перевірять. Хоч, звісно, вдома він навряд чи сидить…

* * *

Коли Марко увійшов до парадної зали, столи вже були застелені і сервіровані. За розпорядженням Казиміренка, артистів таки вивели на пізній сніданок. Злі та обурені, вони мовчазно їли під наглядом вартових. Ольга Татарінова тільки зітхала та все оглядалася: Крамовський до столу так і не з’явився, а запитати, де він, Ольга не наважувалася.

Зголоднілий Швед підкликав молодицю, що подавала їсти.

— Принесіть і мені щось, бо від ранку голодний ходжу. Бодай канапку і чаю.

— Та чому ж канапку тільки, зараз усе, що положено, те і принесу! — жваво промовила та. — Пан поручник наказав нам вас глядіти!

Марко пошукав поглядом Біличенко. Олеся сиділа в самому кінці столу, віддалік від усіх. Похмуро дивилася на свою тарілку, в якій змішала зо дві ложки сиру й сметани.

Швед підійшов, відсунув стілець, сів напроти. І поки жіночка викладала перед ним канапки, масло, шмат холодної буженини та наливала чаю, Марко не зводив очей з Олесі.

— Чого така засмучена? — проказав до неї.

Біличенко мовчки підняла погляд на Марка.

— А тобі що до того? — відповіла холодно і відсторонено. — Яке тобі діло до того, що зі мною і чому я така?

— Значить, є діло, раз запитую, — Марко намастив окраєць хліба маслом, уклав на нього шматок буженини. — І апетит, бачу, у тебе геть пропав…

— Пропав, — коротко відповіла Олеся.

— Ну і даремно! — промовив Марко, з апетитом відкусивши півканапки. — Буженина навіть дуже смачна. Та й день сьогодні чудовий.

— Бо ви заарештували Крамовського? — Біличенко стиснула вуста і розгнівано зиркнула на Шведа.

— Так, бо ми заарештували московського агента Крамовського і знайшли кліше, про викрадення якого знають навіть білетери і прибиральниця у Кам’янецькому театрі.

— То того ти сяєш, як мідний таз на сонці? — тихо промовила Біличенко.

— Іменно! — усміхнувся Марко. — Олесю… Ну чого ти, справді? Навіщо вдаєш із себе мегеру?

— Бо ти, Шведе, крок за кроком руйнуєш моє життя, — відповіла вона з притиском. — Ти обіцяв, що зробиш мене щасливою, — прошепотіла вона. — А тим часом за кілька днів зруйнував його…

— Що ж я такого зробив? — поцікавився Марко. — То моя робота — висліджувати ворожих агентів. Хто винен, що Крамовський, директор українського театру, виявився зрадником? Ти ще про Чорницького не знаєш! — додав із зітханням.

— Кость? А що з ним?

— Нічого, крім того, що він допоміг Крамовському викрасти кліше, довів до самогубства Олексія Трегуба і, можливо, застрелив Анну Головацьку. А так — нічого…

— Чорницький? — перепитала здивовано Олеся.

— Чорницький! — відповів Марко, ладнаючи собі нову канапку.

— Усі навкруги тебе вороги і більшовицькі агенти, Шведе! — пирхнула Біличенко. — Тільки ти один — борець за світле майбутнє. Може, і я?

— Що ти? — перепитав Марко.

— Може, і я ворог, і московська агента? — проказала Олеся із злістю в голосі.

— Поки що я бачу перед собою роздратовану жінку, — відповів Марко. — Злу, як пантера, жінку, за якою я страшенно скучив.

Олеся раптом простягнула руку, накрила його руку своєю долонею.

— Забери мене звідси, Марку! Забери! Ти ж можеш! Повернімося до Кам’янця?

— Поки не можу… Ви усі маєте бути тут, у маєтку ще днів зо два. Завтра приїдуть з Розвідочної управи, певно, захочуть усіх допитати, взяти свідчення, зіставити усе.

— Допитати? — Олеся відклала в бік виделку. — Марку, благаю тебе….

— На жаль, Олесю, то не в моїй компетенції. Ти ж з усіма ними знайома: із Крамовським, Трегубом покійним, Чорницьким… Тому, поки не поспілкуються з тобою та рештою, покидати маєток не можна.

— Добре, — відповіла вона. — Якось перетерплю.

Її очі наповнилися слізьми, і голос задрижав.

— Прости мене, Марку… Я така знервована! Я сама не знаю, що тобі говорю і що роблю… Я мелю такі дурниці…

Швед стиснув її руку.

— Заспокойся, все добре, Олесю! Просто заспокойся і потерпи трохи.

— Якщо ти прийдеш до мене сьогодні… — прошепотіла вона.

Марко примружився, підморгнув.

— Так і буде, — хлепнув чаю і піднявся з-за столу, — тільки пізніше. Мушу йти, Олесю. Сама бачиш: театр скінчився.

Вона сумним поглядом провела його до сходів.

* * *

Костик Чорницький, собака більшовицька, як ти міг виявитися зрадником? Ця дурнувата рима сама виникла у Марковій голові.

Коли ти встиг продатися за тридцять срібників московській комуні і навіщо? Пригадував їхнє навчання в школі прапорщиків, як разом гуляли Одесою, балакали про майбутнє, будували плани, купували дешеве вино на Приморському бульварі та залицялися до дівчат… Якби не Кость, то він би й не знав про життя нічого. Якби не Кость…

Дивувало тільки одне: Кость був від початку у Снігіріва під підозрою. Чому ж не поставилися серйозно до того, що Чорницький може виявитися московським засланцем? І де його тепер шукати, того Костя?

Завтра приїдуть із Розвідочної управи, допитуватимуть усіх підряд, але ж, по суті, хоч агентурну сітку і виявили, і кліше знайшли, Марко почувався кепсько. Чи далеко зайдуть вони у боротьбі з московською комуною, якщо на неї працює керівник театру і його побратим?

Казиміренко стояв біля штабу. Руки в боки. Хоч неділя, начісував воякам завдання.

— А, ось і ти, Марку. Поснідав?

— Так. І жадаю почути щодо Остапенка.

— Може, від нього самого завтра і почуєш? — скривившись проказав поручник. — Не люблю я за когось перекази переказувати.

— Тобто?

— Ну, ти, як маленький, невже не зрозумів, що Остапенко — наша людина? — пильно подивився на Марка.

— Наша?

— Ну, так. Ще й із твого відомства.

— З Розвідочної управи? — перепитав Марко. — І Снігірів нічого мені не сказав?

— Переконаний, ще скаже.

— Навіщо ж був цей спектакль? Я сприймав його мало не як ворога, як провокатора…

— Тебе перевіряли, Марку, швидше за все. Хотіли переконатися, що ти годишся для справи, — відповів поручник. — Сам бачиш, як може статися… Отой твій друг, Чорницький. Снігірів, певно, хотів дізнатися, чим ти дихаєш…

— Остапенко так розбалакував артистів, що я його інакше, як за провокатора і не сприйняв, — проказав Марко. — Втішає одне — не він застрелив Анну Головацьку.

— Так, не він, — кивнув Казиміренко. — Я знайомий з Євгеном давно, ще з Першої світової. Ото коли ти його побачив у вікні, він приїхав слідом за вами, мав якісь справи у Підволочиську…

— І так спалився!

— Ну… згоден, необережно вийшло. Але ж хто знав, що ти з’явишся у найнепідходящішу мить і будеш головою вертіти, як флюгер на маєтку, — засміявся Казиміренко. — А про решту в нього самого й запитаєш. Єдине знаю — дівчину ту, Анну Головацьку, Євген завербував ще у Відні. Вона виконувала дрібні, безпечні доручення, навіть не розуміючи до кінця, що робить. Так він намагався її уберегти, аби вона зайвого де не набалакала. На жаль… не вдалося.

— Він же її підставив, якщо Анна навіть не знала, що вона робить… — запитав Марко. — Вона тоді влаштувала той цирк із викликанням духів, ім’я якогось комуняки Георгія Караєва назвала…

— Ну… Оце вже запитуй у самого Остапенка, — проказав поручник. — Він мене у всі деталі не посвячував. Значить, так треба було. Єдине, якщо це тебе втішить, про тебе у нього добрі відгуки. Казав, що рекомендуватиме тебе Снігіріву для більш серйозної роботи. Тільки запал твій трохи підкрутити треба, гарячий ти занадто. Реагуєш бурхливо. А Розвідочна стримок любить і холодну голову. Але нічого… Навчишся. Не святі горшки ліплять.

Марко провів руками по обличчю.

— Як би я хотів, аби ця муть закінчилася!

— Так хто ж не хоче… Але навряд чи воно до доброго йде, Марку, — Казиміренко поплескав його по плечу. — Ти не журися, хлопче. Якось воно буде. Ти ще молодий, може, й застанеш краще життя. Он за нього скільки нашої крові вже пролито!

— Я, пане поручнику, одружитися надумав… — із сумною посмішкою проказав Швед. — А тепер ось міркую… Чи маю право на такий крок зараз?

— Із цією? З актрисою? — запитав Казиміренко. — А ти не поспішай, подумай, приглянься… Але от що я тобі скажу, Марку — війна-війною, а серцю ніхто наказувати не сміє. Якщо відчуваєш, що твоє — дій. Бо ніхто не знає, що буде завтра. І чи встигнемо ми пожити… Ні дня не шкодував, що з Марією одружився. Та й якби не наш шлюб, я розповідав тобі, вона б у Хоролі залишилась і загинула.

— Тож і я так гадаю, що у коханні треба слухати тільки серце.

— Ну… — Казиміренко потягнувся, — воістину чудесна сьогодні неділя. Тихо, спокійно, таємний лаз знайшли, кліше відшукали… А завтра у нас бігунець почнеться — так почнеться.

— Переживемо. Головне, аби Крамовський зізнався, — хмикнув Марко. — До речі, що він там, пане поручнику?

— Та нічого. Затявся, що буде говорити тільки в присутності Петлюри, що ні в чому не винен, що то все ворожі підступи на його чесне ім’я та збіг обставин… Хвилюється. Хлопці казали, що серце хапало.

— А ви що?

— Нічого. Марія віднесла йому ромашкового чаю та за лікарем послали. Я сам допитувати його не буду. Нехай завтра твої, з Розвідочної ним і займаються.

— І зброю так і не знайшли.

— Хлопці все перешукали, кожен закапелок і кімнати. Ніякого браунінга: ні малого, ні великого і сліду немає… — розвів руками Казиміренко. — Де ж він його, собака, міг заховати?

— А я от думаю… — проказав Марко, — а може то не Крамовський уночі був? У сукні? Може, то Кость Чорницький? І пістолет із собою забрав…

— І таке можливо, — погодився Казиміренко. — Прохлопали ми, Шведе, твого дружка. А був же як на долоні!

* * *

День тягнувся поволі, нудно і спокійно. Кілька разів Марко поривався піти до Крамовського та поговорити, однак потім вирішив, що краще, щоб з кимось із Розвідочної, аби не наробити біди. Хто знає, які там у них порядки. Він, виходить, зовсім зелений, раз не зрозумів, що Остапенко свій. Та і як було зрозуміти, коли він так пащекував.

Казиміренко, як і обіцяв, послав до різника п’ятеро хлопаків у засідку. Трьох, аби віднесли корито, в якому притарабанили свиняче м’ясо, а двох — відправив потаємним ходом чекати в льоху.

І хоч Марко мало вірив в удачу тієї засідки, але була таки ймовірність, що Кость разом із двома іншими прийде таки проти ночі до різника, бо матиме упевненість, що кліше доставлене.

— Марку, ідіть поспіть трохи, ви ж з моїм Казиміренком півночі гасали, найсолодший сон через покійного Матрусяка проґавили. Ідіть, ідіть… Неділя все-таки!

Пані Марія сиділа біля столу та дрилювала великі чорні вишні. Точнісінько, як Марунька вдома.

— Будуть вареники! — проказала вона урочисто. — Без кісточок. Так у нас у Хоролі люблять! Поки вишні не відійшли, треба добре ними насмакуватися. Ідіть, — додала, угледівши замислене Маркове обличчя. — Поспіть, ліжко постелене, а я покличу вас, як вареники готові будуть, — лагідно припросила вона. — Може, дай Бог, ніч сьогодні спокійна буде… А то останнім часом так і лізуть, так і лізуть… Часом отако вийде мій Казиміренко з хати… А я ловлю себе на думці, що вже й не потерпаю, звикла, напевне, — продовжувала вона. — До всього звикаєш.

Марко на здивування і сам відчув, що залюбки зараз дав би хропака. Млосний спекотний червень забирав будь-яке бажання рухатися. Однак його присутність може знадобитися ввечері на обійсті різника, тож трохи передрімати точно не завадить.

Марко поглянув на постіль, що виднілася у прочинених дверях кімнати, де пані Марія його розмістила минулого вечора.

— Ну, коли ваша ласка… — промовив. — Піду і справді покуняю.

Та сон накрив його, тільки торкнувся щокою подушки. В голові закружляли думки, заплуталися, наче його пальці в Олесиному волоссі.

Олеся… Олеся… Олеся… Олеся Біличенко…

Оце майнуло в голові, і сон поніс його, наче крізь снігову заметіль; учувалося, як скрегоче рейками потяг, як постріли пахкотять звідусіль… То, певно, знову під Крутами, — майнуло у голові. Але ж це — сон! І знову завертіла снігова круговерть…

— Марку, Марку! Ти диви, як солодко спить! Добре, що я його не будила, Василю!

Він розплющив очі. Над ним схилилася пані Марія.

— Уставай, а то сонце заспав! Вареники давно готові, але шкодувала тебе будити, бо ти так міцно заснув…

— Так, хто спить, той їсти не просить! — гукнув із сусідньої кімнати Василь Казиміренко.

Швед протер очі: справді, сонце заспав. На дворі вже стояли сутінки. За вікном світилося у казармі, вояки готувалися до сну.

А він — якесь і ні туди, і ні сюди: наче й виспався, а ніч ще попереду.

— Сідай, Марку! — запросила пані Марія до столу. — Ось вареники, вони й охололі з вишнями смакують. А це сметана, мед… З чим ти любиш, не знаю.

— Я, певно, пане поручнику, піду подивлюся, що там хлопці поробляють у різника вдома, — проказав Швед до Казиміренка. Той сидів за столом, переглядав якусь польську газету. — Неспокійно мені якось, — додав Марко. — Якщо у викраденні кліше Кость Чорницький замішаний, то моя допомога знадобиться, бо я знаю його, як облупленого.

Поручник відклав газету вбік.

— Поїж і гайда, коли відчуваєш, що треба. Ми тут теж на сторожі будемо. Тільки обережно, аби тебе менше в селі бачили. Не знати, хто у них тут вуха й очі… На різника он я й подумати не міг. Думав — наша людина.

— Так він і є наша людина. Але коли тобі погрожують, що родину порішать… — Марко смачно вмочив вареник у сметану, відкусив. Але їсти перехотілося.

— Піду я, пане поручнику, якщо дозволите, — таємним ходом, через маєток. Так точно ніхто не дізнається.

* * *

— Тихо-тихо, хлопці, свої!

Швед обережно прочинив двері, вибрався з потаємного ходу до льоху. Вояки, примостившись у закутках, із полегшенням зітхнули.

— Ну що, як справи?

— Та ніяк, сидимо. Як ворони в гніздах. Чи ж буде хто? — промовив один.

— Буде, буде. Сидіть тихо.

— У цих запахах здуріти можна, — проказав інший. — Кругом ковбаси-балабаси, в житті таких тортур не мав.

Марко усміхнувся.

— Будьте насторожі. Вже смеркло, під покровом темряви можуть і навідатися. Будьте наготові.

У будинку різника з вікна виривалося пасмо світла. Тут, на кордоні світити вночі лампи суворо заборонялося, інакше могли б звинуватити, що господар подає ворогу сигнали. Тож чоловік ретельно затулив вікно ковдрою, сидів при свічці за столом, читав псалтир. Марко навіть від дверей помітив, як дрижать сторінки в пальцях. Він навіть не намагався приховати той дрож.

— Чи буде хто? — проказав, побачивши Марка. — Ваші сидять он у сусідній кімнаті, а я думаю: помолюся перед смертю. Бо навряд чи мені вижити вдасться. Та й якщо не вони, то пан поручник точно мене під суд…

— Ну, ну, зачекай, ніхто вмирати не збирається, — тихо відповів Марко. — Якщо будеш чинити правильно, то й під суд не підеш. Начальник застави тобі обіцяв. Але помолитися зайвий раз не завадить. Як звуть тебе, скажи, а то ми все різник та й різник.

— Дмитром звуть, — чоловік стомлено провів по обличчю руками. — Знав я, що це добром не закінчиться.

— Спокійно, Дмитре. Значить так… — проказав Марко. — Як прийдуть, упустиш їх до хати. Заспокойся і говори, ніби нічого не сталося. Захочуть іти до льоху — веди. Далі вже ми. Як усе почнеться, падай на підлогу і не піднімайся, аби в тебе ніхто не влучив. Зрозумів?

Різник тільки зітхнув.

— Коби з рідними у Волочиську нічого не сталося. За себе я не боюся.

— А що родина твоя робитиме без годувальника, не думав? — Марко дістав револьвер, перевірив, клацнув затвором. — Усе, нічого не бійся. А тепер чекатимемо.

Час тягнувся повільно. Дмитро крутився за стіною на скрипучому ліжку. Видать, не спалося йому.

Марко ж і двоє прикордонників засіли у сусідній кімнаті. Скільки доведеться чекати, не було відомо. Може, й не прийдуть зовсім, але надія все-таки була: звідки б Чорницький міг знати, що кліше знайдене?

Від нічого робити Швед намагався прокрутити в голові усі події, що сталися за цей недовгий час: стрімкі, наче хтось з силою стиснув пружину, і вона намагалася тепер вирівнятися щодуху… Нічого. Може, дасть Бог, скоро усе закінчиться, і вони з Олесею повернуться до Кам’янця. Тільки чи буде їм у Кам’янці спокій? До того ж, як він працюватиме у Розвідочній управі, чи складеться у нього сімейне життя? Чи це буде таке, не приший кобилі хвіст?

І найголовніше, чи довго протримається Кам’янець у руках військ УНР? Від цього залежатиме їхній спокій і щастя. Подумати про майбутнє було б правильно. Але все це він обміркує з Олесею, коли все закінчиться, і вони, і кліше повернуться додому. Тоді з чистою совістю можна буде…

Хтось знадвору настирливо постукав у шибку.

Марко підхопився:

— Хлопці, здається, почалось.

Виглянув із дверей до кімнати, де навпомацки одягався, сидячи на ліжку, різник Дмитро. У шибку постукали знову.

— Відчиняй, Дмитре, — прошепотів ледь чутно. — Нічого не бійся!

Дебела постать різника майнула у просвіті дверей: крекчучи, підійшов до столу, чиркнув сірником, запалив лампу.

— Зараз-зараз! — гукнув Дмитро. — Йду. Зачекайте!

До кімнати увійшли двоє.

— Ну? Як справи?

Марко у сусідній кімнаті завмер, бо голос, хоч і не належав, як він очікував, Костеві Чорницькому, видався йому знайомим.

— Хто на обійсті, крім тебе, є?

— Ще є мій пес Сірко, — відповів різник.

— Жартуєш, значить… — проказав невідомий. — Начальник застави чого вдень приходив?

— Того, що й завжди, за м’ ясом, — відказав Дмитро навіть спокійніше, ніж Марко сподівався.

— А той, чужий, чого тут крутився? — тепер запитував Кость Чорницький.

У середині у Шведа все зів’яло. Значить, Кость… Кость таки зрадник. Он як воно буває…

— Я його не знаю, — байдуже відповів Дмитро. — Прийшов із Казиміренком, хлопці свинину порубали, склали у балію та й понесли. Може, з поручником за компанію прийшов, а може, так, прогулятися, від нудьги… Звідкіля мені знати.

— Добре… — проказав знову невідомий із знайомим голосом. — А артисти, значить, ще у маєтку…

— Так для них за м’ясом вояки і приходили. То ж інтелігенція, їм свіжого щодня подавай, — відповів різник. — Однак моє діло маленьке, прийшли, м’ясо взяли, пішли.

— То значить, ти гроші їхні погані береш!

Дмитро крякнув, бо той, незнайомець, певно добряче штовхнув його.

— Ні, грошей Казиміренко не дав. Сказав, що поки немає грошей, то взяв так, під запис.

— Іти дав… — мовив Чорницький.

— А як же не дати, вони тепер влада у Тарноруді, у них зброя, що ж я, жити не хочу чи що?

Незнайомий хмикнув.

— Ти дивись, Дмитре, не загравайся з петлюрівцями, бо твоє свиняче життя не від Петлюри, а від нас залежить. Як повернемось, то з тебе першого шкіру живцем здеру!

Та хто ж це такий може бути? Марко напружив слух, намагаючись пригадати, кому міг би належати цей знайомий низький голос.

«Я подивлюся…» — показав прикордонникам.

Обережно підійшов до просвіту у дверях. Припав до шпарини поглядом.

Бути не може… Юрко тут? Юрко Коцюбинський?

Поряд із Костем Чорницьким стояв той, кого він знав так само добре, бо у школі прапорщиків їм гарно велося разом. Були не розлий вода… Що він тут робить, аж у Тарноруді?

— Ну, веди до льоху, — почулося з-за дверей. — Чи у тебе там петлюрівці в засідці?

— Хлопці, Бог із вами… — відповів Дмитро. — Нікого там нема, у льоху. Як треба ковбаси чи м’яса, кажіть, я усе дам.

— Ми й самі візьмемо, як треба буде. Веди до льоху.

Поки Дмитро взував чоботи, Кость обійшов кімнату.

— А там що? — вказав на двері, за якими стояв Марко.

Дмитро оглянувся.

— Там… кімната доньки. Вона у нас вже дівчина на виданні, то не гоже, аби разом із батьками в одній кімнаті товклася, коли хата ціла пустує.

— А де дочка? — поцікавився Чорницький.

— До Волочиська з дружиною відправив.

— Вирішив, що заховаєш…

— До тещі поїхали.

Кость ткнув наганом у двері. Ті зі скрипом прочинилися, Марко ледь встиг прихилитися до стіни. Чорницький глянув у темряву.

— Дивись мені, якщо ти сповістив про наш прихід петлюрівців…

Дмитро тільки важко видихнув. Попрямував до дверей, похнюплено, наче на смерть. Юрій — слідом за ним.

— У льоху їх буде легше брати, — прошепотів Марко хлопцям. — Виходимо. Пам’ятайте, що на обійсті може ще хтось бути. Відчиняй вікно, вилазь, пробирайся до льоху з протилежного боку, а ми — звідси спробуємо! Швидко, швидко, там наші у повному невіданні.

На подвір’ї гавкнув Сірко, Дмитро цикнув до собаки, повів своїх нічних гостей просто до льоху. Марко бачив, як темні тіні перейшли подвір’я, хтось ледь не зачепився головою за шворку, на якій сохла постільна білизна. Тихо послідував разом з одним із прикордонників за ними.

Коли різник із Костем та Юрієм зникли у льоху, кинулися туди.

Марко шарпнув двері.

— Здоров, хлопці!

Чорницький крутнувся, та револьвер Марка вже дивився на нього чорним оком.

— Руки вгору! — з-за бочки та із закутків вигулькнули прикордонники.

— Ах ти ж… Собако! — Юрко Коцюбинський заціпенів, хотів було кинутися на Дмитра-різника, але той відступився до стіни, втиснувся у неї, втративши усіляку сміливість.

— Зброю, хлопці, зброю на землю! — скомандував Швед. — Вибачайте, не думав, що доведеться отак з вами зустрічатися…

— То ти тут командуєш тепер? — поцікавився Коцюбинський, відкидаючи зброю на землю.

— Ти там, а я — тут… Правда, Костю? — Марко підморгнув Чорницькому. — А ти, значить, отак…

— Ти так, а я — отак, — відказав Юрій.

— То чого прийшли? По ковбасу? — поцікавився Марко. — Чи, може, по кліше?

Коцюбинський зиркнув на Чорницького.

— Ти ж казав, що тут надійно буде… Собако петлюрівська!

— Собака петлюрівська — це я, — проказав Швед, а Чорницький — так, прихвостень московської комуни. Кінець теревеням. Кліше тут, хлопці, нема. Ми його ще вранці з бочки виловили. Десь ваша «чорнява красуня» прорахувалася.

Коцюбинський з-під лоба зиркнув на Марка, ніби намагався прочитати його думки.

— Гайда, в’яжіть їм руки і до застави.

Обличчя Чорницького перекривив вираз люті.

— Аби ти здох, Марку! Шкода, що я тебе в Кам’янці не пристрелив.

— Ти й без мене настріляв там. Ремінь зі штанів витягуй. Хлопці, зв’яжіть йому ременем руки.

— Так по-дурному попастися тобі! — скреготнув зубами Чорницький.

— Звиняй, як вже є…

Марко намагався бравувати, та, споглядаючи двох свої колишніх побратимів, відчував, як серце стискається від болю. Отже… вони по різні боки. Кость, Юрко та він. Як так могло статися, не вкладалося в голові. Та яке це зараз має значення?

— Дмитре, іди, ти вільний до ранку. Вранці прийдеш на заставу. Чув?

Різник важко відлип від стіни. Ступив крок, та раптом Юрій, якому прикордонник якраз зав’язував руки, шарпнувся, кинувся вбік і, підхопивши з землі свого пістолета, кинувся до Дмитра.

Прогримів постріл. Мимо.

Марко навіть не зрозумів, як рука сама у відповідь натисла на курок.

Стріляв, не задумуючись ні на мить.

Коцюбинський ухопився за плече, куди поцілила куля. З ревом кинувся вперед, просто головою в двері. На обійсті роздався знову постріл, другий, голосно заскавулів Сірко.

— Я за ним, а ви ведіть цього субчика на заставу! — гукнув Швед, вибігаючи з льоху.

— Господи, Господи! — Дмитро-різник безпомічно сидів на землі. Здоровенний чолов’яга, що одним ударом міг забити вгодованого кнура, був розгубленим і безпомічним, як мала дитина. Плакав чи то на радощах, що залишився живим, чи то з переляку.

Марко вибіг на вулицю. Зігнута постать Коцюбинського майнула у бік річки, в кущі і зникла. Марко вистрілив навгад.

Кинувся слідом. Попереду тільки зашелестіло.

Різникова хата була майже біля Збруча. Тут він повноводий та достатньо широкий, пораненому просто так з течією не справитися.

На протилежному боці замиготіло світло, піднявся гамір, то заворушилися поляки. Отож, якщо там, на тому боці у Юрка нема спільника, буде ризикувати, спробує переплисти течію тут, бо вибирати не доводиться.

Марко огледівся. Куди бігти — незрозуміло; Коцюбинський озброєний, міг зачаїтися зовсім поряд, і нарватися на його кулю нічого не вартувало.

Швед затамував подих, ступив крок уперед. Постать Юрія відділилася від дерева напроти. Знову постріл. Куля пролетіла зовсім близько, впилася в стовбур, за яким причаївся Марко.

— Чорт! — вилаявся Швед. — Що, Юрку, хочеш мене на прощання порішити? — гукнув у темряву. — Ти поранений, усе одно річку не переплисти! Краще здавайся, зараз тут буде загін прикордонників.

— Поки вони сюди добіжать, я тебе, Шведе, відправлю на той світ.

— Так Бога ж нєт… — гукнув Марко. — Значить, і того світу теж… Чи як там тебе вчили товаріщ Ульянов і твоя пролетарська тьоща? Ні Бога, ні чорта… Одна совєцька власть!

— Що ти знаєш про совєцьку власть?! — відгукнувся з темряви Коцюбинський. — Ти, панський вилупок, холуй петлюрівський!

Марко знову вистрілив. Цього разу не навмання, на голос.

Стогін заглушив плюскіт води. Юрій кинувся з кручі у річку. Марко стрельнув по воді знову і знову, та у темряві нічого не було видно.

— Швед, Швед! — почулося з-за корчів. — Де ти, Марку?!

Казиміренко з кількома солдатами з’явився, наче нізвідки.

— Ну що… Влучив?

— Поранив. Один раз точно, — відхекуючись, промовив Марко. — Вдруге, може, й влучив, але він кинувся у воду. Накажіть, хай хлопці йдуть уздовж берега, якщо він живий, буде спливати, спробує вибратися на броді, ближче до застави. Якщо мертвий, тіло має десь зачепитися.

— Якщо живий, то спробує переплисти Збруч просто тут. У поляків спільника може мати, — проказав Казиміренко. — Я б на його місці так би рятувався.

— І я про це думаю, — погодився Марко, — бо вони не інакше, як через Збруч переправилися з тієї сторони. Певно, із Костем до Підволочиська дісталися, а звідти десь тут, човном.

— Хлопці, ану бігом уздовж берега, обережненько тільки! — гукнув Казиміренко до вояків. — Ну, Марку, один, я так зрозумів, твій дружбан, Кость Чорницький. А цей другий хто? — поцікавився поручник.

— Ще один дружбан, — похмуро промовив Марко. — Зі школи прапорщиків з ним знайомий. Юрко Коцюбинський.

— Ого… Це отой…

— Отой самий, — відказав Марко.

— Вам там було пороблено у тій школі прапорщиків чи як? — плюнув собі під ноги Казиміренко.

— Чого ж… — промовив Швед, ховаючи револьвер. — То був заклад, де вчили військовій та диверсійній справі. А кожен учився, як міг, та вже сам вирішував, чию сторону прийняти.

— То ходімо, поспілкуєшся зі своїм другом. Може, що цікаве розкаже… А завтра, як приїдуть із Розвідочної, то зведемо їх із Крамовським. І подивимось, хто кому сват…

Марко невесело посміхнувся.

— До чого світ цей котиться… — проказав тихо.

— Світ, Марку, давно з котушок злетів, — скрушно зітхнув Казиміренко.

* * *

— Ну що, Шведе, впустив Юрка? — Чорницький кинув зухвалим поглядом на вчорашнього побратима. Сидів на хиткому стільці, розхристаний, в одному спідньому.

— Пустив-пустив. Униз по Збручу, — проказав Марко просто з порога. — Цьоця Женя Бош мені того не простить вовік. Як набубнявіє, то спливе, а ні, то соми дякуватимуть мені за сніданок…

Чорницький недовірливо, з-під лоба глянув на Шведа.

— Скажу одразу: користі тобі з мене буде мало.

Марко зачепив ногою сусідній стілець, сів напроти Костя.

— А мені від тебе нічого не треба, все вже й так відомо: і хто «чорнява красуня», і хто кліше вкрав, і хто Трегуба до самогубства довів, й Анну Головацьку застрелив у купальнях, і фотографа… Твоїх рук діло чи не так? Та й не має це ніякого значення, Костю. Кліше ми знайшли, а Розвідочна управа — то не поліція, аби кримінал розслідувати. Та й таких, як ти, задуреної дрібноти комуняцької, вагон і маленький візочок. Тому, згідно з законом військового часу, тебе, як зрадника, просто розстріляють. Може, й до обіду.

Чорницький плюнув на землю і з ненавистю глянув на Марка.

— А ти мене не лякай, Шведе. Я смерті не боюся.

— Може, й не боїшся, Костю, — Марко глянув на Чорницького з жалем. — Але жити все одно хочеш. По собі знаю.

— Ти ж у нас герой, смерті в очі не раз дивився… І цареві встиг послужити, і Петлюрі теперка… Тільки не довго тобі залишилося. Товариші за мене відомстять. Будуть різати тебе на шматки, як собаку.

— Так само, як у Хоролі різали жінок і дітей? — проказав Марко. — Чув. І за Харків чув… Тільки ніхто, Костю, за тебе мстити не стане: ти для московської комуни витратний матеріал. І ніколи тобі їхнім не бути; в тебе на чолі написано «лайно». Використали тебе, Костю. І Юрка використали.

Чорницький покрутив головою, аж у шиї хрусноло.

— Вербуєш мене до Розвідочної управи, Шведе?

— Навіщо ти мені здався? — Марко стиснув плечима. — Ти ніякої цінності для Розвідочної управи не представляєш. От Юрко… інша справа. Але він уже майже годину, як годує збручанських сомів. Трохи я перестарався. Тому ми зосередимося на Крамовському, як головному керівникові вашої агентури у Кам’янці. А тебе розстріляють, та й по всьому.

Кость розсміявся. Сміявся голосно, довго, нагло.

Марко дивився на спотворене тим реготом обличчя і не впізнав його більше. Перед ним сидів ворог. Юда, що продався за тридцять срібників. Більше не Кость Чорницький.

— Ми ж усі троє були друзями, Костю. Чому? Як так могло статися, що ти став зрадником? Як міг стати зрадником свого народу, Костю? — Швед підвівся і з жалем подивився на Чорницького.

— Ну і сліпець ти, Марку! Га-га-га… А я то був подумав грішним ділом, що ти й справді щось знаєш… А ти — сліпець! Далі свого носа не бачиш. Аж дивуюся, як тебе тупака до Розвідочної управи взяли… Ти ж сам собі вигадав, сам повірив і всіх переконав! Дурний ідеаліст! Та ми тебе обвели навколо пальця! Чи ти справді віриш, що більшовикам те нещасне кліше потрібне було? Навіщо? Що ним друкувати? Гроші держави, яка існує виключно в голові у Петлюри й таких жевжиків, як ти? То для вас трагедія, а для совєцької влади — дурня.

— За цю державу, тварино, кров’ю і сльозами плачено. Зрозумів? — скипів той. — Поки ти від’їдався у своєму Волочиську на материних харчах, удвоє молодші за тебе життя своє віддавали. І не тобі патякати про Україну, яку ти зрадив за обіцянки того Юди. Ким тебе Юрко призначити обіцяв? Своїм помічником, волочиським комісаром? Аби ти стріляв у людей, які вважали тебе своїм, українцем?

Одне не розумію… Навіщо була ота вся гра? Навіщо ти мене познайомив із Олесею?

— Ну ти й дурний, Шведе! Дурний, як діряве цебро! — розсміявся Чорницький ще дужче. — Я ж тебе знаю; знаю, що ти вперед не головою думаєш. Ну, познайомив. Повдавав ревнощі. Шкода мені чи що… Зате через тебе ми могли вкладати в голову Снігіріву усе, що було потрібно: сонети Шекспіра, ще якусь муйню… Усе, щоб відволікти від справжнього. А щодо Трегуба — він сам наклав на себе руки. Я лише пояснив йому, що ті, хто багато знають, довго не живуть. Тим паче, з репутацією содоміта у сотні Зубка-Мокієвського йому робити нічого. І так, звиняй… скористався твоєю підробкою посвідкою. Я знав, що ти працюєш на новий уряд, з першого дня. І в університеті я з’явився лише задля того, аби наглядати за тобою. А актрисулька та… Біличенко… Не переймайся так! Твоя дама серця — звичайнісінька харківська проститутка із задатками актриси, хоч і вважає себе тут великим цабе. Її ще у сімнадцятому Юрко підібрав. Юрко усім і керував тут. А у Кам’янці ми її підлаштували спеціально для таких, як ти. Ну, вважай, для тебе. Чи… під тебе.

Марко стиснув зуби, із силою вдарив ногою по стільцю, на якому сидів Чорницький. Блага ніжка хруснула, і Кость важко звалився на підлогу.

— Юрка більше немає.

— Дурень ти, Швед… Сліпець! — розсміявся крізь біль Чорницький. — Твоя біда у тому, що ти віриш усьому підряд. От і зараз ти повірив усьому, що я тобі сказав, і вже не знатимеш, де правда, а де брехня. Може, мене завтра до обіду твої із Розвідочної і розстріляють, але я загину із відчуттям задоволення, що отруїв тобі решту життя. Аби тобі так масно не було.

* * *

Марко вийшов на двір, притулився стомленою спиною до нагрітої за день стіни маєтку. Уперше відчув, як то воно, коли на душі гидко від ненависті. У цю мить він ненавидів Костя Чорницького усією душею…

Він дійсно його ніколи по-справжньому не знав; вважав побратимом, товаришем… А поряд із ним була заздрісна і злостива людина, зрадник.

Але чи повинен він вірити всьому, що напатякав Кость? Чи повинен вірити тому, хто прагне лиш одного — отруїти йому решту життя?

Марко підняв голову, вдихнув на повні груди нічне прохолодне повітря. Є дві людини, які можуть йому щось прояснити: Олеся і Крамовський.

Із Крамовським він може побачитися вранці, перш ніж прибудуть із вивідної управи. А з Олесею…

Божевільне тепло в грудях забилося, запульсувало. Не може бути правдою те, що сказав Чорницький. Він брехав, аби приховати власну нікчемність, заздрість… Зрештою, хіба не Костя душила жаба, коли він зустрів Марка після госпіталю, в мундирі старшого прапорщика, з Георгієвськими хрестами на грудях? Його «заурядпрапорщик» було таке собі, не приший кобилі хвіст. Невже справа в отій єдиній поздовжній стрічечці на погонах?

Але ж хіба Марко не споров ті кляті погони так само, як і Кость свої? Хіба вони знову не зрівнялися? Як можна було називати себе побратимом і другом, коли ненависть переповнювала серце!

Та ну його… собака більшовицька. Найкраще, що можна зробити — забути його брехливі облудні слова.

Марко рішуче попрямував до маєтку. Пройшов чатових, вихором піднявся сходами до парадної зали.

— Хлопці, я відповідаю за панну у цих апартаментах, — проказав до вартових.

— Але… — один із вояків зам’явся. — Але пан Казиміренко дав нам чіткий наказ…

— Вона не покине своєї кімнати. Обіцяю вам! Ідіть, покуняйте до ранку внизу, на лавах.

— Перепрошую, пане, але у нас є наказ, — проказав один із вартових. — Ким доводиться вам ця пані? Якщо вона ваша знайома чи подруга, то…

— Вона — моя дружина, — Марко сам стрепенувся від цих вимовлених уголос слів. — Вона моя дружина, — повторив швидше сам для себе, аби почути ці слова ще раз і усвідомити самому, що вимовив їх з легкістю. Обіцяю, що вона не покине апартаментів, поки пан поручник не дозволить їх залишити усім.

Вартові переглянулися, але Марко уже нетерпляче постукав в Олесині двері.

Вона відчинила за якусь мить. Боязко глянула на нього, стривожена, невиспана, змарніла. Боса, як тоді, коли відчинила йому вперше у себе вдома.

Марко увійшов всередину. У єдине вікно кімнати лилося з небес зоряне світло. Загорнув її в обійми, почав цілувати обличчя, шию, оголені плечі.

— Люблю, люблю, люблю тебе! Хочу, аби ти була моєю до кінця віку, — прошепотів пристрасно, вдихаючи знайомий аромат її тіла, що пахнуло так, як мало би пахнути казкове пташине молоко, ніжно, збудливо, хвилююче.

— Марку… — голос Олесі дрижав, — Марку, що сталося? Чому такий рух був на заставі? Що відбувалося? Я так хвилювалася за тебе!

— Ну я ж тут, живий! — усміхнувся він, цілуючи її очі. — Слухай, Олесю! — перейшов знову на шепіт. — Я знаю тутешнього отця з костелу. Давай завтра вранці одружимося?

— Марку… Ну що ти кажеш… Яке одружимося? Я ж не католичка! Тут? У Тарноруді? Після всього, що сталося?

— А що сталося такого, що б завадило нам із тобою взяти шлюб? Заарештували Крамовського? От біда… Яке відношення все це має до нас із тобою?

Вона стихла, дала себе роздягнути і вкласти на ліжко. Зітхнула, коли він опинився біля неї, став пестити її тіло поцілунками й доторками. Обвила його руками і притягнула до себе.

— Чому ж тебе так довго не було, Марку? Що ж усе-таки трапилося?

— Не має значення, — відповів він, тремтячи від пристрасті. — Навіщо тобі це? Чи ти довіку витатимеш у своїх химерах, Олесю? Я маю зараз хоч якесь значення для тебе?

Вона відповіла млосним зітханням, подалася вперед, віддалася на його волю, наче поплила на хвилях, покірна Марковим рукам.

— Добре, добре, одружимося завтра, — відповіла пересохлими вустами. — Як скажеш, так і буде, Марку! Більше ні на мить не розчаруєшся в мені. Ніколи! Я твоя. Довіку.

Цілував її всю, наче поринав у безкрайній всесвіт, вслухався у нову мелодію її солодких зітхань і шепотіння.

— Люблю, люблю, люблю тебе, Марку!

Він насолоджувався її рухливим слухняним тілом. Місячне сяйво падало крізь вікно на її обличчя, пасмами вихоплювало то очі, то вуста, то підборіддя, то груди… Марко божеволів від кохання. Розчинявся у її подиху.

І раптом у примарному нічному світлі він побачив те, чого ніколи у ній не помічав: як потворно викривилося її обличчя; стало незвично круглим, а не чарівним сердечком. І очі… якісь чужі, розкосі, як у хана Бату. І щербинка між розтулених, спотворених пристрастю вуст. І ніс, дивно кирпатий, як у того кацапського матроса, якого він насадив на багнет під Крутами…

Марко заплющив очі, втрачаючи хід думок, але страшне потворне видіння не зникло. Від видихнув, упав знесилений на ліжко, відчуваючи, як чужі руки пестять його волосся і плечі, як стає гусячою шкіра на спині і виступає холодний піт…

— Олесю? — підвів голову і проказав тихо.

Вона була біля нього, тулилася до грудей, цілувала, плакала, клялася, що буде його до смерті… Така, як раніше: обличчя сердечком, пухкі солодкі вуста, очі з довгими віями… ледь розкосі, але виразні й глибокі, як безодня…

Що то було? Він не міг зрозуміти. Може, короткочасне божевілля? Чи то гра місячного світла так спотворила риси обличчя жінки, яку він кохає понад усе?

Він чув, що такі містифікації викидає мозок після контузії, коли людину опановує незрозуміла безпричинна лють, а все навкруги видається іншим, потворним… Але ж у нього не було контузії!

«…Ну і сліпець ти, Шведе! Га-га-га… А я то був подумав грішним ділом, що ти й справді щось знаєш… А ти — сліпець! Далі свого носа не бачиш…» — пролунав у вухах голос Костя Чорницького. Пригадалося, як тоді, у Кам’янці, вона протягнула йому скриньку з усім необхідним для гоління. І та монограма «Y.K.»… Юрій Коцюбинський!

Страшний здогад раптом накрив його. Здогад, який міг би виявитися плодом збудженого мозку, оманою… Боже, та він дійсно сліпець!

— Ти чого стих, Марку? — Олеся прошепотіла йому на вухо. — Заснув? Роздражнив мене і заснув… Ну…

— Так… я просто наче кудись провалився, — проказав він несподівано сам для себе. — Стомився. Дуже стомився, моя люба. Справді засинаю. І ти спи… Завтра вранці усе обговоримо.

Вона притулилася до його плеча, але тепер він до цієї гладкої теплої шкіри, до її аромату, до ніжного доторку відчув таку огиду й відразу…

Навіщо він відпустив вартових з-перед дверей? Телепень… Який же він телепень! Він не має права зімкнути очей… Мусить не спати, якщо хоче залишитися живим.

* * *

— Куди ти, Марку, так рано?

Вона лежала на ліжку, нага і зваблива, з посмішкою на устах, спостерігаючи, як він одягається. Не ранок, а картинка зі щасливого сімейного життя.

Швед помацав на підборідді відрослу за ніч щетину.

— Треба поголитися, привести себе до порядку. Піду…

— Так у цих апартаментах є ванна… Куди ти? — збентежено проказала Олеся. — Повертайся до мене у ліжко, Марку! — капризно мовила вона. — Ще так рано…

— Мені треба привести себе до ладу, — якось відсторонено повторив він, навіть не повертаючи голови у її бік.

— Ти серйозно надумав, аби ми сьогодні взяли шлюб у костелі? — Олеся піднялася на ліжку, сіла, спустивши бездоганно стрункі ноги.

— Так… Так… Я прийду за тобою, — Марко нахилився до неї, неуважно чмокнувши десь біля вуха.

— Та що з тобою з самого ранку? Ти чого такий без настрою? — перепитала вона. — Я гадала, ти підеш пізніше, і ми ще кохатимемось з тобою… Та яка тебе муха, Шведе, вкусила? — нарешті сердито проказала Олеся. — Вчора мало на клапті мене не рвав, а вранці — як із льоду витесаний.

— Не бери до голови. Все добре, Олесю, — Марко, вже одягнутий, стояв біля дверей. — Нагадав про одну важливу справу, повернуся трохи пізніше.

— І не поцілуєш на прощання? — перепитала Олеся сердито.

— Потім, потім буде тобі поцілунок.

Він відчинив двері і краєм ока помітив, як по її обличчю майнуло здивування від того, що вони усю ніч не були зачинені ззовні.

— Марку… — гукнула вона, але він уже зник за дверима.

— Ні на крок не відходити від дверей, хлопці! Не відчиняти, не реагувати на прохання. Так, ніби ви оглухли! — наказав воякам. — Зачиніть і не відчиняйте.

* * *

У приміщенні, що слугувало Крамовському тимчасовим місцем ув’язнення, було прохолодно. Пахло ліками, якоюсь гіркою настоянкою. Він лежав на вузькому солдатському ліжку, спеціально принесеному сюди за наказом Казиміренка, вкритий до підборіддя ковдрою, і байдужим поглядом споглядав стелю над головою.

Поряд із ліжком на стільці лежали якісь пігулки, ліки у скляних пляшечках. У Крамовського хапало серце, він плакав, як дитина, що ні в чому не винен і не хоче помирати, бо його життя належить театру.

Марко увійшов у цю тісну кімнатку. Зупинився на порозі.

— Миколо Савовичу… — покликав Крамовського. — Як почуваєтеся? Чи в змозі ви розмовляти зі мною?

Крамовський байдуже поглянув у бік Марка.

— Про що, юначе? Про що мені з вами розмовляти? Я вже все сказав поручнику Казиміренку і повторю, якщо доживу, вашим колегам із Розвідочної управи: я ні в чому не винен, я не крав ніякого кліше, я нікого не вбивав! Я служу новій владі і підкоряюся усім законам. Але ж ви мене ніхто не чуєте, ніхто мені не вірить!

— Чому ж… Я вам вірю! — промовив Марко.

Погляд Крамовського беземоційно повернувся до споглядання стелі над головою.

— Це що, пане Шведе, якась така гра у вас у Розвідочній? То я не буду брати у ній участі…

Марко зупинився біля ліжка Крамовського.

— Сядьте, Миколо Савовичу, поспілкуємося. Я, — повторив він з притиском, — вам вірю. І якщо ви будете зі мною також відверті і розповісте усе, що мене цікавить, обіцяю: ви не тільки залишитеся живим, але й повернетеся до роботи в кам’янецькому театрі, ніби нічого й не сталося.

Крамовський прокректав, важко піднімаючись на ліжку. Підмостив за спиною подушку.

— Що за диявольську оборудку ви мені пропонуєте, Марку? Ви не начальник застави, не старший офіцер Розвідочної управи… Чим ви мені можете допомогти?

— Так, ви праві. Я всього лиш відставний унтер-офіцер царської армії, якої сьогодні не існує. Але сьогодні я працюю на український уряд і вести справу про викрадення кліше було доручено мені. Я знаю, що ви не винні, — проказав Марко. — Але перш, ніж я викладу всі факти перед моїм начальством, маю упевнитися, що не помиляюся навіть у дрібницях. І єдина людина, яка може мені допомогти, — це ви, пане Крамовський.

Директор театру спустив довгі худі ноги у сірих бавовняних шкарпетках із ліжка. Тремтячими руками накинув на спину ковдру.

— Ви не обманете мене, Марку?

— Слово честі.

— Ну що ж… — зітхнув Крамовський. — Виходу у мене, здається, і справді немає. Я згоден! Запитуйте, пане Шведе. Я по можливості дам відповіді на усі ваші запитання. Але й ви дотримайтеся своїх обіцянок. Отже…

— Отже… — Марко пильно подивився на Крамовського. — Розпочнемо. Що пов’язувало вас із покійним Олексієм Трегубом?

Крамовський важко зітхнув. Розгублено потер лоба, замислився, наче пригадуючи обставини, за яких він познайомився з вояком сотні Зубка-Мокієвського.

— Пане Шведе… Життя — складна штука, — проказав він.

— Я у курсі, пане Крамовський, — Марко кивнув головою. — Та якщо можна, ближче до справи…

— Я до того, — продовжив директор театру, — що не кожен з нас починає свій життєвий шлях у комфортних умовах та при повному забезпеченні. Я походжу із збіднілої дворянської родини, пане Марку. Мій батько був затятим картярем. І залишив нас з матінкою у великих злиднях. Все, що могла зробити моя бідна мати для мене, з великими труднощами прилаштувати на службу до лейб-стрілкового батальону столичного гарнізону. Там, через вічну потребу в грошах, я став коханцем місцевого впливового аристократа. Я гадав, що як тільки я поправлю своє матеріальне становище, необхідність у такому зв’язку пропаде; з часом це перетворилося у залежність, у моє єство. Зізнаюся відверто: якось я чітко зрозумів, що жінки мене мало цікавлять. Пізніше я опинився у Харкові, де познайомився з чарівною білявкою, на ім’я Белла. Вона була настільки прекрасна, що на якусь мить я був повірив, що усе моє минуле — просто дурний сон, помилка юності, і я здатен розпочати нове, звичайне життя. Я закохався у Беллу, мій друже. Я вперше закохався у жінку! І тільки згодом дізнався, що закохався у демона з самісінького пекла. За ніжною, витонченою зовнішністю ховалася страшна і потворна душа, яка вимагала жертв. Людських жертв, якщо ви розумієте таке образне порівняння.

Белла примушувала мене до жахливих учинків. Я проклинав мить, коли доля звела нас, але, боячись викриття, мусив підкорятися її розпорядженням і бажанням. Їй була відома моя неприглядна історія юності. Вже не знаю як, але вона знала усі подробиці, усі деталі моєї слабкості і повсякчас погрожувала, що розкриє цю мою таємницю.

Пізніше я дізнався, що вона працювала на Євгенію Бош, чули, напевно, про це більшовицьке стерво. Та була далека від усього людського, холоднокровна інтриганка, яка гралася людськими життями, потопила в крові Харків, безжально винищуючи усіх, хто не поділяв її поглядів на соціалістичну революцію. Фактично, пані Бош стала тоді главою уряду більшовицької версії України. А Белла зі своїми власними амбіціями не хотіла залишатися просто актрисою театру; вона мала нещастя стати коханкою зятя пані Бош… Як же його звали, Боже, дай пам’яті!

— Юрієм, — відказав Марко. — Його звали Юрієм.

— Так… син вельми пристойного літератора. Сором свого гідного батька. Так от… — продовжував Крамовський. — Напевно, це було вперше і востаннє, коли пані Бош помилувала ту, яка перейшла їй дорогу. Або ж Белла була їй дуже потрібна. Вже наступного дня, як пані Бош стало відомо про інтрижку зятя з Беллою, ми прямували до Кам’янця. Я як директор місцевого театру, вона — моя прима.

У Кам’янці мені стало трохи легше. З одного боку. Я зустрів Ольгу Татарінову і намагався призвичаїтися до стосунків із нею. Інтриги Белли на якийсь час притихли. Про зв’язки з московською комуною я її не розпитував, сподіваючись, що і вона забуде про мене. По правді сказати, у мене був план: хотів утекти до Польщі, Марку. Однак, поки у Кам’янці керували більшовики, я не мав жодного шансу. Знав, що кілька разів до Белли навідувався Юрій Коцюбинський, її коханець, зять пані Бош. А потім усе стихло. У червні, як вам відомо, юначе, до Кам’янця вступили війська УНР. Петлюра сам запросив мене на зустріч із поважним товариством, і я повірив, що усі мої жахіття залишилися позаду.

Як не дивно, маючи потяг до чоловіків, я все ще кохав Беллу. Чоловіча гідність та честь для мене ніколи не були порожнім звуком, і я обіцяв собі, що, не дивлячись на всі приниження, які вона мені заподіяла, ніколи не викажу її зв’язків із більшовиками. Власне, сподіваючись на те, що й вона не викаже мене як співучасника її темних справ. Я добре розумів, що достатньо назвати ім’я пані Бош, як Беллу тут же заарештують. Але чи довго б після цього прожив я?

Однак Белла не сиділа склавши руки. У пані Бош вона навчилася нікому не вірити і не очікувати милості. Після того, як я став своїм у Петлюри, вона прямо сказала мені, що ми продовжуємо роботу, розпочату ще у Харкові, і будь-яке моє слово проти неї обернеться для мене катастрофою.

— А Олексій Трегуб? — запитав нарешті Марко.

— Так… Олексій Трегуб. Хлопець служив вояком котрогось із кам’янецьких військових підрозділів і марив театром. Артистичні дані у нього були вельми скромні. Я не міг допустити такого непрофесіоналізму… Поки Белла вкотре не почала мене змушувати взяти його до трупи.

Словом, якось вона сказала, що розуміє усі мої потреби, і хоч сама не може відповісти мені взаємністю, та знайшла для мене підходящого коханця. Я не знав, що ще раніше вона запросила Олексія Трегуба до себе і пообіцяла, що виконає його палке бажання грати у театрі в обмін на те, що він уступить зі мною у зв’язок. Пообіцяла хлопцю, що все збереже у таємниці. Саме Белла познайомила нас із Олексієм, і він став моїм таємним коханцем. Зрозумійте мене, Марку! Я страждав без таких стосунків, я знемагав! Невдоволення моїх пристрастей губило мене, нищило як митця! Я шукав, прагнув натхнення, і ось натхнення завдяки Беллі знайшло мене! Сприйняв це як знак нашого з нею взаємного примирення… Та як я помилявся!

Після кількох невдалих театральних репетицій я Беллі так і сказав, що з Олексія артист ніякий. Проте вона наполягала, вимагала, погрожувала…

Зрештою, я намагався давати Трегубові невеличкі невиразні ролі, та хлопець хотів більшого при абсолютній відсутності таланту. Я зрозумів, що мене вкотре обвели навколо пальця. Що за доручення Трегуб виконував для Белли, ніколи не цікавився.

Єдине, що я сказав Олексію незадовго до того, як він учинив самогубство, що актор він ніякий, але, незважаючи на це, ми можемо продовжувати наші стосунки. Олексій розлютився, плюнув мені в обличчя і сказав, що, якби не Белла, він ніколи б не став на таку гріховну дорогу, і що усе, що він робив, робив з кохання до неї… Це просто вбило мене, Марку.

Через кілька днів до мене дійшли чутки, що викрали кліше для друку українських грошей. Я дізнався, що на варті стояв саме Олексій Трегуб. Я кинувся до Белли, кричав на неї, запитував, навіщо вона втягнула у ці неподобства мене та нещасного Трегуба.

А потім… Олексій наклав на себе руки.

— Ясно… — промовив Марко, відчуваючи, що від усього почутого його нудить. — Як гидко, одначе, те, про що ви розповідаєте, пане Крамовський… Ну а «Гамлет»? Ця постановка польською… Навіщо вам вона була?

— Мені? — Крамовський ткнув собі у груди пальцем. — Мені — ні в життя, тим паче польською мовою. Я мав гарні стосунки з Петлюрою, мені дали можливість працювати у чудовому театрі, став поважною людиною, навіть завів собі коханку, аби ніхто не здогадувався про мої уподобання! Зрештою, був ухожий у найвишуканіше товариство… Пане Шведе, мене усе задовольняло: п’єси Котляревського, вишиванки, національна ідея, українська мова… Міг би почуватися, як вареник у маслі, якби не страх перед викриттям, яким мене на короткому повідку весь час утримувала Белла. Я ні за що б не погодився на таку авантюру… «Гамлет» польською — то була її ідея, пане Шведе! Не моя!

— І на гастролі до Волочиська, як я розумію, теж вас підбила вона? — проказав Марко, не зводячи з Крамовського погляду.

— Підбила? Змусила! Змусила випросити дозвіл у Петлюри, добитися усього супутнього ангажементу… Вже у потязі, з вашої присутності, пане Шведе, я зрозумів, що то не просто закоханий юнак супроводжує даму серця… Однак відганяв ці думки, як міг. І тільки тут, у Тарноруці, коли мене заарештували, зрозумів, що мені кінець. Белла, нарешті, задумала мене погубити. Що це чергове її завдання, з якого вона знову вийде сухою, а я… Хто повірить мені, коли всі сліди ведуть до мене?

— А «чорнява красуня»?

Крамовський сумно усміхнувся. Поправив ковдру, якою вкривався, облизав пересохлі губи.

— «Чорнява красуня», мій друже, псевдо Белли Караєвої. Під таким іменем її знають у Москві.

— Як ви сказали? — перепитав Марко, відчуваючи, як холодіють кінчики його пальців. — Белли Караєвої?

— Так… Олеся Біличенко — не справжнє ім’я. Його для неї вигадала пані Євгенія Бош. У Харківському театрі їй була потрібна прима — щира українка. Так само, як в українському уряді. Там цю роль справно виконував її зять, Юрій. Погодьтеся, Белла Караєва звучало занадто грубо для українського вуха, а тим більше — для миловидного личка Белли. До того ж, її батько, Георгій, уже встиг прославитися численими звірствами проти українців. Тож Белла стала Олесею Біличенко. Дуже милозвучно, ніжно, трепетно… Це ім’я і вказував я на усіх театральних афішах… Ну а псевдо «Чорнява красуня» виникло зовсім не через шекспірівські сонети, Марку. Ви занадто романтизували й ідеалізували свою кохану.

Пояснення цього псевдо вельми просте: Белла — «прекрасна», Караєва — у перекладі з тюркської — «чорна». От і все, мій друже. От і все… Вона пошила вас так само в дурні, як і мене.

Марко слухав ці одкровення Крамовського і відчував, як на нього невидимо валиться всенький всесвіт. Як його гострі уламки з силою падають, упиваються в душу, в шкіру, як біль пронизує серце і свідомість.

— Белла Караєва… — повторив Марко. — Отже… Белла Караєва…

— Так, пане Швед, — Крамовський важко ковтнув повітря. — Наскільки мені відомо, по батькові вона — росіянка татарського походження. Батько її десь з-під Казані. Мати — з Рязані. Вона вдалася у матір, тому не схожа на татарку. Псевдо «чорнява красуня» ніяк не пов’язувалося з її тендітним образом, а я із своїм фанатичним захопленням Шекспіром, так виглядало, у всякому разі прекрасно підходив на роль безжального дивакуватого керівника більшовицької агентури… Вона, Белла, використала мене, як і вас, Марку.

— А мова… Звідки вона так чудово навчилася розмовляти українською? — запитав Швед. — Її вимова бездоганна…

— Цьому при бажанні можна навчитися, — розвів руками Крамовський. — Белла завжди була старанною ученицею, бо хотіла перевершити свою шефиню, пані Бош, скинути її з п’єдесталу, відомстити за Кам’янець, який вважала жалюгідним засланням. Я гадаю, Бош теж відчувала у ній конкурентку і боялася Белли. У Харкові ж вона мешкала і брала уроки в однієї української пані, яку усім видавала за свою тітоньку. Через певний час Белла уже могла грати в україномовних спектаклях, виконувати головні ролі. Актриса вона геніальна. А хто запідозрить молоду, чарівну жінку у вишиванці, що грає в театрі Наталку-Полтавку, у приналежності до московської влади? Звичайно, якщо уважно придивитися до рис її обличчя, то можна помітити непритаманний українкам розріз очей і ніс… І цей гортанний голос, який іноді проривався у неї на сцені… Але завдяки своїй чарівності й умілому застосуванню косметики Белла гарно приховувала всі ці маленькі підказки. Ідеальна агентка, пане Шведе. Не те, що ви… У вас на лобі написано: ви — щирий українець і патріот, працівник Розвідочної управи УНР! Такий чесний погляд, таке відкрите обличчя… — Крамовський торкнувся Маркової щоки і Швед з несподіванки аж відсахнувся. — Якщо я залишуся живим, обов’язково дам вам кілька уроків лицедійства. З таким виразом обличчя, мій друже, — проказав Крамовський, — до того ж, працюючи у Розвідочній управі, ви довго не проживете…

Марко піднявся. Голова від почутого працювала, як поганий годинник, у якому заїдають коліщатка. Олеся Біличенко. «Чорнява красуня». Вона ж Белла Караєва. Вона ж безжальна вбивця, совєцька агентка, що планомірно працювала просто під носом у Петлюри! І він спав із нею, будував плани на спільне сімейне життя, мало шлюб не взяв…

— Я стримаю дане вам слово, пане Крамовський, — проказав Марко. — Розповім, що ви з готовністю поділилися усім, що знали. Хоча з огляду на те, що ви мені розповіли, ви — не більше і не менше — мовчазний співучасник усіх злодійств Белли Караєвої. Однак я усе перекажу пану Снігіріву. Гадаю, ці одкровення послужать на вашу користь і збережуть вам життя. Прощавайте.

Швед вийшов із приміщення гауптвахти. У грудях — майже фізичне відчуття порожнечі. Відчуття вищого рівня глупоти.

Куди? До неї? А куди ж іще? Цікаво буде подивитися їй в очі. Що тепер вона скаже йому? Що вигадає, аби врятувати своє мерзенне життя? Господи… Вона і Юрко Коцюбинський… Цей звір, за наказом якого нищили українців вагонами? Ця безумна Бош…

Гуркіт мотору відволік Шведа від невеселих думок. Через арку воріт на подвір’я маєтку якраз в’їжджала автівка з відкритим верхом. Снігірів, Остапенко… третього він не знав. Якийсь штабний офіцер.

Марко попрямував просто до них напереріз.

— О, Швед! Дуже вчасно! — вигукнув йому Снігірів. — Казиміренко телеграфував мені про твої успіхи. Герой, герой, слів нема!

— Здоров’я бажаю, пане генерал-хорунжий! — проказав Марко ще здалеку. — Перепрошую, бо маю нагальну справу. Хочу одному недолюдку смачно зацідити у пику.

Підійшов ближче до авто і, перш ніж Борис Снігірів зрозумів, до чого Марко веде, схопив за жижки Євгена Остапенка, струсонув, мало не витягнувши з автівки просто поверх дверей.

— Ти, падлюко, усе знав! Ти занапастив Анну Головацьку! Спеціально розіграв той спектакль із викликанням духів, ти знав, що Белла Караєва занадто небезпечна і гратися у такий спосіб з нею не можна! Навіщо? Навіщо? Відповідай!

Остапенко шарпався, як маріонетка в руках ляльковода. Вирватися із чіпких рук Шведа, сидячи в автомобілі було неможливо.

— Гей, Марку, Марку, охолонь… — Снігірів кинувся просто в авто рятувати Євгена Остапенка. — Наказую, зупинися!

Обличчя Шведа пашіло від люті. Він все ще термусав Остапенка, Борис Снігірів ледве зумів визволити його.

— Охолонь, Марку! Бачу, тобі про ту лярву вже все відомо? Крамовський спромігся на покази?

Марко мовчав, тільки важко дихав.

— Пробач Шведе… Така наша робота, — ледве вимовив, відхекуючись, Остапенко. — Дай мені вийти з авто, і я все тобі поясню!

— У дулу така робота! Гратися життям безневинної людини, яка тобі довіряла! Упир! Я тебе, собако, заб’ю!

— Тихо, тихо, Марку! — Снігірів знову став поміж ним і Євгеном Остапенком. — Заспокойся і вислухай бодай мене. Тебе ніхто не використовував, не підставляв! У нас було занадто мало відомостей про «чорняву красуню». Знали, що у Кам’янці працює більшовицький агент, але хто — поняття не мали. Під підозрою в першу чергу опинилися усі, хто перебрався до нас із Харкова. До того ж… ти сам знаєш, що «чорнявою красунею» міг виявитися хто завгодно: і Кость Чорницький, і Крамовський. Та й хто завгодно. А потім Євгенові люди роздобули відомості, що агента можуть звати Белла Караєва. Ми з’ясували, що жінка з таким іменем доводиться родичкою покійному червоному комісару Георгію Караєву. Остапенко і придумав оту ловитву «на живця», вмовивши Анну зіграти роль медіума. Ми мали переконатися, що Олеся Біличенко і Белла Караєва — одна і та ж особа. Мали подивитися, як вона зреагує чи виявить себе. Вона злякалася, й Анна загинула. Але хто ж знав, що ти закохаєшся у неї? Нам треба було або згортати усе, або спостерігати, чим діло завершиться.

Далі… ти знаєш, що Крамовський, директор театру, був на гарному рахунку в Петлюри. Тобі відоме ратування нашого очільника за українську культуру, тож нічого дивного, що директор театру став вхожим до найповажнішого товариства. Про особливі уподобання Миколи Савовича ми дізналися пізніше. На той час уже почалися перемовини із західними державами, і підставляти так головнокомандувача ми просто не могли. Крамовський запросто міг розверещатися на увесь світ, або ж самі більшовики зробили б усе, аби закрутити такий сморід, що ми за сто років не відмилися б. Мало нам було того недоумка, Моркотуна! Анна Головацька… Хм. Ніхто не мав допустити до такого, щоб вона загинула. Однак того дня все пішло не так. Вочевидь, Белла вислідкувала її і призначила побачення на годину раніше. Або ж хтось застрелив Анну за її наказом. Після спіритичного сеансу вона відчула небезпеку і, напевно, подумала, що Анна знає більше, ніж говорить… До того ж, чи тобі не знати, спіритизм сьогодні на хвилі! Більшовики Анну Шмідт мало не своєю пророчицею називають! Її трактат «Чотири вершники апокаліпсису» розтиражований по всій Росії. Кажуть, усе збувається з точністю. Белла знала про це і просто не могла так ризикувати: а раптом Головацька дійсно справжній медіум? Тож доля Анни була вирішена.

Інша справа, що ми сплохували! Якби ти нагодився на годину раніше… Або… Та що тепер говорити! І ще, не смій звинувачувати Євгена в смерті Анни! Він був найближчою їй людиною, її братом. Нікому про це не було відомо. Навіть мені.

— О, Господи… — Марко затулив обличчя руками. — Яка диявольська, груба і нечесна гра…

— Де твоя красуня? Де Белла? — поцікавився Снігірів.

— У себе в апартаментах, під вартою. Усі вони, актори, під вартою, — відповів Марко, вказуючи поглядом у бік маєтку. — Я тільки цієї ночі допетрав, що до чого, насправді…

— Сам за нею підеш? Чи конвой із тобою послати? — запитав Борис Снігірів. — Дивись, бо вона — не наївне дівчисько, як ти розумієш.

Можливо, навіть зброю десь приховала. Будь обережним!

— Я сам, — Марко дістав револьвер, перевірив набої. — Я сам. Не смійте.

Швед попрямував просто до маєтку. Вже біля дверей Олесі зупинився. Наказав відчинити двері. Увійшов і став на порозі.

Біличенко сиділа на стільці, ніби очікуючи на його з’яву. Одягнута, прибрана, підфарбована. Волосся вкладене, як завжди, у вишукану зачіску. Сірий костюм бездоганно пасував до її білявого волосся, ніжної шкіри і блакитних очей.

— Марку… Чому ти так довго? То що, отець чекає на нас? — запитала вона, дивлячись на Шведа своїм лагідним чарівливим поглядом. У повітрі витали легкі хвильки її вишуканих парфумів, та й уся Біличенко, втілення жіночності і пристрасті, випромінювала невидимі хвилі.

Марко зупинився не зводячи з неї очей.

— На жаль, я розчарую тебе, Олесю, — голос Марка раптом став глухим. — Вінчання не буде.

Вона піднялася, повільно рушила до нього.

— То й добре, краще у Кам’янці…

— І у Кам’янці не буде нічого, Олесю, — так само відсторонено відповів Марко. — Взагалі, нічого у нас з тобою не буде. Ти заарештована, — додав просто, без передмов. Твого спільника, Костя Чорницького, схоплено. Микола Крамовський дав проти тебе свідчення, розповів усе. А Юрко Коцюбинський… — Марко помітив, як напружилося її тіло і крейдяно зблідло обличчя. — Ти ж його чекала чи не так? Юрко мертвий. Я застрілив його ще вчора вночі. До того, як прийшов до тебе.

Вона лише опустила погляд. Стояла, наче заніміла. Не затремтіло ні рисочки на обличчі.

— Я можу побачити тіло Юрія? — проказала вона нарешті, дивлячись просто Маркові в очі.

— Він десь на дні Збруча. Його тіло шукають, — відказав Марко.

— Значить, він не загинув, — просто мовила вона. — Отже, Юрій живий.

— Навряд чи. А ти… Ти знала, що він прийде, ти чекала на нього. І поки його шкіру обгризали риби, ти була тут, зі мною… Гидко.

— Я не надаю значення таким умовностям, — відказала Біличенко байдуже. — До того ж, тілесна насолода завжди мені допомагала зосередитися на справі. Та й добре мені було з тобою, Марку. Ти був такий закоханий, такий пристрасний і ніжний… Я не могла проґавити шансу відчути…

— Відчути що? — перепитав він, гірко усміхаючись. — Відчути себе людиною?

— Може, й так… — й собі усміхнулася вона. — Я б навіть заміж за тебе вийшла. Якщо це тебе втішить, Юрко був відданим мені, але коханець із нього був ні к чорту.

— Ну що ж… — Швед дістав револьвер. — Тепер, коли ти утвердила мене у моїй чоловічій досконалості, ходімо.

— Куди? Куди ти мене поведеш?

— За тобою приїхали з Розвідочної управи, — відповів Марко. — Я думав, ти розумніша, відчуєш, що кільце навколо тебе стискається і, відверто кажучи, не сподівався знайти тебе живою… Там, у Розвідочній, із тобою ніхто панькатися не буде, Белло.

Вона стрепенулася, почувши уперше своє справжнє ім’я з уст Шведа.

— Усе-таки, як я не намагалася протистояти тобі, ти постійно збивав мене з пантелику своїм романтизмом і наївністю, — проказала вона. — Завжди ненавиділа це ім’я — Олеся, таке прилизане, правильне, цнотливе, як ви зі своєю національною ідеєю.

— Зате твоя хрещена пролетарська мама добре розуміла, що назватися Олесею Біличенко — безпрограшний варіант, — Марко подивився на неї згори вниз.

— Стара бл...дь! Ненавиджу її, як і це ім’я!

— Шкода, лаятися українською ти так і не навчилася, — хмикнув Швед. — Ну… гадаю, раніше чи пізніше, їй воздасться.

Вона спокійно дивилася йому просто у вічі.

— До речі… Де той «Браунінг», з якого ти застрелила Головацьку і Матрусяка? Маленький, майже іграшковий «Браунінг» із кулями 6,35 калібру? Де ти його ховаєш?

— Він ні до чого. Набої скінчилися. Раніше, ніж я розраховувала, — відповіла Олеся. — Але якщо тобі він потрібен, то я заховала його в роялі під час обіду… Просто вкинула під кришку.

— Але навіщо? Навіщо було позбавляти життя Анну?

— Я не знала, що саме їй відомо. Я розуміла, що їй щось відомо про мене, але що саме… І коли дізналася, що у неї зустріч з тобою… — вона сама мені похвалилася, у театрі. Ще під час вечірки у Татарінової я зрозуміла, що зі мною граються. Я не могла так ризикувати, — нервово проказала Белла.

— А Трегуб?

— Він мені просто набрид. Та й знав він забагато. До того ж, з його тонкою душевною організацією… Костеві було варто лише натиснути на нього, полякати, що про його содомітські експерименти з Крамовським знатимуть у казармі, й Олексій сам поліз у петлю.

— Тебе, мабуть, для повноти щастя ще цікавить цей дурень-фотограф? — запитала Біличенко. — То випадковість, — байдуже мовила за мить. — Не думала, що він вкладеться спати на першому поверсі маєтку, на лаві. Там не мало бути нікого. А зайві свідки мені, як ти розумієш, були ні до чого.

— Зрозуміло.

Марко подивився на неї, мимоволі намагаючись в голові пов’язати образ тієї чарівної жінки, в яку закохався, і людини, що зараз так байдуже зізнавалася йому у вчинених злочинах.

— Що тобі ще розповісти? — Белла прикусила губу і насмішкувато глянула на Марка, намагаючись опанувати себе та приховати внутрішнє невгамоване сум’яття.

— Решту я знаю, — відповів він.

— Може, звідки взялася кров на сукні і чому вона опинилася у Крамовського під ліжком? — перепитала Біличенко. — Запитуй, не соромся.

— Не варто бравувати, — проказав Марко. — Ти сама загнала себе у глухий кут.

— Зачекай… Зачекай одну мить, Марку.

Він зупинився, жовна заграли на його щоках.

— Чого тобі ще?

Олеся підійшла до нього. Близько, так що дуло Маркового револьвера вперлося в її груди.

— Я знаю, — прошепотіла вона, наблизивши своє обличчя до його. — 3 рук Розвідочної я жива вже не вийду. І ти, Марку, будеш спостерігати, як вони катуватимуть мене?

— Ні… — відповів він. Погляд сам зрадницьки ковзнув до її вуст, перетнувся з її поглядом. — Ні, мене там не буде.

— Як благородно… — розсміялася Біличенко. — Не бачити, як катуватимуть жінку, яку ти кохав.

— Я кохав жінку. Це ти добре сказала, — відповів Марко. — Жінку, а не чудовисько. І сумніваюся, що на світі є така сила, яка здатна повернути тебе до нормальної людської подоби.

— А твій Бог… Ти ж віриш у Нього? Я читала… Він прощав навіть найзатятіших грішників!

— Я не Бог. Тож моє прощення, якщо воно тобі потрібно, ти маєш. Що ж до Божої сили змінити тебе, розбиратимешся з Господом сама. Це між Ним і тобою.

— Дозволь мені хоч поцілувати тебе на прощання, Марку… — прошепотіла Біличенко. — Раз ми більше не побачимось ніколи… Все-таки… сьогодні вночі ти запропонував мені стати твоєю дружиною, і я… хоч ти і вбачаєш у мені чудовисько, завжди відповідала тобі взаємністю.

Його брови поповзли вгору. Швед розсміявся.

— Навіщо? Ти сама казала, що не надаєш значення таким умовностям. Чи то тільки небіжчика Коцюбинського стосувалося?

— То заради тебе, Марку. Аби ти назавжди запам’ятав мене.

Олеся потягнулася до його губ, і він на мить розчинився в її поцілунку. Наче годинник закрутився у зворотній бік, наче знову відчув п’янкий аромат її тіла і солодку млість, яка накривала його щоразу, коли вона була в його обіймах.

— Я кохала тебе, дурнику, — прошепотіла Олеся Маркові в уста. — Можливо, ти б і змінив мене, та ми з тобою зустрілися не у той час і не в тому місці.

Видіння зникло, млість розтанула. Він відчинив двері і підштовхнув її до виходу.

Вона йшла, мружачись від сонячного проміння. Ступала просто перед ним сходами. Маленькі черевички цокали по італійській кахляній підлозі; вона була неспроможна навіть прочинити своєю тендітною ручкою важкі різьблені двері маєтку. І Марко не розумів, чи то насправді відбувається усе, чи вони просто грають котрусь із шекспірівських трагедій, і зараз все скінчиться, опуститься завіса, і Олеся… Ні, ні. Немає ніякої Олесі. Більше немає. І ніколи не було.

— Белло Георгіївно, як приємно бачити вас! — Снігірів звар’ятував першим. — Довго ж ви випробовували наше терпіння!

Біличенко промовчала. Кинула байдужим поглядом на Остапенка, на вартових, що стояли біля автівки.

Обернулася до Марка.

— Ну… прощавай! Пам’ятай, що я тобі сказала: я кохала тебе. Увесь цей час, поки ми були разом.

Далі все сталося так блискавично, що ніхто навіть не зумів усвідомити, як вона одним швидким рухом вибила зброю з Маркових рук. Вистрелила у Снігіріва, двома пострілами вклала вояків, і поки Остапенко діставав свій револьвер, кинулася до автівки.

Ще один постріл пролунав їй у слід, та вона вже завела авто, натиснула на газ, і авто Розвідочної управи вирвалося з подвір’я маєтку.

— Наздоганяй її, Марку! — прохрипів Снігірів. — Наздоганяй! Чого чекаєш… З його плеча струменіла кров. — От лярва! — лаявся генерал-хорунжий. Євген Остапенко кинувся до Снігіріва, затиснув рану.

— На чому, трястя його матері? — крикнув Марко у відповідь. — На чому її наздоганяти?

— У нас є мотоцикл пана поручника! — гукнув один із прикордонників, що вибіг з маєтку на звуки пострілу. Я вчора особисто повний бак солярки залив! Пан поручник планував до Волочиська їхати на днях.

— Де він? — гукнув Марко. — Давайте його сюди!

Поки вояк кинувся виганяти мотоцикла, на подвір’я вибіг і Казиміренко.

— Давай, Марку, по тарнорудській дорозі вона далеко не втече. Ти на мотоциклі, а ми слідом, із хлопцями, вантажівкою. Вона з твоєю зброєю чи що? Бери, бери мого… Швидко! Он, хлопці вже завели!

Марко ганяв на мотоциклі хіба що кілька разів в Одесі, під час навчання у школі прапорщиків. Та й то, суто символічно — машина недосконала, особливо коли чмихає розжареною соляркою тобі на ноги.

Та думати часу не було.

Ревіння мотора пролунало Тарнорудою, наче ревіння якогось страшного звіра. Він виїхав за некрополь, на горб. Автівка Розвідочної управи, стрибаючи, мчала попереду. Поганою дорогою Белла не могла їхати на повну швидкість. До того ж, Марко зауважив, як носило автівку з боку в бік — водієм вона була, вочевидь, поганеньким. Якщо так, він зможе її наздогнати. У його револьвері достатньо куль, вона буде відстрілюватися, і точно, запекло. Зараз на кону її власне життя… Навряд чи вона смиренно захоче його подарувати.

Вітер бив по обличчю, наче рушником. Який дурень! Який телепень! Застиг, наче вкопаний, поки вона свої теревені правила!

Ще й револьвер, майже віддав! Чому вона вистрілила не в нього, а в Снігіріва? Ще й тих двох хлопченят ні за що положила…

Автівка гнала на Волочиськ. Куди вона сподівається втекти? Її ж на пропускному пункті й розстріляють… Та Біличенко гнала, хоч і невпевнено, але цілеспрямовано. Вочевидь, у неї був якийсь план, на щось вона сподівалася!

Марко оглянувся: вантажівки з прикордонниками позаду видно не було. Поки там розмакітряться… Додав газу, скорочуючи відстань. Спробував вистрілити. Даремно. Невже він не наздожене її?

Белла скермувала у бік річки. Там, проминувши стороною пропускний пункт, можна було виїхати навпростець до мосту, на Підволочиськ.

Невже розраховувала прорватися через польський кордон? Сподівалася там залишитися цілою?

Марко помчав швидше. Гаряча солярка бризкотіла по ногах. Хто вигадав ці дурнуваті мотоцикли?

Зробив постріл, другий… Авто мчало, не розбираючи дороги. Белла рятувала своє життя, навіть не відстрілюючись у відповідь.

Попереду завиднівся міст. Марко додав газу. Ще трохи, ще… Казиміренків «Браунінг» видавався у руці чужим, незвичним на дотик.

Швед стиснув зброю в руці, прицілився. Авто Белли, що вже виїхало на міст, підстрибнуло, наче у якомусь шаленому танці. Марко, цілячись у колесо, вистрілив удруге. Зараз із такої відстані він міг би їй запросто поцілити в голову, та щось зупиняло, не давало натиснути на гачок.

Зрештою, вона ж потрібна Снігіріву живою… А йому? І йому, бо повинен ще раз подивитися в ці блакитні, брехливі очі.

Зробив третій постріл, і авто Белли крутнулося, затанцювало серед мосту. Він поцілив їй у плече. Бачив, як вона втратила кермування, як автівка з розгону полетіла вбік, із силою вдарившись об металеві поруччя. Від потужного удару Белла вилетіла через поруччя, просто в Збруч. Марко гнав, як навіжений.

Ось, ще трохи! Зупинив мотоцикл, кинувся до поруччя мосту. Вона, очманіла від падіння, то виринала, то знову зникала під водою, борсалася щосили, намагаючись утриматися на плаву. Не роздумуючи, стрибнув униз, просто у повноводий потік. Схопив рукою за волосся, потягнув до себе.

Прострелене плече кривавило. Блакитні очі обезуміло дивилися на нього.

— Ненавижу! Ненавижу! — закричала вона раптом російською.

— За що? — запитав, горнучи до берега. Притиснув руки до тіла, аби не билася так сильно. Белла трохи заспокоїлась. І коли він ніс її на руках, дрижала, як у пропасниці.

Уже на березі, вклавши її на траву, відірвав шматок своєї сорочки, аби перев’язати поранене плече.

— Марку… Марку! — простогнала вона. — Не можна бути таким. Не можна бути таким хорошим. Не змушуй мене ненавидіти тебе перед смертю!

— Ну чому ж, перед смертю? Ти ще поживеш трохи! — проказав, зав’язучи туго кінці тканини. Що-що, а у вогнестрільних пораненнях та перев’язках він тямився добре. — Не ворушися, Олесю, рана не смертельна.

Вона зайшлася сміхом, змішаним із риданням.

— Ти все ще живеш якимись ілюзіями? Ти знущаєшся з мене? Не смертельна… Наче мені не все одно!

— Не все одно! Поки людина жива, їй не все одно!

— Твої мене розстріляють, тож яка різниця, коли я помру? Зараз чи потім, через тиждень?

— Помовч, не ворушися! — наказав він, усадовлюючи її так, аби вона могла опертися на нього. — Що ти наробила, Олесю! Чому не зупинилася, коли ще було можна? Заради чого? — промовив з болем.

Торкнувся її мокрого волосся, прогорнув з чола.

— Ти не зрозумієш, Марку. Ми занадто різні! Ти мене ніколи не зрозумієш! — відповіла вона, тремтячи.

— Схоже, ти й сама себе не дуже розумієш… Що вже казати за мене… — з жалем проказав він. — Заради чого ти все це робила? Заради більшовицької партії? Заради дурної ідеї?

— А твоя ідея хіба не дурна? — відказала вона.

— Я воюю за свою землю. За свою країну, — Марко відчув, як клубок підійшов йому до горла і у грудях защеміло від жалю. — А ти, Белло, за що борешся ти? За встановлення людоненависницької московської комуни? Що вона для тебе, якщо ти навіть росіянка на половину? Хто зневажав тебе, коли ти жила у Кам’янці? Хто з українців ставився до тебе з презирством?

— Марку… Марку! — простогнала вона. — Ти не розумієш… Ти нічого не розумієш…

— Хто вклав тобі у голову, що ти маєш бути такою, якою ти стала? — знову проказав він. — Що маєш нищити і вбивати? Хто примусив тебе до цього, Олесю? Ти знаєш, що твій батько знущався з ні в чому не повинних жінок і дітей, вирізав цілі села під Харковом? Ти знаєш, що Юрко зрадив не просто себе, що він став тим, чиє ім’я через століття згадуватимуть навіть не з люттю, а із презирством…

— Не читай мені нотацій, Марку, у цьому вже немає ніякого сенсу, — відповіла Біличенко. — Я вже сказала тобі: ми зустрілися не в тому місці і не в той час.

— Час завжди той, бо іншого людям не дається, — Швед допоміг їй піднятися, та вона знесилено впала в його обійми.

— Ти не можеш ненавидіти мене, хоч і бажаєш цього, — усміхнулася крізь сльози. — І кохати, як раніше, ніколи не зможеш. Хоч і обіймаєш так само ніжно… Нам не бути більше разом, Марку. Зізнаюся тобі: я страшенно боюся тортур. Не хочу потрапляти до рук Розвідочної управи.

— На жаль, я нічим не можу тобі допомогти, Олесю. Не можу просто відпустити тебе. І допомагати втекти не стану. Та й куди ти втечеш пішки із простріленим плечем…

Марко повернув на гуркіт голову — на міст в’їзджала Казиміренкова вантажівка з прикордонниками.

— Послухай… — зашепотіла вона. — Якщо ти мене справді кохав, якщо справді бажав мене, дай мені померти! Це все, що я прошу в тебе зараз.

— Ти хочеш, аби я застрелив тебе? Ні… — похитав Марко головою. — Цього не буде.

— Не вгадав, — проказала вона. — Бачиш, твої вже приїхали… Я прошу тебе про інше. Я ж так і не зіграла роль Офелії… Будь великодушним, яким я тебе знала! Дозволь, я сама завершу своє нікчемне життя!

— Ти втопитися хочеш? — захитав головою Марко. — Ні! Ні!

— Так! — усміхнулася вона посмішкою блаженної. — Так, Марку! Так! Дозволь мені це зробити! Я більше не хочу такого життя!

Белла стала навшпиньки, потягнулася до його уст. Завмерла на мить, щоб відчути доторк його щоки. Легким поцілунком майнула по устах і прошепотіла «Прощай!»

Він розімкнув обійми, випустив її, і вона повільно пішла до води.

Грузнучи у намулі, ступила крок, другий; рушила вперед, на глибочінь, де течія була сильнішою…

— Швед! Швед! — прокричав з мосту Казиміренко. — Здурів ти чи що? Навіщо ти її відпустив? Вона ж, ця курва, утече!

Марко дивився, як Белла заходить усе глибше у воду. Не озираючись, не втрачаючи самоконтролю…

Вона казала, що боїться тортур, а так сміливо вирішила позбавити себе життя?

— Біжіть туди! До нього! — скомандував воякам на мості Казиміренко. — Марку! Та що з тобою! Прийди до тями! Вона ж втече! Зупини її негайно!

Тим часом троє прикордонників із гвинтівками вже бігли, важко гупаючи чобітьми до берега.

— Марку, або ти її зупиниш сам, або я її пристрелю звідси! — гукнув Казиміренко. — Під трибунал захотів? Заради цієї лярви?

Марко мовчав. Не ворушився. Дивився, як Олеся поволі тане у глибині Збруча. Крок за кроком, розчиняючись у воді.

І ось, піднявши руки, вона повільно зникла під водою.

— Тікає, тікає! — прокричав Казиміренко знову. — Марку, прийди ж до тями! Вона просто зіграла на твоєму благородстві! Не топитися вона пішла! Вона просто втікає! Я бачу її звідси, ось., пливе під водою… Марку, стріляй!

Він наче прийшов до тями, наче вирвався з пут важкого сну.

Белла виринула серед Збруча, хапнула повітря. Її біляве волосся майнуло на мить і знову зникло під водою.

— Стріляй, Марку, крім тебе, ніхто не поцілить! Стріляй, дивись, вона тікає!

Швед схопив гвинтівку. Прицілився.

— Стріляяяй, Швед!

Натиснув на спусковий гачок.

Постріл гримнув і захлинувся у воді, десь посередині Збруча. Марко прицілився і вистрілив знову.

Її викинуло з води, як рибину. З жахом Марко усвідомив, що пострілом із гвинтівки зніс їй півголови. Не тямлячи себе, кинувся у воду, поплив, розсікаючи руками важку товщу Збруча.

Наздогнав закривавлене спотворене тіло Олесі. Воно трималося на поверхні, пливучи за течією. Уста навіки скривилися чи то в останній посмішці, чи то від пекельного болю.

Марко відчув, як розривається серце. Дотягнув до берега. Впав на мокру траву. Закричав щосили, вивільняючи усю розпуку в небо… До нього мочарами вже біг Казиміренко.

— Нічого, нічого… Минеться. Забудеться. Справишся, Марку. Переживеш.

* * *

Три дні потому.

— Ну що… відійшов? — Снігірів, кривлячись від болю, вказав Шведові на стілець.

Марко байдуже стиснув плечима.

— Не знаю… Якось ніяк.

— Ну, а як ти хотів? Це тобі не Брусилівський наступ… Це гірше, — хмикнув Снігірів. — Ну а що батьки?

— Вчора поїхали до тітки Дарини, у Францію… Дякую, що допомогли. Батько кланятися велів.

— Ну… може, воно й на краще, Марку. Бо якщо ти збираєшся працювати далі у Розвідочній управі, материні сльози тобі ні до чого. А так, менше знають, легше тобі буде.

— Збираюся. Збираюся працювати.

— Ну і правильно. Ну і молодець, — Снігірів задоволено кахикнув, поправляючи болючу руку у пов’язці. — Ти, Марку, переживеш. Молодий ще. Ще усяке траплятиметься.

— Переживу, — відповів Швед луною.

— А нерухомість?

— Спродали. І у селі, й у місті. Батько, виявляється, давно тим займався, бо сподівався, що я з ними поїду… І де тільки в такий час покупці взялися? А домробітницю нашу, Маруньку, я вчора відвіз до її родини… У Гуменці.

— Ну а ти де мешкатимеш? — поцікавився Снігірів.

— Поки нові власники не в’їхали, на Польських, де й раніше. А потім зніму собі якийсь куток…

— Ну якщо так, — Снігірів усміхнувся. — То, може, тобі ніякого кутка і не знадобиться, та, звісно, усе залежатиме від твого рішення працювати у нас надалі…

— Не зрозумів, пане Снігірів? — перепитав Марко.

— Євген Остапенко, — продовжив Снігірів. — Ти його знаєш, із тижня вирушає до Константинополя. Ти поїдеш з ним.

— До Константинополя? — перепитав Марко.

— Так. Гроші, усе необхідне матимете у достатній кількості. Будете там, допоки не знадобитеся, — продовжував Борис Снігірів. — Нас усіх, як облуплених, знають. А ви з Євгеном люди свіжі, мало кому в обличчя знайомі… Тому чекатимете свого часу в Константинополі. Маю для вас там доручення. А потім… подивимось, як тут в Україні карта ляже. Поки що кепсько лягає… Зовсім кепсько.

— Добре, — відповів Марко. — Я згоден.

— От і чудово! — проказав Снігірів. — До слова, Петлюра напуваний про твої успіхи і трагедії. Просив передати подяку за віднайдене кліше. Казав, особисто ще зустрінеться з тобою. Можливо, й завтра. І ще казав, що коли не навчишся тримати голову холодною, то рватимешся на частини щоразу. Ти ще молодий, емоційний… А наша справа потребує, сам знаєш, відсутності емоцій. Але… то таке. То в тебе вперше таке трапилось.

— Що із Крамовським буде? — запитав Швед.

— А що з ним станеться? Він же наче співпрацювати погодився… Побачимо. Чистосердечне розкаяння завжди пом’якшує вину. Поки що під нашим пильним наглядом.

— А Кость? — поцікавився Марко.

— Чорницький котрий? Допитують. Побачимо. Воно молоде таке, а вже прогниле.

— А тіло Біличенко?

— Ти хотів сказати Белли Караєвої? — поправив Снігірів. — Було у трупарні, у Кренцеля. Якщо маєш бажання, можеш забрати. Тільки ніхто про це знати не повинен.

— Дякую.

— Швед… І давай, приходь уже до тями. Гаразд? Не можна бути таким вразливим. Я усе розумію. Діло молоде, закохався… Але завершуй з цією любов’ю. Скінчилася вона. Усе! Як поховаєш, воно легше стане.

Вже на подвір’ї Марко вдихнув на повні груди. Колишній маєток Осавулової, а нині резиденція уряду УНР, знаходився серед розкішного скверу. Затінок могутніх крон захищав від сонця, яке палило нещадно.

Здавалося, за ці дні він прожив ціле життя. Своє, чуже і ще кілька запасних. Отже… він поїде до Константинополя. Так навіть краще.

Хтось гукнув до нього. Той самий вояк, що, здається, не так давно стояв на варті біля кабінету Петлюри. Не так давно. Коли Кость ще був другом, а не зрадником, а Олеся була… Просто була.

Марко усміхнувся.

У хлопця пазуха аж віддувалася від краденої папірки.

— Оце ти так на варті стоїш? — запитав Швед. — Нема на тебе управи.

— Та я бігом! — вишкірився хлопець. — Одна нога там, а інша тут! А то нудно увесь день стояти, як на припоні.

— А як зловлять? Чи то до пуття, що вояка сотні Зубка-Мокієвського у сусідньому садку краде папірку!

— Тоді мені кінець. Але хай спочатку зловлять! — знову вишкірився хлопець.

— Ну а вірш як?

— Та поки товчуся на місці… Не вистачає мені вміння… Та й кінцівка не дуже вдатна виходить… А хочеться чогось епічного. А ви до поезії як ставитеся?

— Та так… Давно нічого, знаєш, не писав… А колись було…

Хлопець усміхнувся, дістав яблуко, простягнув Маркові.

— То, може, як буде час, заглянете до мене, казарми нашої сотні знаєте, де… Побалакаємо, можливо, щось путнє підкажете мені, та я й завершу того вірша.

Марко кивнув.

— Тільки давай на «ти». Згода? А як тебе там знайти? Як тебе звати?

— Володимир я. Сосюра. Мене усі знають, тож знайти буде просто.

— Добре, Володимир Сосюра. Зайду!

* * *

Ховати Олесю нікого не кликав. Та й не збирався про це оголошувати. Крамовський зараз тіні своєї боїться, Татарінова, інші… Навіщо їм це? Сам похорон нагадував більше таємне запорпування в яму. Ні хреста, ні знаку. Стояли обидва з Кренцелем над свіжим горбиком накиданої землі.

— Як повернуся, встановлю хрест. А поки попрошу сторожа, аби доглядав за могилкою.

Кренцель у відповідь пахнув цигаркою.

— Я у Снігіріва, звичайно, не розпитував, та й часу не було. Тіло привезли з Розвідочної управи, що вже саме по собі негарно пахло… Сказали, що ти, як забажаєш, то навідаєшся, забереш. Страшне понівечення. Півголови знесло. За що її так?

Марко мовчав.

— Певно, і хто вона тобі, теж питати не варто.

У відповідь мовчання.

— Марку… я запитую не просто так… — зітхнув Кренцель. — Запитую, аби знати, чи повинен тобі сказати те, що маю.

— Кажіть, — вимовив Марко.

— Точно?

— Так.

Кренцель знову пахнув цигаркою.

— Вона була вагітна… Тижня чотири від сили.

— Чотири…

Марко заплющив очі. Наче відгородився від усього світу. «Y.K.»… З Олесею він був знайомий заледве півтора тижня…

— Ти не соромся, хлопче, — проказав Кренцель. — Горе — воно є горе. І поки не вляжеться, не варто себе стримувати.

— Немає ніякого горя… — відказав Марко.

— Як ти кудись їдеш, то скажи, я приглядатиму за могилкою. Раптом ти довше, ніж на рік… А я ж то звідси ні ногою… Певно, і помру тут, у Кам’янці.

— Не знаю, на скільки їду… — відповів Марко. — Нічого не можу сказати.

— Ну то, як хочеш, я встановлю хрест, — Кренцель поплескав Марка по плечу. — Прослідкую, аби все було як слід.

— Дякую… Гроші на усі витрати я залишу. І надсилатиму по змозі ще.

Кренцель кивнув головою.

— За все інше не хвилюйся. У мене тут матір недалеко похована, то наглядатиму. То не складно. А що ж написати на табличці? Залишиш мені? Ну, дату народження, смерті… бодай ім’я…

— Нічого не треба писати.

— Не можна так… — Крендель похитав головою. — Як потім шукатимеш? Час, бачиш, який непевний…

— Добре, — Марко нахилився, взяв у долоню грудку землі з могили, розім’яв між пальцями. — Тоді напишете так: «Червона Офелія». Цього достатньо. Бувайте, пане Кренделю. Зайду до вас перед від’їздом.

— Бувай.

Кренцель здивовано подивився вслід Маркові, що йшов до виходу цвинтарною алеєю.

«Нагадаю, хай все-таки напише, — проказав сам до себе. — Що воно таке? Хоч би не забути: „Червона Офелія“»…

ДАЛІ БУДЕ….

23.02.2017

Волочиськ — Камянець-Подільський

Примітки

1

Тут і далі — сонети В.Шекспіра в перекладі українською Д. Павличка (авт.)

Content

Лора Підгірна
Червона Офелія

Замість передмови

***

Примітки