Джефф Вандермеєр

Знищення

Книга перша трилогії

ПІВДЕННИЙ ОКРУГ

1. ПОСВЯЧЕННЯ

Вежа, якої тут не мало бути, встромилася в землю там, де чорний ялиновий ліс поступався трясовині, очеретам і покрученим вітром деревам на болотистих низинах. За цими низинами й природними протоками починався океан, а трохи далі на березі височився покинутий маяк. Увесь цей край десятиліттями стояв пусткою з причин, які нелегко пояснити. Наша експедиція першою після більш ніж дворічної перерви входила в Нуль-зону; більшість спорядження наших попередників уже зотліла, а намети й навіси перетворилися на лахміття. Споглядаючи цей незворушний краєвид, я не вірила, що хтось із нас міг угледіти в ньому небезпеку.

Нас було четверо: біолог, антрополог, психолог і топограф. Я біолог. Цього разу — всі жінки; нас обрали згідно зі складним набором змінних, яким керувалися при відправленні експедицій. Психолог, найстарша з нас, була керівником експедиції. Вона ввела нас в гіпнотичний транс задля певності, що ми зберігатимемо спокій при перетинанні межі. За чотири дні важкого переходу ми здолали відстань від межі до узбережжя.

Наше завдання просте: продовжувати урядове дослідження загадкової Нуль-зони, повільно просуваючись далі від базового табору.

Експедиція могла тривати дні, місяці, навіть роки, залежно від різних умов і впливів. Ми мали припасів на шість місяців, крім того, ще на два роки припасів вже зберігалося в базовому таборі. Нас також запевнили, що за потреби буде безпечно їсти власноруч вирощене або добуте. Весь наш харч був копчений, консервований чи пакетований. Найбільш чудернацьким нашим спорядженням були вимірювальні прилади, привішені на поясі кожної з нас: маленькі прямокутники з чорного металу із заскленим отвором усередині. Якщо отвір засвітиться червоним, ми матимемо тридцять хвилин, щоб дістатися «безпечного місця». Нам не казали, що саме прилад вимірює та чому ми повинні боятися червоного світла. Після перших кількох годин я настільки призвичаїлася до цього приладу, що більше навіть не дивилася на нього. Нам заборонили брати годинники й компаси. Діставшись табору, ми заходилися ставити намети й заміняти ушкоджене спорядження принесеним із собою. Ми збиралися перебудувати навіси згодом, щойно впевнимося, що Нуль-зона не впливає на нас. Учасники останньої експедиції зрештою просто зникли, один по одному. Згодом вони повернулися до своїх сімей, тож точно кажучи, вони не зовсім зникли. Вони усього лише зникли з Нуль-зони і з невідомих причин виникли знову у світі за межею. Вони не могли описати подробиць цієї подорожі. Переміщення відбувалося упродовж вісімнадцяти місяців, і попередні експедиції з таким не стикалися. Але й інші явища могли призвести до «передчасного припинення експедиції», як висловилося наше начальство, тож слід було перевірити нашу стійкість до впливу Нуль-зони.

Ми також мали призвичаїтися до середовища. У лісі біля табору могли водитися чорні ведмеді або койоти. Можна було почути раптове «кра» і задивившись, як нічний бугайчик злітає з гілки дерева, необачно наступити на отруйну змію, яких тут водилося щонайменше шість різновидів. Величезні водні рептилії ховалися в бакаях й потічках, тож ми намагалися глибоко не забрідати при заборі проб води. Втім, ці особливості екосистеми не турбували жодну з нас, а от інші деталі дійсно могли засмутити. Дуже давно тут були поселення, і ми натикалися на примарні знаки людського життя: зогнилі халупи з проваленими червоними дахами, заіржавілі залізничні колеса, які по букси вгрузли в багно, і ледь видимі обриси того, що було мазанками для худоби, а нині перетворилося на суміш із шарів глею і глиці.

Але набагато гіршим був глухий, несамовитий стогін у присмерку. Вітер з моря та дивна нерухомість навколо притлумили нашу здатність визначати напрямок, тож здавалося, що звук просочував чорну воду, з якої стриміли водні кипариси. Вода була така темна, що ми бачили в ній свої обличчя. Рівна, мов скло, вона ніколи не брижилася і відбивала бороди сірого моху, який душив кипариси. Все, що ви могли побачити в напрямку океану, — чорна вода, сірі стовбури водяних кипарисів і незмінні, непорушні дощові потоки моху. Все, що могли почути, — глухий стогін. Ці враження не зрозуміти тому, хто там не був. Цієї краси також не зрозуміти; коли ви бачите красу в спустошенні, це змінює щось всередині вас. Спустошення намагається вами заволодіти.

Я зазначала, що ми знайшли вежу в місці, де ліс почав заболочуватися і перетворився на солончак. Це сталося на четвертий день після того, як ми дісталися базового табору. За цей час ми майже зорієнтувались. Ми не сподівалися нічого тут знайти, спираючись на принесені нами карти й поплямовані водою, запорошені тирсою документи, залишені попередниками. Але ось він, круглий блок сіруватого каменю, схожий на суміш цементу й ракушняку: оточений китицями жорсткої трави, наполовину схований під опалим мохом ліворуч від стежки. Цей блок був до двадцяти метрів у діаметрі й на двадцять сантиметрів піднімався над землею. Жодних карбувань чи написів на ньому, з яких можна було б дізнатися про його призначення чи виробників. Квадратний отвір на поверхні, спрямований чітко на північ, відкривав сходи, які спірально спускалися у пітьму. Вхід затуляли сіті бананових павуків і уламки гілок, знизу віяв холодний протяг.

Попервах тільки я бачила в ньому вежу. Я не знаю, чому слово вежа спливло в мені, не зважаючи на те, що вона була в землі. Я так само могла б вирішити, що це бункер або засипана будівля. Але щойно побачивши сходи, я згадала маяк на узбережжі й пережила раптове видіння останньої експедиції — як вони зникають, один по одному, і дещо згодом земля зрушується, рівномірно і планомірно, тільки маяк залишається стояти, де стояв, а його підземна частина переноситься далі на суходіл — я побачила це в численних яскравих подробицях. Ми стояли всі разом, і я завважила, що це була моя перша ірраціональна думка, відколи ми дісталися місця.

— Це неможливо, — сказала топограф, утупившись у карти.

Густа післяобідня тінь огорнула її прохолодною пітьмою, тож слова прозвучали тривожніше, ніж за інших обставин. Сонце вказувало нам, що скоро доведеться ввімкнути ліхтарики для дослідження неможливого, хоча я б залюбки робила це в повній темряві.

— Але ж воно є, — відповіла я. — Хіба що відбувається масова галюцинація.

— Цей зразок архітектури важко ідентифікувати, — сказала антрополог, — матеріали неоднозначні, вказують на місцеве походження, але не обов’язково на місцеву конструкцію. Поки не зайдемо всередину, ми не дізнаємося, первісна вона чи сучасна, чи щось середнє. В кожному разі, я б не хотіла вгадувати її вік.

Ми не мали можливості повідомити начальство про це відкриття. Правилом експедиції до Нуль-зони була відсутність зовнішніх контактів через побоювання незворотних забруднень. Ми також мало взяли з собою речей, які відповідали сучасному рівню технології. Ми не мали мобільних телефонів, комп’ютерів, відеокамер, жодних складних вимірювальних приладів, крім цих дивних чорних коробочок, підвішених до наших ременів. Для наших фотоапаратів потрібна була фотолабораторія. Особливо через відсутність мобільних телефонів справжній світ здавався недосяжним, але я завжди вважала за краще обходитися без них. Нас озброїли ножами, а ще дали замкнутий контейнер зі старими пістолетами й один автомат — останній був вимушеною поступкою сучасним стандартам безпеки.

Передбачалося, що ми просто будемо вести записи, такі як цей, в журналах, таких як цей: легких, але майже незнищенних, з водостійким папером, м’якою чорно-білою обкладинкою, голубим лінуванням для записів і червоною лінією зліва, щоб робити нотатки на полях. Ці журнали мали повернутися з нами — або їх мала знайти наступна експедиція. Нас попередили, що ми мусимо з максимальною точністю описувати ситуацію, щоб наші записи міг зрозуміти будь-хто, не знайомий з Нуль-зоною. Нам також наказали не розповідати про свої записи одна одній: начальство вважало, що узагальнення інформації зашкодить об’єктивності наших спостережень. Але з досвіду я знала, наскільки безнадійні ці перестороги, ці спроби уникнути стандартних помилок. Ніщо живе не здатне бути по-справжньому об’єктивним, навіть у вакуумі, навіть якщо розум його одержимий лише саможертовною жагою істини.

— Мене збуджує ця знахідка, — вигукнула психолог, перш ніж ми почали подальше обговорення вежі, — вас теж?

Раніше вона не ставила цього запитання. Впродовж тренувань вона частіше запитувала щось типу: «Наскільки спокійні, на вашу думку, ви будете в небезпечній ситуації?» Пригадую, що й тоді я сприймала її як акторку, що погано грала свою роль. Зараз це видавалося більш очевидним, ніби керування нами її напружувало.

— Справді, збуджує… Як неочікувано, — відповіла я, намагаючись не кпинити, але трохи не впоралась. Було дивно, що тривога в мені наростає, адже в моїй уяві, в моїх думках в цій знахідці не було нічого незвичайного. Перед тим як перетнути межу, я багато чого прокрутила у своїй голові: покинуті міста, дивні тварини, а одного разу в хворобливому маренні мені привиділось величезне чудовисько, що постало із хвиль і напало на наш табір.

Тим часом топограф тільки стенула плечима й не відповіла на питання психолога. Антрополог кивнула ніби на згоду зі мною. Вхід у вежу, що вів униз, створював відчуття присутності, як білий аркуш, на якому так багато можна написати. Ця присутність виявлялася в легкій лихоманці, що охопила нас усіх.

Я б вам назвала імена решти трьох, якби це мало значення, але тільки топограф протрималася довше за кілька наступних днів. Крім того, нас постійно застерігали від уживання імен: передбачалося, що ми маємо зосередитися на цілях, а «все особисте потрібно відкинути». Імена належали місцю, з якого ми прийшли, а не тим, ким ми стали, долучившись до Нуль-зони.

Спочатку нас було п’ятеро, і у складі експедиції був лінгвіст. Щоб дістатися межі, кожна з нас зайшла в окрему сліпучо-білу кімнату з дверима в дальній стіні та єдиним металевим стільцем у кутку. Стілець мав отвори для ременів, і наші припущення викликали гострий напад паніки, але потім я утвердилася в намірі дістатися Нуль-зони. Обладнання, розташоване в цих кімнатах, було під орудою Південного Округу, таємної урядової організації, яка мала справу з усім, що стосується Нуль-зони.

Там ми чекали, поки знімалися численні показники, і нас обдували струмені повітря, холодні й гарячі, із вентиляційних отворів у стелі. В якийсь момент психолог відвідала кожну з нас, хоч я й не пам’ятаю, про що між нами йшлося. Потім ми вийшли крізь дальні двері в центральну зону збору, довгий коридор закінчувався подвійними дверима. Там нас зустріла психолог, а лінгвіст більше не повернулася.

— Вона передумала, — пояснила психолог, зустрівши наші питання пильним поглядом, — вона вирішила залишитися.

Ми були трохи шоковані, але водночас відчули полегшення від того, що це не був хтось інший. Мабуть, з усього набору знань, лінгвістичні нам видавалися найменш потрібними. За хвилину психолог сказала:

— Тепер очистіть свідомість.

Це означало, що вона починає гіпноз, який допоможе нам перетнути межу, а до себе вона застосувала різновид самогіпнозу. Нам пояснили це так: щоб перетнути межу, нам знадобиться запобіжний захід, який захистить нас від вибриків власної свідомості. Начебто галюцинації були звичною справою. Принаймні так нам сказали. Я більше не впевнена, що це правда. Фізична природа межі приховувалася від нас із міркувань безпеки, ми тільки знали, що вона невидима неозброєному оку.

Тож отямилися ми вже в Нуль-зоні в повному спорядженні, у трекінговому взутті, із двадцятикілограмовими наплічниками і купою додаткових припасів на зовнішній обвісці. Нас усіх хитало, антрополог припала на коліно, а психолог спокійно очікувала, доки ми отямимося.

— Перепрошую, — сказала вона. — Це було найменш різке повернення, яке в мене вийшло.

Топограф вилаялась і стрельнула в неї очима. Вона мала норов, на це доводилося зважати. Антрополог без нарікань підвелася на ноги. А я надто переймалася побаченим, щоб брати таке грубе пробудження близько до серця. Наприклад, я завважила відблиск жорстокості у ледь вловимій посмішці психолога, коли вона дивилася, як ми опановуємо рівновагу — антрополог все шпорталася і перепрошувала за свою недолугість. Згодом я усвідомила, що могла помилково тлумачити цей вираз — це міг бути вияв болю чи жалю до себе.

Ми стояли на ґрунтовій стежці, всипаній жорствою, падолистом і вогкою на дотик глицею. В них комашилися оси-їздці та крихітні зелені жучки. Обабіч стежки росли височенні сосни з шаруватою горбкуватою корою; між ними шмигали пташині тіні. Повітря було таке свіже, що просто увірвалося в легені, й ми змушені були віддихатися, переважно від подиву. Ми позначили місце, зав’язавши на дереві червону шматину, і рушили вперед, у незвідане. Якщо психолог в якийсь спосіб втратить спроможність вести нас до кінця місії, ми маємо повернутися і чекати на «евакуацію». Ніхто не пояснив, що це буде за евакуація, але передбачалося, що начальство може бачити точку евакуації звіддалік, навіть з-за межі.

Нам наказали до прибуття на місце навіть не оглядатися, але я крадькома зиркнула, коли психолог відволіклася. Достеменно не знаю, що я побачила. Воно було туманним, непевним і дуже далеким: чи то ворота, чи то зоровий обман. Тільки раптова проява іскристого стовпа світла, яке швидко згасло.

Причини, з яких я зголосилася в експедицію, не стосуються моєї кваліфікації. Та я сподівалася, що впораюсь, оскільки я спеціалізувалася на перехідних екосистемах, а це місце кілька разів змінювалося, і тут спостерігалося екосистемне різноманіття. Небагато є місць, де ви на десяти кілометрах пройдете спочатку ліс, потім болото, солончак і пляж. Мені сказали, що в Нуль-зоні я знайду морські організми, адаптовані до прісних вод настільки, що під час відпливу вони запливають глибоко в природні протоки в очеретах, у володіння видр і оленів. Щоб пройтися пляжем, всуціль переритим крабами, весь час слід пильнувати гігантських рептилій, бо вони так само адаптувалися до цього природного середовища.

Я розуміла, що Нуль-зона збереглася в такому первісному стані через те, що там ніхто не жив, але намагалася не згадувати про це. Натомість я вдавала, нібито це всього лише природний заповідник, а ми — лише туристи, які виявилися вченими. Це зрозуміло на іншому рівні: ми не знали, що тут сталося, що тут відбувається, й будь-які попередні теорії могли вплинути на аналіз отриманих даних. Крім того, для мене не мало жодного значення, яку брехню я вигадала для себе, адже моє існування у світі стало так само порожнім, як Нуль-зона. Я не мала коріння, я мусила бути тут. Що ж до інших, то я не знаю, що вони собі вигадали, і не хотіла знати, але, гадаю, вони принаймні вдавали цікавість. Цікавість добре відволікає.

Тієї ночі ми говорили тільки про вежу, хоча решта троє вперто називали її тунелем. Відповідальність за напрям досліджень була власного справою кожного, але сфера відповідальності психолога включала всі наші рішення. Певна автономія кожного учасника у власних рішеннях частково лягла в основу цих експедицій, що допомагало збільшувати «ймовірність значимих варіацій».

Гнучкий протокол складався з урахуванням індивідуального набору навичок кожної. Наприклад, усі ми пройшли початковий курс із виживання і володіння зброєю, але топограф мала більше досвіду в медицині й поводженні з вогнепальною зброєю, ніж решта. Антрополог раніше була архітектором, більше того, колись давно вона навіть вижила в пожежі в будинку, який сама ж і спроектувала. Найменше ми знали про психолога, та всі ми були впевнені, що вона мала якесь управлінське минуле.

Суперечка щодо вежі стала до певної міри першою нагодою перевірити межі незгоди й порозумінь між нами.

— Вважаю, що ми не повинні зосереджуватися на тунелі, — сказала антрополог, — спочатку слід дослідити віддалені ділянки, а сюди повернутися вже із зібраним матеріалом — зокрема щодо маяка.

Як передбачувано, я б навіть сказала передбачливо з боку антрополога спробувати підміну на безпечнішу, зручнішу можливість. І хоча думка про картографування здалася мені вторинною і поверхневою, я не могла знехтувати існування вежі, не позначеної на жодній карті.

Далі висловилася топограф:

— За цих обставин ми маємо ставитися до тунелю як до чогось руйнівного й загрозливого. Перш ніж досліджувати дальші місця… Це ніби лишити ворога за спиною, просуваючись уперед.

Вона прийшла до нас із військової сфери, і тепер я бачила переваги її досвіду. Я вважала, що топограф завжди підтримає ідею рухатися далі, тож її думка мала вплив.

— Не терпиться дослідити природні середовища тут, — сказала я, — але через відсутність цього місця на карті, цей «тунель»… чи вежа… виглядає важливою. Це навмисне вилучення її з усіх карт як чогось відомого… і тоді це якесь повідомлення… або чогось зовсім нового, чого не було на час прибуття останньої експедиції.

Топограф поглядом подякувала за підтримку, але моя позиція була зовсім не в тому, щоб підтримати її. Щось у самій ідеї вежі, спрямованої вертикально вниз, створювало подвійне відчуття запаморочення і зачарування її будовою. Я не могла б сказати, чого я жадала і чого жахалася, наче я безкінечно задивлялася в спіраль равлика й інші узори природного походження, врівноважена від раптового стрибка в незвідане.

Психолог кивнула, наче зваживши наші міркування, і запитала:

— Хтось має бодай натяк на бажання залишити нас?

Це було доречне питання, але неймовірно дратівливе.

Ми всі троє закрутили головами.

— А як щодо тебе? — запитала топограф психолога, — яка твоя думка?

Психолог вишкірилася, що здалося дивним. Але вона мала знати, що будь-хто із нас міг отримати завдання спостерігати за її власними реакціями на подразники. Можливо, її вразила думка, що обрали саме топографа — людину, яка працює із зовнішнім боком речей, а не біолога чи антрополога.

— Мушу зізнатися, що в цю мить переживаю величезну тривогу. Та я не знаю, що спричинило таку реакцію: вплив середовища загалом чи наявність тунелю. Особисто я б хотіла відмовитися від тунелю.

Вежі.

— Три до одного, — вимовила антрополог з очевидним полегшенням, що рішення прийняли за неї. Топограф знизала плечима. Можливо, я помилялася щодо цікавості. Топограф не виглядала зацікавленою бодай чимось.

— Знудилась? — спитала я.

— Не терпиться вже почати, — відповіла вона, звертаючись до групи, наче я запитувала усіх.

Ми зібралися на розмову в спільному наметі. На той час вже стемніло. Невдовзі почувся дивний тужливий стогін, ми знали про його природне походження, проте все одно здригалися. Ми розійшлися по своїх наметах, щоб побути наодинці з думками, ніби це був сигнал відбою.

Певний час я безсонно лежала в наметі, подумки намагаючись повернутись у вежу, в шахту, але марно. Натомість мій розум постійно повертався до питання: що приховує її основа?

Під час переходу від межі до базового табору на узбережжі ми майже не відчували нічого надзвичайного. Пташки співали як і завжди, олені зривалися з місця, білі мітки їхніх хвостів світилися на тлі зелено-коричневого підліску; єноти перевальцем дибали у власних справах, зовсім не зважаючи на нас. Наша група почувалася запаморочливо, гадаю, переважно через відчуття свободи після багатомісячних обмежень тренуваннями й приготуваннями. Поки ми були в коридорі, у перехідному просторі, ніщо не могло нас зачепити. Ми вже не були тими, що раніше, і ще не стали тими, ким будемо, коли досягнемо місця призначення.

За день до прибуття у табір наш дух підірвала зустріч з велетенським диким кабаном, який стояв прямо на дорозі перед нами. Він був так далеко від нас, що без бінокля ми ледь могли роздивитись, що воно таке. Дикий кабан має поганий зір, зате добрий нюх, тож він кинувся на нас зі стометрової відстані. Він понісся стежкою просто на нас… але у нас лишався час, щоб вирішити, як діяти. Ми витягли довгі ножі, а у топографа знайшовся автомат. Кулі, ймовірно, зупинять трьохсоткілограмового кабана, але можуть і не зупинити. Ми почувалися занадто невпевнено, щоб відволіктись від кабана і зайнятися розпакуванням пістолетів та зняттям їх з потрійного запобіжника.

У психолога не було часу підготувати якусь техніку для нашої концентрації і самоконтролю. Все, що вона могла, — просто порадити: «Не наближайтеся до нього! Не дозволяйте йому зачепити вас!», — поки кабан продовжував наближатися. Антрополог нервово гигикала від перенапруження і безглуздя небезпечної ситуації, яка так повільно розгортається. І тільки топограф зробила щось доцільне: упала на одне коліно, щоб краще прицілитись. Серед усіх наказів була цінна вказівка: «вбивати лише тоді, якщо інакше уб’ють вас».

Я продовжувала дивитись в бінокль, а кабан наближався й наближався, його рило виглядало дедалі незвичнішим. Його риси були ніби спотворені, ніби звіра щось терзало ізсередини. В його рилі чи то пак широкій довгій морді ніщо не виглядало надзвичайним, проте мене непокоїло відчуття присутності в його погляді, ніби спрямованому всередину себе, і в тому, що його голова була вимушено повернута вліво, ніби натягнута невидимою вуздою. В його очах промайнула іскра, за справжність якої я б не ручалася. Натомість я подумала, що це тільки побічний ефект через тремтіння бінокля в руках.

Що б не підточувало кабана, невдовзі воно підточило його жагу до нападу. Він різко кинувся ліворуч, в підлісок, з ревом, який міг бути тільки криком болю. Поки ми дійшли до цього місця, кабан уже зник, залишивши по собі добре протоптану стежку.

Протягом кількох годин мої думки постійно поверталися до пояснення побаченого: паразити та інші причини невротичних розладів. Я шукала виключно раціональні біологічні пояснення. Через певний час кабан побляк в моїх очах, як і все, що ми бачили відтоді, як перетнули межу; я знову дивилась у майбутнє.

Наступного дня після того, як знайшли вежу, ми встали рано, поснідали й загасили багаття. В повітрі стояла хрустка прохолода, властива цій порі року. Антрополог розпакувала заховану зброю і роздала нам пістолети. Сама вона не випускала з рук автомат, який мав суттєву перевагу у вигляді підствольного ліхтарика. Ми не думали, що доведеться так скоро розпаковувати цей ящик, і хоч ніхто з нас не заперечував, я відчувала нову напругу між нами. Ми знали, що члени другої експедиції в Нуль-зону вчинили самогубство за допомогою вогнепальної зброї, а члени третьої експедиції перестріляли одне одного. І тільки після того, як кілька наступних експедицій обійшлися без людських втрат, наше начальство знову почало видавати зброю членам експедиції. Ми були дванадцятою експедицією.

Тож ми повернулися до вежі, усі четверо. Сонце пробивалося нерівним світлом крізь листя та вислий мох, створювало острівці світла на пласкій поверхні входу. Він залишався непомітним, непорушним, зовсім не лиховісним… а проте, тільки зусиллями волі нам вдалося стояти там, дивлячись на точку входу. Я помітила, як антрополог перевірила свою чорну коробку, й з полегшенням зауважила, що червоне світло не з’явилось. Якби воно засвітилося, нам довелося б припинити свої дослідження і перейти до інших справ. Я цього не хотіла, незважаючи на дотик страху.

— Як ти гадаєш, він дуже глибокий? — спитала антрополог.

— Не забувай, що ми повністю покладаємось на твої вимірювання, — похмуро додала психолог. — Вимірювання не брешуть. Діаметр будівлі 18,7 метра, піднімається над землею на 20 сантиметрів. Стіна зі сходами знаходиться трохи північніше, а це може розповісти нам про її походження… згодом. Зроблена вона з каменю та ракушняку, а не з цегли та металу. Це все факти. Те, що її не було на картах, може означати тільки те, що буря розчистила вхід.

Непохитна віра психолога у вимірювання і раціоналістичне пояснення відсутності вежі на картах видалися мені напрочуд… милими. Можливо, вона хотіла підбадьорити нас, але мені здалося, що вона намагалася підбадьорити себе. У ролі керівника, що вимагає від неї більшої обізнаності, їй, мабуть, тяжко й самотньо.

— Сподіваюся, вона не глибша за два метри, тож невдовзі ми продовжимо картографування, — сказала топограф, надаючи голосу невимушеного звучання, проте й вона сама, й усі ми вловили в її словах «два метри вглиб», і поміж нами запала мовчанка.

— Хочу, щоб ви знали: я не можу припинити думати про це як про вежу, — зізналася я, — я не можу побачити тунель.

Здавалося важливим уточнити це перед спуском, навіть якщо це вплине на їхню оцінку мого розумового стану. Я бачила вежу, встромлену в землю. Думка, що ми стоїмо на її вершечку, викликала в мене легке запаморочення.

Усі три втупилися в мене, ніби це я була дивним стогоном у присмерку, а за мить психолог неохоче мовила:

— Якщо тобі так зручніше, нехай!

Між нами знову запала мовчанка. Під склепінням лісу жук торував шлях до гілок, по спіралі пробиваючись крізь завісу пилу. Думаю, ми всі усвідомили, що саме цієї миті ми дійсно увійшли в Нуль-зону.

— Я піду перша і подивлюся, що там унизу, — врешті сказала топограф, і ми були раді довірити це їй. Вхідний колодязь стрімко закручувався, сходинки були вузькими, тож топограф потребувала допомоги на спуску. Палицями ми розчистили шлях від павутиння, поки вона спускалася у вхідний колодязь. Топограф вагалася, дивлячись на нас, збройний ремінь охопив її впоперек спини. Вона зв’язала волосся на потилиці, від чого риси її обличчя здавалися напруженими й натягнутими. Чи повинні ми були її зупинити в цю мить? Запропонувати інший план? Та якщо й так, у жодної з нас не стало духу.

Посміхнувшись, дивно й криво, наче з осудом, топограф спускалася, поки видимим лишилося тільки її обличчя, підсвічене знизу, а потім і його не стало. Вона лишила порожній простір, який мене настільки вразив, наче сталося дещо цілком протилежне — наче її обличчя раптом випливло з пітьми перед нами. Я охнула, і психолог глянула на мене. Антрополог надто захопилася спогляданням вхідного колодязя, щоб помітити будь-що.

— Усе добре? — гукнула психолог до топографа. Ще секунду тому все було добре. Чому б щось мало змінитися?

Топограф різко буркнула у відповідь, наче погодилася зі мною. Ще кілька хвилин ми чули, як топограф топчеться на вузьких сходинках. Потім настала тиша, а потім почувся інший рух, в іншому ритмі, на жахливу мить здалося, ніби він іде від іншого джерела. Але потім топограф до нас озвалася:

— До цього рівня чисто!

Цього рівня. Всередині мене щось здригнулося від того, що моє бачення вежі досі не спростоване. Для нас з антропологом це був сигнал теж спускатися, поки психолог спостерігатиме.

— Час іти, — сказала психолог так недбало, наче відпускала клас після уроку.

Почуття, яке я не змогла до кінця розпізнати, пронизало мене, і на мить я побачила чорні плями в полі зору. Я так завзято рвонула за антропологом крізь рештки павутиння і висмоктані комашині оболонки в солонуватий холод цього місця, що ледь її не зіштовхнула. Останнє, що я побачила нагорі: психолог похмуро дивиться на мене, а позаду неї і дерева, й синява неба майже вицвіли проти мороку стін вхідного колодязя.

Внизу тіні присунулися ближче до стін. Температура впала, і звуки стали глухими, м’які сходинки поглинали наші кроки. Приблизно на глибині шести метрів під поверхнею землі прохід відкрився на нижній рівень. Стеля була висотою до трьох метрів, отже, над нами лежало ще добрих три метри каменю. Ліхтарик на автоматі топографа освітлював простір, але вона стояла до нас спиною, оглядаючи стіни, білуваті, позбавлені жодного оздоблення. Кілька тріщин свідчили хіба що про плин часу чи якийсь випадковий удар. Підземна частина здавалася такою ж за об’ємом, як і видима верхівка, що знову підкріплювало думку про єдину монолітну структуру, закопану в землю.

— Воно йде далі, — сказала топограф і спрямувала автомат у дальній кут, протилежний до входу, яким ми сюди потрапили. Там була кругла арка, і морок наводив на думку про сходи вниз, цей рівень вежі був не так поверхом, як сходовим майданчиком чи частиною надбудови. Топограф рушила в бік арки, тимчасом як я заглибилася у вивчення стін в світлі ліхтарика. Їх абсолютна пустота заворожила мене. Я спробувала уявити будівельника споруди, але не змогла.

Я знову пригадала обриси маяка, що їх я побачила в надвечір’ї першого дня в базовому таборі. Ми припустили, що ця споруда є маяком, тому що він був позначений на карті в цьому місці і тому що всі одразу визнали, що саме так мав би виглядати маяк. Насправді, топограф і антрополог відчули щось на кшталт полегшення, коли побачили маяк. Його присутність і на карті, і в дійсності переконала й упевнила їх. Крім того, розуміння функції маяка підбадьорювало їх.

Щодо вежі ми не мали подібних знань. Не могли повністю осягнути її обриси. Не мали уявлення про її призначення. І коли ми почали спускатися у вежу, ми усе ще не отримали від неї навіть жодної підказки. Скільки б не озвучувала психолог результати вимірів «верхівки» вежі, ці цифри поза контекстом не мали жодного сенсу. Чіплятися за них було формою божевілля.

— Вона кругла в перерізі, що видно по внутрішній поверхні стіни, а це передбачає високу точність при створенні будівлі, — сказала антрополог. Будівлі. Вона вже почала відступатися від думки про тунель.

Усі мої думки посипалися з мого рота, ніби остаточно звільняючи від стану, який мене перед тим охоплював:

— Але яке її призначення? І як таке може бути, що її немає на картах? Чи могла одна з попередніх експедицій побудувати її й приховати? — я запитувала й запитувала, не чекаючи на відповідь. Хоча жодної загрози поки не виявилося, здавалося важливим не допустити жодної миті тиші. Ніби пустота стін підживлювала тишу, і ніби щось могло виникнути в проміжку між нашими словами, якщо ми не будемо обачними. Якби я висловила ці побоювання психологу, вона б занепокоїлась, я знаю. Але я найбільше з усіх любила усамітнення, і я б сказала, що це місце цієї миті споглядає нас.

Я не встигла сформулювати питання, бо, на превелике полегшення антрополога, топограф раптом охнула.

— Погляньте! — сказала топограф, спрямувавши світло ліхтарика просто в арку. Ми поспішили до неї, присвічуючи своїми ліхтариками.

Сходи справді вели вниз, цього разу по плавній кривій, і сходинки були набагато ширші, але матеріал лишався той же. Приблизно на рівні плеча, десь на висоті півтора метра я побачила на внутрішній поверхні стіни те, що попервах прийняла за зелені повзучі стебла, які тьмяно поблискували, спускаючись нижче в пітьму. Раптом сплив безглуздий спогад про рослинний орнамент на стіні ванни в будинку, де ми жили з чоловіком. Поки я вглядалася, «стебла» набули виразності, і я побачила, що це написані курсивом слова, літери виступали зі стіни на п’ятнадцять сантиметрів.

— Світіть сюди, — сказала я і ступила повз них кілька кроків. Кров знову прилила мені до голови, у вухах зашуміло. Ціною надзусилля мені вдалося пройти ці кілька кроків. Я не можу сказати, що мене підштовхнуло, крім того, що я біолог, а це виглядало до певної міри органічним. Якби з нами була лінгвіст, я б поступилася їй.

— Не торкайся цього, чим би воно не було, — застерегла антрополог.

Я кивнула, але була надто зачарована відкриттям. Якби я відчула внутрішній поштовх торкнутися слів на стіні, я б не змогла стриматися.

Чи вразило мене, коли я наблизилася, те, що я розуміла мову, якою написані слова? Так. Чи сповнило мене змішане відчуття підйому і трепету? Так. Я намагалася придушити тисячі нових питань, які в мені спливали. Якомога спокійнішим голосом, зважаючи на важливість моменту, я прочитала від самого початку: «Де лежить гнітючий плід узятий з руки грішника я плодитиму сім’я мерців щоб розділити з червами що…»

Далі написане поглинула пітьма.

— Слова? Слова? — спитала антрополог.

Так, слова.

— З чого їх зроблено? — запитала топограф.

Хіба вони мають бути зроблені з чогось?

Світло, що падало на речення, тремтіло й похитувалося. «Де лежить гнітючий плід…» занурювалося то в тінь, то в світло, наче за його зміст розгорілася битва.

— Заждіть. Я мушу підійти ближче.

Справді мушу? О, так, я мушу підійти ближче.

З чого їх зроблено?

У мене навіть думки такої не було, хоча мала б з’явитись, я намагалася розібрати зміст речення, мені навіть не спало на думку взяти зразок матеріалу. Яке полегшення принесло це запитання! Воно допомогло мені подолати нав’язливе бажання читати далі, спускатися глибше в пітьму, продовжувати спуск, поки я не прочитаю все, що тут написано. Ті початкові фрази вже проникли в мою свідомість у несподіваний спосіб, упавши на родючий ґрунт.

Тож я ступила ближче, вглядаючись в слова: «Де лежить гнітючий плід…» Я бачила, що літери, зв’язані курсивним письмом, створені з того, що дилетанту могло здатися папоротеподібним мохом, але насправді швидше було грибом або якимсь іншим еукаріотичним організмом. Закручені волокна міцно прилягали одне до одного і росли просто зі стіни. Від літер віддавало глиною з легким відтінком зіпсутого меду. Цей маленький ліс погойдувався, майже непомітно, як водорості в легких океанічних течіях.

У цій мініатюрній екосистемі існували й інші елементи. Напівприховані зеленими волокнами, більшість цих створінь були прозорі, а формою нагадували крихітні долоньки, їхні «пальці» закінчувалися золотистими вузликами. Я нахилилася ближче, як дурепа, яка ніколи не вивчала біологію й не провела місяці на тренінгу з виживання. Хтось вклав мені в голову, що слова мають бути прочитані.

Це було нещастя — чи щастя? Порух повітря запустив процес, вузлики на літері «Д» вибрали цю мить, щоб раптово відкритися, і крихітні частинки золотистих спор випорснули назовні. Я відсахнулася й відчула, як щось потрапило мені в ніс, це було схоже на раптову хвилю запаху зіпсутого меду.

Ошелешена, я відступила подалі, залаявшись незгірше за топографа (тільки подумки). Мої природні інстинкти завжди наказували зачаїтися. Я вже уявила реакцію психолога на моє зараження, якщо я зізнаюся в цьому групі.

— Якийсь вид грибів, — врешті сказала я, глибоко вдихнувши, щоб опанувати голос. — Літери складені із плодових тіл.

Хто знає, чи це справді так? Це було найкраще припущення.

Певно, мій голос здавався спокійнішим, ніж мої думки в ту мить, тому що решта не завагалися з відповіддю. Жодного натяку в їхньому тоні на те, що вони побачили викид спор просто мені в обличчя. Я була так близько. Спори були такими крихітними, такими непомітними. Я плодитиму сім’я мерців…

— Слова? Із грибів? — тупо повторила за мною топограф.

— Не зафіксовано людської мови, яка б застосовувала такий метод письма, — сказала антрополог, — можливо, це спосіб комунікації тварин?

Я змусила себе розсміятись:

— Ні, тварин із таким способом комунікації не існує.

Якщо вони й були, я не змогла тоді пригадати їх назв, та й потім не змогла.

— Ти жартуєш? Правда, це жарт? — допитувалася топограф. Здавалося, вона готова спуститися до мене, щоб довести мою помилку, але вона не рушила з місця.

— Плодові тіла, — повторила я, наче в трансі, — утворюють слова.

Мене огорнув спокій. Суперечливе відчуття, наче я не могла — або не хотіла — дихати, було психологічним, а не фізіологічним. Я не помітила жодних фізичних змін, і на певному рівні це не мало значення. Я знала, що навряд чи в таборі був антидот від чогось настільки незвіданого.

Найбільше мене змусила зібратися інформація, яку я намагалася осмислити. Слова були складені з симбіотичних плодових тіл невідомого мені виду. Друге: викид спор зі слів означав: що глибше ми зайдемо у дослідженні вежі, то більше повітря буде сповнене потенційної зарази. Чи існувала причина відкривати цю інформацію іншим, якщо вона могла лише стурбувати їх? Ні, вирішила я. Можливо, з егоїзму. Було важливіше впевнитися, що вони не зіткнуться з прямою небезпекою до того, як ми повернемося з відповідним обладнанням. Будь-які інші дослідження залежали від екологічних та біологічних факторів, щодо яких (я все більше переконувалася в цьому) в мене були неправильні дані.

Я піднялася сходами на майданчик до решти. Топограф і антрополог дивилися очікувально, наче я могла сказати їм більше. Антрополог справді була на межі, вона не могла зупинити погляд ні на чому, він блукав і блукав. Можливо, варто було вигадати інформацію, яка б зупинила цей безкінечний пошук. Але що я могла їм сказати про слова на стіні, крім того, що вони або неможливі, або ненормальні, або і те, і те разом? Я б воліла, щоб то були слова написані невідомою мовою, принаймні було б менше таємниць до розгадування.

— Маємо повертатися нагору, — сказала я.

Я це радила не тому, що вважала найкращим способом дій, але тому, що хотіла обмежити їхній контакт зі спорами, поки не з’ясую, який довготривалий вплив це матиме на мене. Також я знала, що як простою тут трохи довше, можу пережити нав’язливе бажання спуститися сходами, щоб продовжити читання слів, а вони спробують мене фізично зупинити, і я не знаю, що тоді зроблю.

Жодна з двох не сперечалася. Але поки ми дряпалися назад нагору, я, хоча і була в такому замкнутому приміщенні, пережила мить запаморочення, миттєву паніку, впродовж якої стіни раптово набули вигляду плоті, наче ми йшли крізь глотку чудовиська.

Коли ми розповіли психологу про побачене і я запитувала початок речення, спершу здалося, що вона завмерла в дивно настороженій позі. Потім вона вирішила спуститися, щоб глянути на слова. Я вагалася, чи повинна застерегти її від цього. Врешті я сказала:

— Дивися на них тільки з верху сходів. Ми не знаємо, чи містяться в них токсини. Коли ми підемо туди знову, ми повинні вдягнути респіратори.

Принаймні вони нам дісталися у спадок від останньої експедиції, в запечатаному контейнері.

— Переобтяження від навантаження? — сказала вона, пильно глянувши на мене. Я відчула свербіж по всьому тілі, але нічого не сказала, нічого не зробила. Здавалося, решта навіть не завважили, що вона говорила. Тільки пізніше я зрозуміла, що психолог намагалася приборкати мене гіпнотичним навіюванням, призначеним для мене і тільки для мене.

Схоже, моя реакція була в проміжку допустимих відповідей, оскільки вона спустилася, а ми з нетерпінням чекали нагорі. Що б ми зробили, якби вона не повернулася? Власницький інстинкт пронизав мене. Я була вражена думкою, що вона може відчути таку саму потребу читати і підкориться їй. Хоч я і не знала, що означали слова, я хотіла, щоб вони щось означали, щоб я могла швидше відкинути вагання, і мої судження знову стали обґрунтованими. Ці міркування відволікли мене від думок про вплив спор на мій організм.

На щастя, решта двоє не мали бажання розмовляти, поки ми чекали, і за п’ятнадцять хвилин психолог незграбно виборсалася з вхідного колодязя на світло, блимаючи, ніби її зір погіршився.

— Цікаво, — сказала вона рівним голосом, наближаючись до нас і обтрушуючи павутиння з одягу, — ніколи раніше нічого подібного не бачила.

Сказане нею межувало з тупістю, схоже, я була не самотня щодо такої оцінки.

— Цікаво? — перепитала антрополог. — Ніхто раніше не бачив нічого подібного за всю історію світу. Ніхто. Ніколи. А ти називаєш це цікавим? — здавалося, зараз вона доведе себе до істерики. Поки топограф просто дивилася на них обох так, наче вони були прибульцями з космосу.

— Ти потребуєш, щоб я тебе заспокоїла? — запитала психолог.

Металевий тон її голосу змусив антрополога пробурмотіти щось непевне і втупитися в землю.

Я втрутилася в мовчанку з власним застереженням:

— Нам потрібен час усе обдумати. Нам потрібен час вирішити, що робити далі.

Звісно, я мала на увазі, що мені потрібен час — побачити, чи вплинуть на мене спори, які я вдихнула, так сильно, щоб зізнатися в тому, що сталось.

— Можливо, усього часу в цьому світі нам не вистачить — сказала топограф. Вона найкраще з усіх нас осягнула потенційні наслідки побаченого: ми всі могли опинитися в жахітті наяву. Але психолог знехтувала її словами й повернулася до мене:

— Час дійсно потрібен. Ми маємо провести решту дня в роботі над тим, для чого нас насправді сюди послали.

Тож ми повернулися до табору на ланч і там зосередилися на «звичайних речах», поки я продовжувала відстежувати усі зміни у власному тілі. Чи зараз мені надто жарко, чи надто холодно? Чи цей біль в моєму коліні — через стару рану, отриману в поході, чи це щось нове? Я навіть перевірила чорну коробочку, але вона лишалася незмінною. Нічого докорінно в мені не змінилося, і поки ми збирали зразки й показники безпосередньо біля табору — так ніби відходити надто далеко означало потрапити під контроль вежі — я поступово розслабилася і впевнила себе, що спори наразі ніяк на мене не вплинули… навіть попри знання, що інкубаційний період деяких видів може тривати місяці та навіть роки.

Гадаю, я просто придумала, ніби щонайменше наступні кілька днів буду в безпеці.

Топограф зосередилася над доповненням деталями й нюансами карти, складеної нашими попередниками. Антрополог відійшла на півкілометра перевірити залишки деяких машин. Психолог залишилася у наметі вносити до журналу нотатки. Певно, вона звітувала про те, що оточена ідіотками, або просто викладала кожну мить вранішнього відкриття.

Що ж до мене, то я провела годину, спостерігаючи за крихітною червоно-зеленою квакшею на тильній частині товстого й широкого листка, і ще одну — в спостереженнях за чорною райдужною бабкою, яка раніше не зустрічалася на рівні моря. Решту часу я провела на сосні, спостерігаючи в бінокль узбережжя і маяк. Океан я також любила, адже виявила, що споглядання океану заспокоює. Повітря тут було таке чисте, таке свіже, тоді як за межею світ був як усюди в наш час: брудний, розхристаний, недолугий — постійний рух, вічна війна з собою. Там я завжди відчувала, що моя робота складалася із марних спроб порятувати нас від того, ким ми були.

Біосферне багатство Нуль-зони виявлялося і в різноманітті птахів — від славок і дятлів до пеліканів і чорних ібісів. Також я могла трохи бачити солончакові озера, і моя увага була винагороджена миттєвою появою пари видр. Якоїсь миті вони озирнулися, і в мене виникло дивне відчуття, що вони бачать, як я за ними спостерігаю. Це відчуття я часто переживала в дикій природі: тварини були трохи не тим, чим здавалися, і я мала побороти це відчуття, щоб воно не вплинуло на мою наукову об’єктивність. Там було ще щось, воно натужно продиралося крізь очерети, але вже ближче до маяка і глибоко в заростях. Я не знаю, хто це був, скоро ворушіння рослинності припинилося, і я втратила його з поля зору. Я уявила, що це міг бути інший кабан, оскільки вони добрі пловці, й до того ж всеїдні, тому легко пристосовуються до різних середовищ життя і раціонів.

Загалом до сутінок ця стратегія зайняти себе власними справами спрацювала і ми заспокоїлися. Напруга трохи спала, і в обід ми навіть жартували.

— Хотіла б я знати, про що ти думаєш, — зізналася мені антрополог, а я відповіла:

— Ні, ти цього не хочеш.

Мої слова зустріли сміхом, що мене здивувало. Я не хотіла б чути їхні голоси у своїй голові, знати, що вони думають про мене, не хотіла знати їхні історії чи турботи. Чому ж вони хотіли моїх?

Але я геть не заперечувала проти товариського духу, який запанував між нами, хай навіть на короткий час. Психолог дала кожній з нас пива з ящика з алкоголем, який розв’язав нам язики настільки, що я незугарно висловила думку, що ми можемо триматися одна одної навіть після завершення місії. На той час я вже припинила перевіряти свої психологічні та фізіологічні реакції щодо впливу спор, і виявила, що ми з топографом порозумілися краще, ніж я очікувала. Антрополог, як і раніше, мені не подобалася, але переважно в контексті завдання, а не через те, що вона мені сказала. Я відчувала, що вона досі в польових умовах показує брак психологічної витривалості, як ті спортсмени, що добрі на тренуванні й негодящі у грі. Хоча навіть зголоситися на таке завдання означало неабищо.

Коли невдовзі після смеркання пролунав нічний стогін із солончаків, ми сиділи довкола вогнища. Спочатку ми відповіли йому в п’яній браваді. Чудовисько в солончаках здавалося нам чимось на кшталт старого друга порівняно з вежею. Ми були певні, що одного разу сфотографуємо його, складемо протокол поведінки, відмітимо його і призначимо йому місце в класифікації живих істот. Воно могло бути пізнане в той спосіб, у який вежа, як ми боялися, не могла. Але ми припинили відповідати, коли гучність його крику зросла настільки, що це скидалося на лють, наче воно знало, що ми його мавпуємо. Всі нервово розсміялися, і психолог сприйняла це як нагоду підготувати нас до наступного дня.

— Завтра ми повернемося в тунель. Ми спустимося глибше, вживши застережних заходів — одягнемо респіратори, як і передбачали. Ми перепишемо слова зі стіни і, сподіваюся, з’ясуємо, наскільки старий цей напис. Також, сподіваюся, ми з’ясуємо, наскільки глибоко тунель опускається. Пополудні ми продовжимо досліджувати ділянку. Повторюватимемо цей розклад, поки впевнимося, що достатньо знаємо про тунель та його роль в Нуль-зоні.

Вежа, а не тунель. Вона говорила так, ніби йшлося про дослідження покинутого торгового центру… і все ж щось в її тоні здавалося повторюваним.

Поки вона раптом не встала і не сказала два слова:

— Укріплення влади.

Миттєво топограф і антрополог біля мене обм’якли, їхні очі зробилися порожні. Вражена, я вдала те саме, сподіваючись, що психолог не помітить розбіжності. Я не відчула жодного поштовху до цього, але ми точно були запрограмовані входити в гіпнотичний стан у відповідь на ці слова, вимовлені психологом.

Її манера мови стала більш наполегливою, ніж за мить до цього, психолог говорила:

— Ви збережете спогад, що ми обговорювали кілька можливостей обстеження тунелю. Ви зрозумієте, що повністю згодні зі мною щодо найкращого способу дії. Ви будете відчувати спокій незалежно від власної думки про це рішення і будете зберігати спокій, коли повернетеся в тунель, хоча реагуватимете на всі подразники відповідно до вашої підготовки. Ви не будете діяти з надмірним ризиком.

Ви будете бачити структуру, зроблену з ракушняку і каменю. Ви будете повністю довіряти своїм колегам і продовжите відчувати прихильність до них. Коли ви вийдете зі стану навіювання, щоразу, як ви побачите птаха в небі, це викличе у вас сильне відчуття, що ви робите правильні речі в правильному місці. Я клацну пальцями, і ви втратите всі спогади про цю бесіду, але виконуватимете отримані вказівки. Ви відчуєте сильну втому і захочете повернутися у свої намети, щоб добре виспатися перед завтрашніми завданнями. У вас не буде снів. У вас не буде кошмарів.

Я дивилася просто перед собою, коли вона це казала, а коли вона клацнула пальцями, я скопіювала реакції решти двох. Не думаю, що психолог щось запідозрила, і я повернулася в свій намет, як решта повернулися в свої.

Тепер я мала нову поживу до роздумів, окрім вежі. Ми знали, що функція психолога була підтримувати баланс і заспокоювати нас у потенційно стресових ситуаціях, і частина цієї ролі полягала в гіпнотичних навіюваннях. Я не могла винуватити її за виконання цієї ролі. Але, побачивши неприхований перебіг процесу, я стурбувалася. Одна справа знати, що ти можеш отримувати гіпнотичні навіювання, й зовсім інша — переживати це в ролі спостерігача. Який рівень контролю вона могла на нас накласти? Що вона мала на увазі, коли говорила, що ми будемо думати про вежу як про зроблену із ракушняку і каменю?

Хоча найбільш важливим було те, що я здогадалася, як спори вплинули на мене: я стала нечутлива до гіпнотичних навіювань психолога. Тепер я стала кимсь типу підпільника щодо неї. Навіть якщо її цілі благі, я відчула хвилю жаху, подумавши про зізнання в своїй нечутливості до гіпнозу — особливо якщо це означало, що в мені все менше і менше працювали умовні рефлекси, сховані в нашій підготовці.

Тепер я приховувала не одну, а дві таємниці, й це означало, що я незмінно і безповоротно втрачала зв’язок з експедицією та її цілями.

Відчуження в усіх його проявах було не нове для таких місій. Я зрозуміла це при перегляді разом з іншими відеозаписів інтерв’ю по поверненні учасників одинадцятої експедиції. Щойно з’ясувалося, що вони повернулися до попереднього життя, їх забрали на карантин і розпитали про пережите. Цілком зрозуміло, що в багатьох випадках члени сімей самі подзвонили у відповідні інстанції, вирішивши, що повернення їхніх близьких неприродне й страшне. Всі папери, знайдені у повернених, конфіскувало наше начальство для перевірки і вивчення. Цю інформацію нам теж дозволили переглянути.

Ці інтерв’ю були досить короткими, в них усі восьмеро учасників експедиції оповіли ту саму історію. Вони не пережили ніяких незвичайних явищ у Нуль-зоні, не зняли ніяких незвичайних показників, не звітували ні про які незвичні внутрішні суперечності. Але через певний час кожен із них відчув потужне бажання повернутися додому і заповзявся зробити це. Жоден із них не міг пояснити, як вони подужали перетнути межу в зворотному напрямку, або чому пішли просто додому замість відзвітувати спершу власному начальству. Один по одному вони просто покинули експедицію, покинули свої журнали і подалися додому. Хтозна як.

У цих записах їхні обличчя здавалися дружніми, а погляди відкритими. Їхня мова була трохи млявою, але це був стан всеохопного спокою, подібний до поведінки сновиди, в якому вони перебували, відколи повернулися — навіть міцний, жилавий чоловік, який був за військового експерта, людина жвавої та діяльної вдачі. Що ж до їхнього ураження, я не могла проаналізувати жодного із восьми. Я розуміла, що вони сприймали світ крізь певну заслону, що вони говорили до інтерв’юерів наче звіддаля в часі й просторі.

Щодо паперів, то це достеменно були замальовки пейзажів Нуль-зони або короткі описи. Серед них були малюнки тварин або карикатури товаришів з експедиції. Проте на всіх було зображення маяка з певного ракурсу або його опис. Шукати прихований зміст у цих малюнках було те саме, що шукати його в природі, яка нас оточувала. Якщо він і був, розпізнати його міг тільки пильний очевидець.

На той час я прагла забуття, і шукала в цих непроникних, безбарвних обличчях, навіть у дорогому до болю, ознак милосердного звільнення. Смерті, яка не означала бути померлим.

2. ПРИЧАЩАННЯ

Вранці я прокинулася і відчула, що моя чутливість підвищилася настільки, що навіть грубий шмат брунатної соснової кори чи звичайний різкий політ дятла сприймався як невеличке відкриття. Задавнена втома від чотириденного переходу до базового табору нарешті залишила мене. Чи було це якимсь побічним впливом спор, чи просто наслідком доброго нічного сну? Я почувалася настільки оновленою, що це мене не турбувало.

Але моя розслабленість скоро минула через катастрофічні новини. Антрополог зникла, в наметі не лишилося її особистих речей. Гірше, на мій погляд, було те, що психолог виглядала враженою, ба більше — ніби вона не спала взагалі. Вона дивно мружилася, її волосся було розтріпане більше, ніж зазвичай. Я помітила грудки багна, присохлого до її черевиків. Вона оберігала правий бік, наче поранений.

— Де антрополог? — спитала топограф, поки я зволікала, намагаючись виробити власне розуміння подій. «Що ти зробила з антропологом?» — було моє невисловлене питання, яке, наскільки я знала, було несправедливим. Психолог не відрізнялася від себе учорашньої: те, що я викрила секрет її магічного шоу, не обов’язково означало, що тепер вона несе загрозу.

Несподівана відповідь психолога зупинила наростання паніки поміж нас:

— Я поговорила з нею пізніше, вчора уночі. Те, що вона побачила в цій… конструкції… знервувало її настільки, що вона не захотіла більше брати участі в експедиції. Вона вирушила назад до межі чекати евакуації. Вона взяла з собою частину звіту, тож наше начальство знатиме про наші здобутки.

Звичка психолога завжди демонструвати слизьку посмішечку в найменш слушну мить викликала в мене бажання дати їй ляпаса.

— Але вона лишила своє майно і навіть пістолет, — сказала топограф.

— Вона взяла тільки найнеобхідніше, щоб більше лишити нам, — включно із зайвим пістолетом.

— Гадаєш, нам знадобиться зайвий пістолет? — спитала я психолога.

Мені було справді цікаво. В певному сенсі я вважала психолога такою ж загадковою, як і вежа. Її наміри, її міркування. Чому б не вдатися до гіпнозу тепер? Можливо, навіть із нашими умовними рефлексами деякі речі неможливо навіяти, або вони слабшають від повторення, або їй просто не вистачило витривалості після подій минулої ночі.

— Ми не знаємо напевне, що нам знадобиться, — сказала психолог, — але нам точно не знадобиться антрополог, раз вона більше не може виконувати свою роботу.

Ми з топографом втупилися в психолога. Топограф схрестила руки на грудях. Нас готували до того, що доведеться ретельно спостерігати за нашими колегами в пошуку ознак раптового стресу або порушення свідомості. Можливо, вона думає, про що я думаю: в нас тепер з’явився вибір. Ми можемо прийняти пояснення психолога щодо зникнення антрополога або відкинути їх. Якщо ми їх відкинемо, цим ми скажемо психологу, що вона бреше, і тим самим відмовимося від її керівництва у вирішальний момент. Якщо ж ми спробуємо повернутися по власних слідах дорогою додому в надії перехопити антрополога і перевірити історію психолога… чи захочемо ми після цього повертатися до базового табору?

— Ми маємо продовжувати згідно з нашим планом, — сказала психолог, — ми мусимо дослідити… вежу.

Слово вежа в цьому контексті виглядало відвертим проханням моєї прихильності.

Топограф вагалася, наче протидіяла нічним навіюванням психолога. Це насторожило мене в іншому плані. Я не збиралася полишати Нуль-зону, доки не зможу дослідити вежу. Це переконання проникло в кожну мою частинку. І в цьому контексті я не могла навіть думки припуститися, що ми так скоро втратимо ще одного члена команди, і я залишуся наодинці з психологом. Не тоді, коли я була така непевна щодо неї, не тоді, коли я все ще не знала, який вплив на мене спричинив контакт зі спорами.

— Вона права, — сказала я, — ми маємо продовжувати місію. Ми можемо працювати й без антрополога.

Але мій погляд, спрямований на топографа, чітко показав обом, що згодом ми ще повернемося до питання щодо антрополога.

Топограф згідно кивнула і відвела погляд.

Психолог виразно зітхнула, виказуючи полегшення й водночас втому.

— Тож ми це владнали, — сказала вона і прослизнула повз топографа готувати сніданок. Раніше сніданок завжди готувала антрополог.

Біля вежі ситуація знову змінилася. Ми з топографом спакували достатньо їжі й води, щоб провести цілий день під землею. Ми обидві несли зброю. Ми обидві одягли респіратори, щоб захиститися від спор, хоча для мене це вже не мало значення. Ми обидві були в касках із прикріпленими на них ліхтариками.

Психолог зупинилась на траві перед вежею, трохи позаду нас. Вона сказала:

— Я охоронятиму вас тут.

— Від чого? — скептично запитала я. Не хотілося випускати психолога з поля зору. Я хотіла, щоб вона розділила з нами ризик досліджень, а не стояла нагорі, маючи над нами владу завдяки цій позиції.

Топограф також не була від того в захваті. Вона з благанням в голосі попросила (відчувалося, що вона дуже хвилюється):

— Ти б мала йти з нами. Утрьох безпечніше.

— Але вам потрібно знати, що вихід охороняється, — сказала психолог, пересмикуючи затвор на пістолеті. Я відмітила про себе, що різкий скрегіт відлунював довше, ніж очікувалося.

Топограф ухопилася за свій автомат міцніше, я бачила, як побіліли кісточки її пальців:

— Ти мусиш спуститися з нами.

— Немає жодного зиску від ризику йти вниз усім нам, — сказала психолог, і в її інтонаціях я розпізнала гіпнотичне навіювання.

Захват топографа на автоматі ослаб. Риси її обличчя на мить зробилися якісь невиразні.

— Ти права, — сказала топограф, — звісно, ти права. Тепер усе стало на свої місця.

Мене охопив напад страху, аж мурашки забігали по спині. Тепер було двоє проти одного.

Я обмірковувала це якусь мить, витримавши довгий пильний погляд психолога, що зосередила на мені всю увагу. В голові народився паранойяльний сценарій нічних жахів: ніби ми повертаємось, а вхід заблоковано, або психолог відстрілює нас по черзі, поки ми вибираємось назовні. Але ж їй багато разів траплялася така нагода за останній тиждень, поки ми спали вночі.

— Це не так важливо, — сказала я за мить, — ти для нас цінна, як нагорі, так і там, унизу.

Тож ми спускалися, як і раніш, під пильним поглядом психолога.

Перше, що я помітила на початковому рівні, ще до того, як ми потрапили у широкий вхідний колодязь, який спірально спускався вниз, до того, як ми знайшли слова на стіні… вежа дихала. Вежа дихала, і стіни, коли я підійшла торкнутися їх, відлунювали серцебиттям… вони були не з каменю, а з живих тканин. Ці стіни все ще були порожніми, але від них підіймалося срібно-біле фосфоресцентне світло. Перед очима в мене все попливло, і я важко осіла біля стіни; топограф була поруч, намагаючись мене підвести. Коли я нарешті встала, думаю, я тремтіла. Не впевнена, що можу словами передати значимість цієї миті. Вежа була в певному сенсі живою істотою. Ми спускалися в організм.

— Щось не так? — спитала топограф приглушеним через маску голосом. — Що трапилося?

Я схопила її долоню і притулила до стіни.

— Відпусти мене! — вона спробувала відсмикнути руку. Але я не відпустила.

— Відчуваєш це?

— Відчуваю що? Про що ти говориш? — звісно, вона була налякана. На її думку, я діяла нераціонально. Проте я наполягала:

— Вібрації. На кшталт ударів.

Я прибрала свою руку й відступила на крок. Топограф зробила довгий глибокий вдих і затримала руку на стіні.

— Ні. Можливо. Ні. Ні, нічого.

— А як щодо стіни? З чого вона?

— З каменю, звісно, — сказала вона. В світлі ліхтаря на моїй касці її затінене обличчя здавалося сплюндрованим, темрява підкреслювала її великі чорні очі, а маска створювала відчуття, ніби в неї немає носа і рота.

Я набрала повні груди повітря. Хотіла вивалити все одразу: що я була заражена, що психолог гіпнотизує нас значно частіше, ніж ми можемо уявити. Що стіни зроблені з живих тканин. Але я не стала. Натомість, я «підібрала все своє лайно», як казав мій чоловік. Я підібрала все своє лайно тому, що нам треба було йти вперед, а топограф не могла бачити те, що бачила я, не могла відчувати те, що відчувала я. Я не могла змусити її побачите це.

— Забудь, — сказала я, — просто на мить втратила орієнтацію.

— Слухай, нам зараз же треба повертатись нагору. Ти панікуєш, — відповіла топограф.

Нам всім казали, що в Нуль-зоні ми можемо бачити речі, яких немає. Я знала, вона думала, що саме це зі мною й трапилось.

Я підняла чорну коробочку на своєму поясі:

— Ні, не блимає. Ми в порядку.

Це був жарт, кволий, але жарт.

— Ти бачила щось, чого там немає, — не давала вона мені зірватися з гачка.

«Ти не бачиш, що там є», — подумала я.

— Можливо, — згодилася я, — але це не так важливо. Хіба це не частина всієї експедиції — звітувати? Можливо, те, що бачу я і не бачиш ти, важливе?

Топограф трохи повагалася.

— Як ти почуваєшся?

— Добре, — збрехала я. — Зараз я вже нічого не бачу, — я знову збрехала. Моє серце було наче звір, що потрапив у пастку грудної клітки і намагається вирватися звідти. Топограф тепер була оточена ореолом фосфоресцентного світла від стін. Нічого не змінилося. Мене не відпустило.

— Тоді продовжимо, — сказала топограф, — та лише якщо ти пообіцяєш повідомляти, коли знову побачиш щось дивне.

Пам’ятаю, я ледь не засміялась із цього. Дивне? На кшталт дивних слів на стіні? Написаних поміж маленьких угруповань створінь невідомого походження.

— Обіцяю, — сказала я. — І ти зробиш те саме для мене, правда ж?

Я перевернула усе з ніг на голову, змусила її відчути, що й вона від такого не застрахована. Вона відповіла:

— Гаразд, тільки не торкайся мене більше, інакше я тебе вдарю.

Я кивнула головою на знак згоди. Їй не подобалась думка, що фізично я сильніша за неї.

Після цієї сумнівної угоди ми продовжили рухатися по стравоходу вежі, тепер її глибини сприймалися як фільм жахів, сповнений такої неймовірної краси й біорізноманіття, що я не могла це до кінця сприйняти. Але я намагалась, як намагалася завжди, від самого початку своєї кар’єри біолога.

Коли мене хтось питає, чому я стала біологом, я завжди уявляю зарослий ставок на задньому дворі будинку, де я виросла. Це моє місце-якір. Моя мама була втомленою від життя художницею, яка хоч і досягла певного успіху, занадто захоплювалась алкоголем і переймалась через пошук нових клієнтів. Мій батько, бухгалтер з неповною зайнятістю, спеціалізувався на ризикових схемах швидкого збагачення, які, зазвичай, ні до чого не призводили. Жоден з них не міг довго зосереджуватися на одній справі. Інколи мені здавалося, що мене помістили в сім’ю, а не народили в ній.

В них не було ні бажання, ні мотивації чистити ставок, який формою скидався на нирку, хоча він був маленький. Невдовзі після того, як ми туди переїхали, трава на його берегах дуже розрослась. Запанувала осока та інші бур’яни. Низькі кущі підпирали паркан і продирались в усі його щілини. В стиках між плитками розростався мох. Застояна вода вкрилась жабуринням, і з кожним дощем підіймалася все вище. Бабки постійно патрулювали територію. Потім вселилися великі зелені жаби, скрізь було видно меткі безформні цятки їхніх пуголовків. Місце почали обживати водомірки та водні жуки. Замість того, щоб позбутися цього столітрового акваріума, як цього вимагали батьки, я випустила у ставок риб, і деякі з них навіть вижили після такого потрясіння. Інколи сюди прилітали чаплі та інші місцеві птахи, приваблені жабами, рибою та комахами. Якимось дивом там з’явилися й черепахи, хоча я не знаю, як вони туди потрапили.

Через місяці після нашого приїзду ставок перетворився на повноцінну екосистему. Я тихенько заходила через скрипучу дерев’яну хвіртку і споглядала усе це з проіржавілого садового стільця, який стояв у куточку. Хоча я дуже боялася втопитися, мені завжди подобалося бути біля води.

Вдома мої батьки займались звичною хатньою метушнею, якою займається решта людського світу, інколи це було дуже гучно. Але я з легкістю могла заховатись у своєму мікросвіті біля ставка.

Тож не дивно, що я перестала сприймати їхні марні нотації щодо мого постійного самозанурення, наче вони це робили, аби тільки показати, що вони тут старші. Вони нагадували мені, що я не мала достатньо (а швидше ніяких) друзів. Я цим не переймалася. Я могла заробляти тимчасовими підробітками. Коли я розповіла їм, що кілька разів переховувалась від шкільних задирак в ямі на занедбаному полі за школою, мов самітник — мурашиний лев, батьки нічого не відповіли. Коли я в черзі в їдальні «безпідставно» заїхала кулаком в обличчя дівчині, яка зі мною привіталася, батьки теж нічого не сказали.

Так ми і жили, замкнені у власних світах. Вони жили своїм життям, я — своїм. Найбільше мені подобалось удавати із себе біолога, але дуже часто вдавання приводить до перетворення на точну копію моделі, хоча б здаля. Я записала свої спостереження за ставком і розіслала в кілька журналів. Я могла відрізнити кожну жабку. Так, наприклад, Старий Стрибун дуже відрізнявся від Жахливого Стрибунця. Я точно знала, в який місяць у траві починає стрибати жаб’яча малеча. Я знала, які чаплі зимують і які — перелітні. Жуків і бабок було важче визначати — їхні життєві цикли важче збагнути, але я ретельно намагалась зрозуміти їх. Разом із тим, я утримувалася від книжок з екології чи біології. Я хотіла спершу самостійно здобути інформацію.

Наскільки я розуміла — єдина дитина і експерт в самотності — мої спостереження в цьому мініатюрному раю можуть тривати вічно. Я навіть сконструювала водонепроникний ліхтарик для водонепроникного фотоапарата і збиралася занурити цю вигадливу конструкцію в чорну воду, щоб зробити фотографію за допомогою тросика. Я не уявляю, чи могло це спрацювати, бо раптово в мене не стало розкоші вільного часу. Наше везіння скінчилося, і ми вже не могли дозволити собі сплачувати оренду. Нам довелося переїхати в маленьку квартирку, забиту маминими картинами, як на мене, більш схожими на шпалери.

Найбільшою травмою в моєму житті було хвилювання за ставок. Чи усвідомлять нові власники його красу і важливість залишити все як є, чи бездумно і жорстоко зруйнують, щоб возвеличити його споживацьку функцію?

Я так і не дізналась — не наважилася повернутись, хоча ніколи й не забувала, яким багатим було те місце. Все, що я могла, — дивитися вперед, користуватися вивченим зі спостережень за мешканцями ставка. Як би там не було, я ніколи не озиралася. Якщо фінансування проекту закінчувалося, чи досліджувану територію купували для забудови, я ніколи не поверталася. Існують такі смерті, після яких тобі вже не стане краще, існують зв’язки такі глибокі, що надламують щось всередині тебе.

Коли ми спускалися у вежу, я знову відчула, вперше за довгий час, дослідницький захват, знайомий з дитинства. Проте я також очікувала надлому всередині себе.

«Де лежить гнітючий плід узятий з руки грішника я плодитиму сім’я мерців щоб розділити із червами що…»

Сходинки вежі відкривалися нам, такі білуваті сходинки, наче зуби незбагненного чудовиська, що спіраллю занурюються вглиб, і ми продовжували спускатися, адже здавалося, що вибору в нас немає. Часом я хотіла мати такий же обмежений світогляд, як топограф. Тепер я знала, чому психолог прикриває нас, і я дивувалася, як вона витримує це, адже немає нікого, хто захистив би її від… будь-чого.

Перш за все, це були «усього лише» слова, і цього було досить. Вони виникали щоразу приблизно на тому самому рівні, ліворуч на стіні, і кілька разів я намагалася записати їх. Їх було забагато в тому сенсі, що вони з’являлися і зникали, тож відстежувати зміст слів означало йти хибною дорогою. Була одна домовленість, яку щойно уклали ми з топографом: фіксуватимемо фізичні характеристики слів, а от зйомка цього тривалого, безкінечного речення вимагає окремого завдання, іншого дня.

…щоб розділити із червами що зібралися в мороці й оточили світ владою власних життів поки із темних зал із інших місць створіння що повік не могли звиватися від нетерпіння тих небагатьох невидючих й невидимих…

Важко не зважати на речення, коли лиховісність цих слів відчувалася на дотик. Воно заражало наші власні речення, коли ми говорили, коли намагалися описати біологічну природу того, що обидві бачили. Або психолог хотіла, щоб ми бачили слова і спосіб їх написання, або приховувати фізичну реальність стін вежі було для неї надто важливим і виснажливим завданням.

Упродовж першого спуску в пітьму ми з топографом разом пережили дивні речі: повітря поступово ставало прохолоднішим і вологішим, і разом з падінням температури з’явилося щось схоже на солодкуватий присмак нектару. Ми також побачили крихітних створінь, схожих на долоньки, що мешкали між слів. Стеля виявилася вищою, ніж ми думали, і у світлі від наших касок, коли ми дивилися вгору, топограф розгледіла проблиски і завитки, немов сліди слимаків чи равликів. Маленькі купинки моху чи лишайнику плямами вкривали стелю, також тут зустрічалися крихітні прозорі створіння, схожі на печерних креветок, із міцними, гнучкими й довгими, наче ходулі, ногами.

Те, що бачила тільки я: стіни щохвилини здіймалися й опадали, коли вежа дихала. Кольори слів мінилися, як у кальмара. Також на відстані десяти сантиметрів над існуючими словами і десяти сантиметрів під ними проступали зображення попередніх слів, написаних тим же похилим письмом. Насправді, ці шари слів утворювали ніби водяні знаки, наче відбитки на стіні, бліді натяки на зелень або подекуди багрянець, вони були єдиним знаком того, що колись тут могли бути слова. Більшість, здавалося, повторювали основний напис, але деякі не повторювали.

Поки топограф знімкувала живі слова, я читала фантомні, щоб зрозуміти, наскільки вони можуть відрізнятися. Читати їх було складно — кілька тяжів, накладаючись один на одного, виникали, зникали і починалися знову. Я легко втрачала сліди окремих слів і фраз. Кількість цих письмен-привидів, які зблякли на стіні, вказувала на те, що процес тривав довгий час. Я не могла дати навіть приблизну оцінку в роках кожного «циклу», не знаючи значення його довжини. На стіні був ще один елемент комунікації. Я не була певна, що топограф його бачить. Я вирішила перевірити її.

— Упізнаєш це? — спитала я топографа, вказуючи на дещо подібне до решітчастих переплетень. Я спершу навіть не зрозуміла, що вони становили орнамент, який вкривав стіну вниз і вгору від фантомного письма, а основна частина йшла приблизно посередині. Це віддалено нагадувало зціплених між собою скорпіонів. Я навіть не знаю, чи я бачила текст в чистому вигляді. Наскільки я знаю, це міг бути декоративний орнамент.

На моє величезне полегшення, вона це бачила.

— Ні, не впізнаю. Та я не експерт, — сказала вона.

Почуття роздратованості посилилося, але це не було пов’язано з нею. Я не була потрібною для цього людиною, так само як вона, нам потрібна була лінгвіст. Ми могли дивитися на це плетиво до кінця віку, і найбільш оригінальна думка, яка в мене з’явилася: це нагадує гостру гілку твердого корала. Для топографа воно могло бути подібним на систему приток великої ріки.

Зрештою я змогла відновити кілька фрагментів письма, уривки деяких варіантів: «Як я маю спочивати коли беззаконня існує у світі… Господня любов сяє над кожним хто розуміє межі терпіння і дозволяє милосердя… Обрані служити вищій силі…» Якщо основний напис був чимось на зразок темної, незрозумілої проповіді, то для уривків не був характерний піднесений стиль.

Можливо, їх взято з якихось інших, довших записів, можливо, звітів учасників попередніх експедицій? Якщо так, то з якою метою? І за які роки?

Але всі ці питання я залишила на потім, щоб розібратися в цьому на світлі, на поверхні. Механічно, як голем, я просто знімкувала ключові фрази — навіть якщо топограф вважала, що я знімаю порожню стіну, або роблю нецентровані знімки основних слів із грибниці, щоб відсторонитися від думок про всі ці варіанти. Тоді як кривулі у центрі продовжували й продовжували бентежити: «…в чорній воді під нічним сонцем цей плід дозріє й у мороці який є мушлею золотою розчахнеться відкриваючи одкровення про згубну ніжність землі…»

Ці слова дивним чином мене руйнували. Я брала зразки, поки ми йшли, однак нерішуче. Всі ці зрізи, які я упихувала ножицями в пробірки, що вони мені скажуть? Небагато, як я відчувала. Часом розумієш, що природа речей не стане видимою під мікроскопом. Невдовзі серцебиття стало проступати крізь стіни так гучно, що я зупинилася одягти беруші — це мало приглушити звук. Я вибрала для цього мить, коли топограф на щось задивилася. Без масок, напівоглохлі з різних причин, ми продовжували спуск.

Це я мала побачити зміни, не вона. Але після години руху вниз, топограф зупинилася на сходинці піді мною.

— Чи не здається тобі, що слова на стіні стали… свіжіші?

— Свіжіші?

— Більш недавні.

Я просто дивилася на неї якусь мить. Я так призвичаїлася до ситуації, з усіх сил намагаючись вдавати безстороннього спостерігача, який просто описує деталі. Та я відчула, як ця важко завойована відстань раптово вислизає.

— Вимкни світло, будь ласка, — попросила я, вимикаючи й своє.

Топограф вагалася. Після вияву моєї імпульсивності мав минути певний час, поки вона знову почала мені довіряти, але все ж не настільки, щоб бездумно вимкнути світло і залишити нас обох у пітьмі. Та вона все ж зробила це. Правда в тому, що я зумисне лишила свій пістолет у кобурі на поясі, і вона могла пристрелити мене з автомата, одним плавним рухом потягнувши за ремінь і скинувши його із плеча. Це передчуття насильства не мало розумного пояснення і виникло в мене надто легко, наче мені його підкинули в голову сторонні сили.

В пітьмі серцебиття вежі знову вдарило по моїх барабанних перетинках, літери й слова сколихнулися, коли стіни здригнулися від подиху, і я побачила, що слова дійсно виглядають більш активними, кольори яскравими, зміна кольорів більш потужна, ніж я пам’ятала за попередніми рівнями. Це явище було навіть помітнішим, ніж якби слова були написані чорнильною ручкою. Яскравий, вогкий полиск нового.

Стоячи в цьому нестерпному місці, я сказала швидше за топографа, щоб привласнити це:

— Щось під нами пише ці слова. Щось під нами все ще продовжує писати ці слова.

Ми досліджували організм, в якому міг мешкати інший організм, який в свою чергу використовував інші організми, щоб писати слова на стіні. Це робило зарослий ставок із мого дитинства спрощеним, одновимірним.

Ми знову увімкнули ліхтарики. Я побачила страх в очах топографа, але також і дивну рішучість. Не уявляю, що вона побачила в моїх.

— Чому ти сказала «щось»? — запитала вона.

Я не зрозуміла.

— Чому ти сказала «щось», а не «хтось»? Чому б це не міг бути «хтось»?

Я просто стенула плечима.

— Дістань пістолет, — сказала топограф із відтінком презирства у голосі, який приховав якісь глибші почуття.

Я зробила, як вона сказала, адже це справді не мало для мене значення. Але з пістолетом в руках я почувалася більш ніж незграбно, ніби це була неправильна реакція на те, чому ми протистояли.

До цього місця керувала я, а тепер, здавалося, ми помінялися ролями, і суть нашого дослідження в результаті теж змінилася. Очевидно, щойно ми встановили новий порядок. Ми припинили фіксувати слова і організми на стіні. Ми ступали набагато м’якше, наша увага зосередилася на прочитанні пітьми перед нами. Ми говорили пошепки, наче нас могли підслухати. Я йшла першою, поки топограф прикривала мене зверху до поворотів, які вона натомість проходила першою, а я йшла слідом за нею. В жодному разі не йшлося про те, щоб повернути назад. Психолог, яка нас охороняла, з тим же успіхом могла бути за тисячу кілометрів від нас. Ми були заряджені нервовою енергією від усвідомлення того, що там під нами могла бути відповідь. Відповідь, яка живе і дихає.

Зрештою, топограф могла саме так думати про неї. Вона не могла чути або відчувати серцебиття в стінах. Але наскільки б далеко ми не зайшли, навіть я подумки не могла побачити того, хто пише ці слова. Все, що я могла бачити — те саме, що я побачила, коли зиркнула назад дорогою до базового табору: іскриста біла порожнеча. Єдине, що я знала — це не була людина.

Чому? Для цього була вагома причина — та, яку топограф зрозуміла ще через двадцять хвилин після нашого спуску.

— На підлозі щось є, — сказала вона.

Так, на підлозі щось було, і вже дуже давно. Сходинки були вкриті чимось подібним до нальоту. Я не стала зупинятися, щоб дослідити його, бо не хотіла нервувати топографа — я не була впевнена, що вона сама помітить це. Наліт вкривав сходи, починаючись від стіни ліворуч і закінчуючись за півметра до стіни праворуч. Це означає, що він мав ширину на сходах від двох з половиною до трьох метрів.

— Зачекай, я подивлюся, — сказала я, не зважаючи на її тремтячі пальці.

Я опустилася на коліно, налаштовуючи ліхтар на касці на вищу сходинку позаду себе. Топограф підійшла і стала дивитися через моє плече.

Наліт світився приглушеним золотим мерехтливим світлом, іноді зблискуючи червоними пластівцями, схожими на висушену кров. Здавалось, що вони частково віддзеркалюють світло, тож я торкнулася їх ручкою.

— Воно в’язке, як слиз, — сказала я, — близько сантиметра завтовшки.

Складалося таке враження, ніби по сходах тут щось ковзало.

— А що з тими мітками? — спитала топограф, нахилившись вперед, щоб показати. Вона говорила пошепки, що мені здавалося недоречним. Але щоразу, коли я помічала, що вона починає панікувати, мене це заспокоювало.

Певний час я досліджувала мітки. Тут щось ковзало, або щось тягнули, але, судячи з кількості нальоту, дуже повільно. Мітки, на які вона вказувала, були овальні, приблизно тридцять на п’ятнадцять сантиметрів. Шість із них були на сходах, у два ряди. Розводи всередині слідів були схожі на сліди джгутиків. За двадцять сантиметрів від слідів проходили лінії, які окреслювали їх. Ці дві хвилясті лінії то сходились, то розходились, як оборка на подолі спідниці. Крім того, ця «оборка» була ніби індикатором решти «хвиль», які невідома сила змушувала розходитись від центру міток. Найбільше це було схоже на смуги на піску після відпливу. Тільки ці лінії були більш брудні та розмиті, ніби намальовані вуглиною.

Це відкриття захопило мене. Я не могла відірватись від цих слідів, від малюнка джгутиків. Я уявляла, як ця істота могла урівноважувати ухил сходів, як геостабілізована камера врівноважується від ударів на шляху.

— Ти коли-небудь бачила щось подібне? — спитала топограф.

— Ні, — через силу відповіла я, а потім додала в’їдливо, — ніколи не бачила.

Деякі трилобіти, слимаки і черви залишають дещо подібні сліди, але вони абсолютно інші. Я була впевнена, що там, у зовнішньому світі, ніхто і ніколи не бачив таких складних і таких великих слідів.

— Що скажеш про ті? — топограф указала на сходинку трохи далі вгору.

Я направила ліхтарик і побачила щось схоже на відбиток черевика у нальоті.

— Просто слід однієї з нас, — так буденно у порівнянні. Так нецікаво.

Світло її ліхтаря почало кидатись із сторони в сторону, коли вона захитала головою:

— Ні, подивися, — вона вказала на мої і свої сліди. Цей відбиток належав комусь третьому і вів нагору.

— Ти маєш рацію, — відповіла я, — тут була інша людина, не так давно.

Топограф почала лаятися.

На той момент ми не подумали вишукувати інші сліди взуття.

Відповідно до записів, які нам показали, перша експедиція не звітувала ні про що надзвичайне в Нуль-зоні, лише про незайману, абсолютно дику природу. Після того, як друга й третя експедиції не повернулися і доля їхня лишилася невідомою, відправлення експедицій на деякий час призупинили. Коли ж знову розпочали, посилали ретельно відібраних добровольців, які хоча б могли уявляти повну міру ризику. Відтоді деякі експедиції були більш успішними, ніж інші.

Одинадцята експедиція була особливо складною — і складною особисто для мене з огляду на той факт, щодо якого я не була до кінця відвертою.

Мій чоловік був лікарем в одинадцятій експедиції. Він ніколи не хотів бути лікарем, завжди хотів працювати в невідкладній допомозі чи травматології. «Медбрат приймального покою в польових умовах», як він це називав. Його залучив до Нуль-зони приятель, який знав його ще з часів служби у військово-морському флоті, до того, як він перейшов на роботу в швидкій. Спершу він не згодився, не був певен, але з часом його переконали. Це спричинило безліч суперечок між нами, хоча ми й до того мали багато труднощів.

Я знаю, що будь-кому нескладно це дізнатися, але я сподіваюсь, що ви, читаючи мій звіт, вважатимете мене свідком об’єктивним і вартим довіри. Не тим, хто зголосився в Нуль-зону з якихось інших причин, не пов’язаних із цілями експедиції. І до певної міри це лишається правдою, і статус мого чоловіка як члена експедиції з багатьох причин не стосується моєї появи тут.

Але хіба могла Нуль-зона не вплинути на мене, навіть якби справа стосувалася тільки його? Однієї ночі, за рік по тому як він вирушив за межу, лежачи самотою в ліжку, я почула, що на кухні хтось є. Озброївшись бейсбольною битою, я вийшла зі спальні й увімкнула світло в усьому домі. Я побачила чоловіка поряд із холодильником, одягненого в експедиційний одяг. Він пив молоко, поки воно не почало текти йому на підборіддя і шию. І несамовито трощив рештки вечері.

Я оніміла. Могла тільки дивитися на нього, наче він був міражем, і якщо я ворухнуся або заговорю — він розвіється на порох або навіть менше, ніж на порох.

Ми сиділи у вітальні, він на дивані, я на стільці навпроти. Я мала бути на відстані від цієї мари. Він зовсім не пам’ятав, як вибрався з Нуль-зони, зовсім не пам’ятав подорожі додому. Він тільки слабко пригадував саму експедицію. В ньому був дивний спокій, який переривався тільки хвилинами глухої паніки, і коли я питала в нього, що сталося, в ці миті він визнавав, що його амнезія неприродна. Здавалося, він втратив також усі спогади про те, як наш шлюб почав руйнуватися задовго до нашої суперечки щодо його від’їзду в Нуль-зону. Зараз він уособлював ту відстороненість, в якій приховано або не так вже й приховано колись звинувачував мене.

Через якийсь час я не могла цього більше витримувати. Я здерла з нього одяг, запхала в душ, а потім затягла до спальні, сіла на нього й кохалася з ним. Я намагалася повернути залишки чоловіка, якого пам’ятала, який, на відміну від мене, був відкритим й імпульсивним, і завжди намагався бути в дії. Чоловіка, що був завзятим моряком, і щороку на два тижні виїздив із друзями на узбережжя кататися на човні. Тепер я не знайшла в ньому нічого зі згаданого.

Увесь час, що він був у мені, він дивився на моє обличчя з виразом, який свідчив, що він пригадує мене, але наче в тумані. Хоча на певний час це допомогло. Я зробила його більш реальним, що дало мені змогу прикидатися далі.

Але тільки на певний час. Він повернувся в моє життя всього на двадцять чотири години. Вони прийшли по нього наступного вечора, і коли я пройшла через довгий виснажливий процес отримання перепустки, я відвідала його в центрі спостереження незадовго до кінця. Це стерильне місце, де вони перевіряли його і безуспішно намагалися пробитися крізь його спокій і його амнезію. Він зустрів мене як старого друга — таку собі зачіпку, що надавала сенс його існуванню — але не як кохану. Зізнаюся, я прийшла через надію, що в ньому лишилася хоч іскра від того чоловіка, якого я знала раніше. Але більше я ніколи її не побачила. Навіть в день, коли мені сказали, що в нього виявили неоперабельний системний рак, мій чоловік дивився на мене з дещо спантеличеним виразом обличчя.

Він помер через шість місяців. За весь цей час я жодного разу не змогла зазирнути під цю маску, більше жодного разу я не знайшла в ньому чоловіка, якого знала. Ні в моїх особистих бесідах з ним, ні згодом, переглядаючи інтерв’ю з ним та іншими членами експедиції, що так само померли від раку.

Що б там не сталося в Нуль-зоні, він не повернувся. По-справжньому не повернувся.

Ми й далі спускалися в пітьму, і я мусила запитати себе, чи все це так само переживав мій чоловік. Я не знала, як моє зараження змінило все. Чи я проходжу той самий шлях, чи він знайшов щось цілковито відмінне? Якщо таке саме, чи відрізнялися його реакції, і як вони змінили те, що трапилося потім?

Доріжка слизу ставала дедалі товщою, і ми вже могли сказати, що червоні вкраплення були живими організмами, виділеними тим, що лежало внизу, бо вони звивалися у в’язкому шарі. Колір речовини посилився настільки, що вона нагадувала мерехтливий золотий килим, розстелений уздовж нашого шляху на якийсь дивний, але чудовий банкет.

— Чи не повернути нам назад? — мала б сказати топограф, або я мала б це сказати. А інша мала б відповісти:

— Давай за наступним рогом. Ще трішки далі, і точно повернемо назад.

Це було випробування крихкої довіри. Це було випробування цікавості й захоплення, яке йшло поруч зі страхом. Це було випробування — відмовимося ми від знання чи від безпеки. Здавалося, відчуття взуття на наших ногах, відчуття в’язкої рідини, крізь яку ми просувалися обережно, крок за кроком, затягувало нас, і хоча ми й продовжували рухатися, все, зрештою, завершиться знесиленням.

Якщо зайти занадто далеко.

Але потім топограф вкотре зазирнула за ріг і раптом відскочила просто на мене, відштовхнула мене назад, на сходинку вище, і я дозволила їй це.

— Тут, унизу, щось є, — прошепотіла вона мені на вухо, — ніби людина чи тіло.

Я не стала уточнювати, що тіло може бути людським.

— Це воно пише на стіні?

— Ні, воно притулене до стіни. Я тільки гляну, — її дихання під маскою стало швидким і поверхневим.

— Чоловік чи жінка? — спитала я.

— Я думала, що це людина, — сказала вона, ігноруючи моє питання. — Я думала, що це людина. Я думала, людина.

Тіло — це одна справа, але жодні тренування не могли підготувати нас до зустрічі з чудовиськом.

Але ми не могли піднятися назовні із вежі, не дослідивши спершу нову таємницю. Ми просто не могли. Я схопила її за плечі, змусила подивитися на мене.

— Ти сказала, це схоже на людину, яка сидить, притулившись до стіни. Це не те, за чим ми слідуємо. Це стосується інших відбитків взуття. Ти це знаєш. Ми можемо ризикнути і глянути, що воно таке, а потім ми підемо геть, нагору. Ми не підемо далі, байдуже, що ми знайдемо, я обіцяю.

Топограф кивнула. Сама думка про те, що все скоро скінчиться, що не доведеться йти глибше, підтримала її.

Витримай це останнє випробування, і ти скоро знову побачиш сонце.

Ми знову почали спускатися. Тепер сходинки виглядали надзвичайно слизькими, хай це навіть було через нашу знервованість, і ми йшли повільно, спираючись на чисту частину стіни праворуч, підтримуючи рівновагу. Вежа мовчала, затримала дихання, її серцебиття раптом стало повільним і далеким; або я просто чула, як кров гупає в мене у скронях.

Повернувши за ріг, я побачила постать і спрямувала на неї світло свого ліхтарика. Якби я ще хоч на мить завагалася, мені б нізащо не стало духу. Це було тіло антрополога, притулене до стіни ліворуч, її руки складені на колінах, голова схилена, наче в молитві, щось зелене витікає з рота. Одяг виглядав на диво розмитим, нечітким. Бліде золотисте сяйво виходило з її тіла, майже непомітне, я припустила, що топограф не змогла б його побачити зовсім. За жодних обставин я не могла припустити, що антрополог жива. Все, що я могла подумати: «Психолог брехала нам», і раптом тягар її присутності десь там нагорі, на сторожі входу, навалився на мене з нестерпною силою.

Я виставила долоню перед топографом, показуючи, що вона мусить стояти там, де є, за мною, а сама пішла вперед, освітлюючи собі шлях. Я пройшла повз тіло достатньо далеко, щоб упевнитися, що сходи під ним порожні, а потім поспішила нагору.

— Пильнуй, поки я огляну тіло, — сказала я.

Я не сказала їй, що я відчула слабке відлуння присутності, щось повільно рухалося там, набагато нижче за нас.

— Це таки тіло? — спитала топограф. Певно, вона чекала чогось дивнішого. Певно, вона чекала, що постать просто лягла поспати.

— Це антрополог, — сказала я і побачила, як від цього повідомлення напружилися її плечі. Без жодного слова вона протиснулася повз мене, стала просто за тілом, направивши автомат у пітьму.

Я обережно стала на коліна поруч із антропологом. Від її обличчя мало що лишилося, а всі рештки шкіри вкривав один великий опік. Її щелепа була зламана, ніби її хтось вирвав одним звірячим ривком, з неї точилася цівка зеленого пороху, який купкою осідав на грудях. На її руках, складених на колінах долонями догори, зовсім не залишилося шкіри. Її ноги здавалися злитими в одне ціле і наполовину розплавленими, один черевик пропав, а інший відкинуло до стіни. Навколо антрополога були розсипані скляні пробірки, як ті, що я принесла з собою. Її розтрощена чорна коробочка лежала за кілька метрів від тіла.

— Що з нею трапилось? — прошепотіла топограф.

Вона швидко нервово оглядалася на мене, стоячи на варті, наче те, що трапилося, досі не закінчилося. Наче вона чекала, що антрополог зараз повернеться до жахливого існування.

Я не відповіла їй. Все, що я могла сказати: «Я не знаю», ці слова були свідченням власної безпомічності або некомпетентності. Або і того й цього.

Я навела ліхтарик на стіну над антропологом. На певному проміжку письмо на стіні стало невпорядкованим, воно то залазило вгору, то зривалося вниз, поки досягло рівноваги.

…тіні безодні як пелюстки велетенської квітки що зацвіте всередині черепа й розпросторить думку за межі які людина спроможна знести…

— Гадаю, вона заважала творцю написів, — сказала я.

— І воно таке з нею зробило? — вона просто благала мене знайти якесь інше пояснення.

У мене іншого не було, тож я не відповіла, тільки повернулася до споглядання, поки вона стояла поруч і дивилася на мене.

Біолог не детектив, та я почала думати, як детектив. Я дослідила землю з усіх боків, спершу визначила сліди власних черевиків на сходах, потім сліди топографа. Ми затоптали початковий шлях, але напрямок все ж простежувався. Перш за все, створіння — на що б не сподівалася топограф, я не могла думати про нього як про людину — справді ошаліло. Замість рівних слідів ковзання слиз утворював вихори, закручені за годинниковою стрілкою, сліди «ніг», як я про них думала, раптово видовжилися і загострилися. Але на вершині вихра я побачила сліди черевиків. Я дістала черевик, обережно обійшовши докази сутички. Сліди черевиків всередині вихра справді залишила антрополог — і я змогла дослідити відбиток на стіні праворуч, наче вона притискалася до неї.

У моїй голові почала складатися картина, як антрополог сповзає в пітьму, щоб побачити творця надписів. Блискучі пробірки, розсипані навколо тіла, навели мене на думку, що вона хотіла взяти зразок. Але як це безглуздо і необачно! Такий ризик, при тому, що антрополог ніколи не виглядала для мене хороброю або нестриманою. Постоявши там хвилинку, я трохи піднялася вгору сходами, велівши топографу, яка нервувалася, лишатися на місці. Можливо, якби там було щось, що можна підстрелити, вона була б спокійнішою, але в нас були тільки витвори нашої уяви.

На десять сходинок вище, звідки ще було видно мертве тіло антрополога, я знайшла дві пари слідів черевиків, розташовані одна проти одної. Одна з них належала антропологу. Друга не належала ні мені, ні топографу.

В мені щось ніби зрушилося, а відтак стало на місця, я цілком відтворила картину подій. Серед ночі психолог розбудила антрополога, ввела в стан гіпнозу, разом вони ввійшли у вежу й спустилися сюди. В цьому місці психолог віддала антропологу гіпнотичний наказ, який, вона знала це точно, буде самовбивчим, і антрополог підійшла просто до створіння, яке писало слова на стіні, й спробувала узяти зразок — і, роблячи це, померла, можливо, у муках. Після цього психолог втекла, я впевнена, якби я ще трохи спустилася, я б не знайшла слідів її черевиків нижче цього місця.

Чи відчувала я жаль або співчуття до антрополога?

Слабка, упіймана, позбавлена вибору.

Топограф із нетерпінням чекала на мене:

— Що ти знайшла?

— Тут із антропологом була інша людина, — і я розповіла топографу власну теорію.

— Але навіщо психологу це робити? — запитала вона в мене. — Ми однаково планували спуститися сюди вранці.

Мені здалося, що я дивлюся на топографа з відстані в тисячу кілометрів.

— І гадки не маю, — сказала я, — але вона гіпнотизувала нас усіх, і не тільки, щоб заспокоїти. Можливо, ця експедиція має іншу мету, не ту, що нам повідомили.

— Гіпноз, — вона вимовила це слово так, наче воно цілком позбавлене змісту. — Як ти це знаєш? Як ти взагалі можеш таке знати?

Топограф виглядала обуреною — мною чи моєю теорією, я не могла сказати. Але я розуміла чому.

— Тому що я в невідомий спосіб стала до цього нечутливою, — відповіла я, — вона тебе й сьогодні гіпнотизувала, щоб бути впевненою, що ти зробиш свою справу. Я бачила, як вона це робить.

Я б хотіла зізнатися топографу — сказати, як саме я стала нечутливою — але вирішила, що це було б помилкою.

— І ти не зробила нічого? Якщо це навіть правда.

Принаймні вона розглядає можливість повірити мені.

Можливо, якийсь осад, якась непевність лишилися в її свідомості після цієї події.

— Не хотіла, щоб психолог знала, що не може гіпнотизувати мене.

А ще — я хотіла спуститися сюди знову. Топограф зупинилася на мить, міркуючи.

— Можеш вірити мені чи не вірити, але я вважаю, що коли ми піднімемося нагору, треба бути готовими до всього. Нам може знадобитися знерухомити чи вбити психолога, адже ми не знаємо, що вона намислила.

— Чому вона має щось намислювати? — спитала топограф. Це зневага в її голосі прозвучала — чи знову страх?

— Бо в неї можуть бути зовсім не ті накази, які отримали ми, — вимовила я, ніби пояснювала дитині.

Коли вона не відповіла, я прийняла це за знак, що вона почала розуміти мої доводи.

— Я піду першою, бо вона не має на мене впливу. А тобі потрібно одягнути оце. Вони можуть допомогти опиратися гіпнотичному навіюванню, — і я дала їй свої додаткові беруші. Вагаючись, вона все ж їх узяла.

— Ні, — сказала вона, — ми піднімемося нагору разом, одночасно.

— Це нерозумно, — відраджувала я.

— Мене це не обходить. Ти не піднімешся нагору без мене. Я не стану чекати тут у пітьмі, поки ти там усе залагодиш.

Я хвильку подумала й відповіла:

— Гаразд. Але якщо я побачу, що вона спробує тебе примусити, я її зупиню.

Або хоча б спробую.

— Якщо ти права, — відповіла топограф. — Якщо ти сказала правду.

— Все правда.

Вона відмахнулася від моїх слів:

— Що робити з тілом?

Чи означало це, що ми домовилися? Я сподівалася, що так. Або вона спробує відняти в мене зброю дорогою нагору. Можливо, психолог уже її підготувала на такий випадок.

— Антрополога ми залишимо тут. Ми не можемо обтяжувати себе, і до того ж не знаємо, які зараження ми можемо прихопити з собою.

Топограф кивнула. На щастя, вона не була сентиментальною. В тілі мало що лишилося від антрополога, і ми обидві це знали. Я з усіх сил намагалася не думати про останні хвилини антрополога, про жах, який вона мала пережити, виконуючи нав’язане їй завдання, навіть хоча воно означало її загибель. Що вона побачила? У що вона вглядалася перед настанням вічної пітьми?

Перед тим як повернути за ріг, я підняла скляну пробірку антрополога. В ній залишився тільки слід від густої, схожої на плоть маси, яка відсвічувала тьмяним золотом. Можливо, вона перед смертю таки взяла корисний зразок.

Поки ми підіймалися до світла, я намагалася відволіктися. Я знову і знову пригадувала свою підготовку, шукаючи зачіпку, найменшу крихту інформації, яка могла б прояснити наші відкриття. Але я нічого не знаходила, і могла нарікати тільки на свою легковажність, коли вирішила, що мені сказали про все, що буде використовуватися. Наголос завжди робився на наших власних здібностях і знаннях. Оглядаючись назад, я тепер бачила майже зумисне бажання все заплутувати і викривлювати під виглядом турботи про те, щоб не налякати нас або не збити з пантелику.

Карта була першим зразком дезорієнтації, бо чим іще є карта, як не способом одні речі наголосити, а інші приховати? Ми завжди покладалися на карту, запам’ятову-ючи всі подробиці. Інструктори, які лишилися для нас безіменними, муштрували нас довгих шість місяців щодо розташування маяка відносно базового табору, кількості кілометрів від однієї групи зруйнованих будинків до іншої. Від нас очікували, що ми самі дослідимо протяжність берегової лінії — майже завжди в контексті маяка, а не базового табору. Сама карта, її проміри, думка про її зміст стали зручною звичкою, яка заважала нам спитати, чому або навіть що.

Чому протяжність берегової лінії? Що може бути в маяку? Чому базовий табір розташований у лісі, оддалік від маяка, але біля вежі (якої, звісно, не існує на карті) — і чи завжди базовий табір був тут? Що ховається за картою? Тепер, коли я знала міру гіпнотичного навіювання, застосованого до нас, я виявила, що зосередженість на карті сама по собі могла бути стимулом, що запускає реакцію. І що ми не ставили питань через те, що були запрограмовані їх не ставити. Що маяк, справжній чи символічний, міг бути підсвідомим тригером для гіпнотичного навіювання і так само міг бути епіцентром того, що розширювалося і розповсюджувалося, щоб стати Нуль-зоною.

Мій інструктаж щодо екології цього місця хибував на таку саму обмежуючу зосередженість. Я провела багато часу, досліджуючи природні перехідні екосистеми, їх флору, фауну і взаємопроникання, яке я очікувала знайти. Але я також освіжила знання про гриби й лишайники, які тепер, у світлі слів на стіні, сприймалися моєю свідомістю як справжня мета усього цього дослідження. Якщо карта призначалася для того, щоб виключно відволікати, то екологічне дослідження повинно було у кінцевому результаті дійсно підготувати мене. Хіба що я була параноїком. Але якщо не була, це означало, що вони знали про вежу, можливо, завжди знали про вежу.

Від цього моя підозрілість зростала. Вони змусили нас пройти крізь виснажливі тренування з виживання та володіння зброєю, настільки виснажливі, що більшість вечорів ми одразу розходилися до своїх комірок й вкладалися спати. Навіть ті кілька випадків, коли ми тренувалися разом, ми все ж були розділені. Вони відняли наші імена на другий місяць, просто здерли їх із нас. Ми вживали тільки назви речей із Нуль-зони, і тільки в їх найширшому значенні. Це також форма відволікання від того, щоб ставити певні запитання, що можливе тільки для того, хто знає конкретні деталі. Але правильні конкретні деталі, а не те, наприклад, що в Нуль-зоні водиться шість видів отруйних змій. Згодна, це розширює світогляд, але я не мала наміру стояти осторонь навіть за найгіршого сценарію.

На той час коли ми були готові перейти межу, ми знали все… і ми не знали нічого.

Коли ми вийшли на поверхню, моргаючи на світло, здерли маски і вдихнули свіжого повітря, психолога там не було. Ми очікували майже будь-якого сценарію, але тільки не відсутності психолога. На якийсь час ми розгубилися, зависли в цьому звичайному дні, коли небо таке яскраво-блакитне, а дерева відкидають довгі тіні. Я вийняла беруші й зрозуміла, що зовсім не чую серцебиття вежі. В голові не вкладалося, як може співіснувати з цим повсякденним те, що ми побачили внизу. Це було так, ніби ми зашвидко піднялися на поверхню після занурення в морські глибини, і пам’ять про побачені створіння нас змінила. Ми просто оглядали усе довкола в пошуку психолога, впевнені, що вона ховається, і все ще сподіваючись, що знайдемо її, адже були певні, що вона має пояснення. Через якийсь час це перетворилося на нездорову зацикленість — обшукувати одну й ту саму ділянку навколо вежі. Але впродовж години ми просто не могли зупинитися.

Зрештою, я не могла більше відкидати правду.

— Вона пішла, — сказала я.

— Можливо, повернулася в базовий табір, — припустила топограф.

— Ти згодна, що її відсутність означає провину? — запитала я.

Топограф сплюнула на траву й уважно подивилася на мене.

— Ні, не згодна. Можливо, з нею щось трапилося. Можливо, їй потрібно було повернутися в базовий табір.

— Ти бачила сліди черевиків. Ти бачила тіло.

Вона ворухнула автоматом.

— Просто ходімо в базовий табір.

Я її зовсім не розуміла. Я не знала, як вона ставиться до мене — вороже чи просто насторожено. Те, що ми піднялися на поверхню, без сумніву, її підбадьорило, але мені вона подобалася розгубленою.

В базовому таборі вона втратила частину своєї рішучості. Психолога там не було. Але не тільки її: психолог забрала половину наших припасів і більше половини зброї. Або прикопала десь неподалік. Але тепер ми знали, що вона жива.

Тепер ви маєте зрозуміти, як я почувалася, як мала почуватися топограф: ми були вченими, ми тренувалися спостерігати явища природи і результати людської діяльності. Ми не тренувалися протистояти тому, що виглядало як потойбічне. В незвичайних ситуаціях сама присутність когось, хто виглядає, як ворог, насправді заспокоює. Ми підступили до меж чогось небувалого, і менше ніж за тиждень втратили не тільки лінгвіста (на межі), але й антрополога і психолога.

— Гаразд, здаюся, — сказала топограф, відкидаючи автомат і падаючи на стілець навпроти намету антрополога, поки я обшукувала його зсередини. — Я готова повірити тобі на сьогодні. Я повірю тобі, бо в мене просто немає вибору. Бо в мене немає кращих теорій. Що мені тепер робити?

У наметі антрополога жодних підказок не знайшлося. Жах від того, що з нею трапилося, все ще терзав мене. Бути присилуваною на щось самовбивче. Якщо я права, то психолог — убивця більшою мірою, аніж те, що врешті порішило антрополога.

Коли я не відповіла топографу, вона повторила вдруге, з притиском:

— То якого біса нам тепер робити?

Я вилізла із намету й відповіла:

— Перевіримо зразки, які я взяла, проявимо й переглянемо фотографії. А завтра, можливо, знову спустимося у вежу.

Топограф різко реготнула, намагаючись дібрати слова. Здавалося, її обличчя на мить напружилося, можливо у спробі подолати привид якогось гіпнотичного навіювання. Врешті вона видала:

— Ні, я в це місце більше не спущусь. І це тунель, не вежа.

— І що ж ти хочеш робити натомість? — спитала я.

Вона наче подолала якусь перепону — тепер вона говорила швидше, рішучіше.

— Ми повернемося до межі й чекатимемо на евакуацію. В нас немає ресурсів, щоб продовжувати, і якщо ти права щодо психолога, яка десь тиняється і щось намислила, навіть якщо так, це не впливає на ситуацію. Якщо ж ти помилилася, і вона вже мертва або поранена, бо на неї щось напало, нам теж слід забиратися звідси к бісовій матері.

Вона закурила сигарету, одну з небагатьох, що в нас були. Випустила з носа дві довгі цівки диму.

— Я не готова повертатися, — відповіла я, — ще не готова.

Навіть близько не готова, не зважаючи на те, що трапилося.

— Тобі тут більше подобається, дійсно подобається, правда? — запитала топограф, і в її голосі прорізався чи то жаль, чи то огида. — Ти вважаєш, що це триватиме довго? От що я скажу тобі, навіть на військових навчаннях, планованих для відтворення поганих наслідків, я бачила кращі шанси.

Нею керував страх, хай навіть вона була права. І я вирішила позичити в психолога тактику затягування.

— Давай глянемо на те, що нам вдалося добути, а потім вирішимо, що робити. Ти завжди можеш вирушити до межі завтра.

Вона знову затягнулася сигаретою, осмислюючи почуте. Межа була на відстані чотириденного переходу.

— Звучить справедливо, — сказала вона, на мить відтанувши. Я не сказала те, що подумала: насправді все могло бути не так вже й просто. Вона могла перетнути межу в зворотному напрямку лише в переносному розумінні, як мій чоловік, позбувшись всього, що робило її особою. Але я не хотіла, щоб вона почувалася так, наче шляху до відступу немає.

Я провела решту дня, розглядаючи зразки під мікроскопом, на саморобному столику біля свого намету. Топограф працювала з фотографіями в наметі, облаштованому як тимчасова проявна, гнітючий процес для того, хто звик до цифрових знімків. Поки знімки сохли, вона зайнялася рештками карт і документів, які залишилися в базовому таборі від попередньої експедиції.

Мої зразки виявилися невиразним безглуздям із незрозумілим завершенням. Клітини біомаси, яка утворювала слова на стіні, мали незвичну будову, але в допустимих рамках. Або ж вони надзвичайно вправно мімікрували під певні види сапротрофних організмів. Я подумки відзначила, що треба взяти зразок зі стіни просто під словами. Я не знала, як глибоко проникли гіфи, чи є якісь вузлові утворення під цими гіфами, які мають тільки сигнальну функцію.

Зразки тканин істот, схожих на долоньки, не піддавалися жодному поясненню, це було дивно, але нічого мені не дало — маю на увазі, що у зразку не було клітин, тільки суцільна бурштинова поверхня з вкрапленнями пухирців повітря. Водночас я припустила, що це забруднена проба або доказ того, що організм швидко розкладається. Інша думка прийшла мені надто пізно, щоб її перевірити: вдихнувши спори організму, я спричинила реакцію проби. Я не мала медичного обладнання, щоб пройти діагностику, яка могла б виявити подальші зміни мого тіла чи свідомості з часу зараження.

А ще був зразок із пробірки антрополога. Я залишила її наостанок з очевидних причин: топограф зробила зріз, поклала на предметне скло і записала, що вона побачила в мікроскоп.

— Чому? — запитала вона, — чому я роблю це замість тебе?

Я вагалася:

— Гіпотетично… може відбутися зараження.

Обличчя напружене, щелепи стиснуті.

— Гіпотетично, чому це ти можеш бути більш або менш заразною за мене?

Я стенула плечима:

— Нічого конкретного. Просто я першою знайшла слова на стіні.

Вона глянула на мене, наче я бовкнула нісенітницю, різко розсміялася.

— Ми влізли набагато глибше, ніж це. Ти правда вважаєш, що ці маски можуть нас вберегти? Від усього, що тут відбувається?

Вона помилялася — я вважала, що вона помилялася, але я не стала її виправляти. Люди спрощують і знецінюють дані з багатьох причин.

Більше не було про що говорити. Вона повернулася до своєї роботи, а я схилилася над мікроскопом зі зразком того, що вбило антрополога. Спершу я не зрозуміла, на що саме дивлюся, адже це було так несподівано. Це була нервова тканина — і водночас це не було схоже на жодну нервову тканину. Клітини були виразно людськими, але з певними невідповідностями. В першу мить я подумала, що зразок зіпсувався, але якщо так, то не через мене: запис топографа точно описував побачене мною, і поглянувши на зразок знову, вона підтвердила, що він не змінився.

Я мружилася в лінзи мікроскопа, піднімала голову, знову мружилася, наче я не бачила зразок правильно. Потім я всілася за нього і дивилася, поки зображення не перетворилося на набір кіл і карлючок. Чи правда зразок був людським? Чи він тільки прикидався людським? Я вже казала, були невідповідності. І як антрополог узяла зразок? Просто підійшла до створіння з ложкою для морозива і спитала: «Можна взяти шматок мозку на біопсію?» Ні, зразок походив із крайньої частини, чогось зовнішнього. Що означало, що це не могла бути нервова тканина, що вона однозначно не людська. Я знову почувалася загубленою, зовсім втраченою.

Топограф підійшла і кинула на стіл переді мною проявлені фотографії.

— Непотріб, — сказала вона.

Фотографії слів на стіні буяли ясними, розпливчатими кольоровими плямами. Всі решта фотографій, на яких було ще щось, окрім слів, відображали первісну пітьму. Кілька проміжних фотографій також були розфокусовані. Я знала, що причиною стало повільне, рівномірне дихання стін, які також виділяли тепло, чи якесь інше джерело викривлень. Ця думка привела мене до усвідомлення, що я не взяла проби зі стін. Я розпізнала в словах живі організми. Я знала, що стіни теж ними були, але мій мозок сприймав їх як нерухому частину будівлі. Навіщо брати з них зразки?

— Я знаю, — сказала топограф, неправильно витлумачивши мою лайку, — зі зразками теж не пощастило?

— Ні, взагалі не пощастило, — сказала я, втупившись у фотографії. — Що-небудь в картах чи паперах?

Топограф пирхнула:

— Жодної в біса зачіпки. Взагалі нічого. Крім того, що всі вони зациклилися на маяку — спостерігати маяк, піти на маяк, пожити в бісовому маяку.

— Так що в нас нічого немає.

Топограф це проігнорувала, запитавши натомість:

— То що нам тепер робити?

Було очевидно, що вона ненавидить це питання.

— Вечеряти, — відповіла я. — Прогулятися по периметру, щоб переконатися, що психолог не залягла у кущах. Подумати про те, що робитимемо завтра.

— Я скажу тобі, що ми завтра не робитимемо. Ми не повернемося в тунель.

— Вежу.

Вона зиркнула на мене.

Не було сенсу з нею сперечатися.

У сутінках знайомий стогін долинув з-над солончакових боліт, ми саме вечеряли біля багаття. Я майже не звернула на нього уваги, повністю захоплена їдою. Їжа здавалася такою доброю, навіть не знаю чому. Я її поглинала, натомість топограф вражено дивилася на мене. Мало чого ми могли сказати одна одній, а то й зовсім нічого. Розмовляти означало планувати, а нічого із запланованого мною її б не потішило.

Здійнявся вітер, почався дощ. Я бачила кожну краплю дощу настільки чіткою, як маленький багатогранний рідкий діамант, що мінився навіть у присмерку, я чула запах моря і уявляла, як котяться хвилі. Вітер був ніби живий, він увійшов у кожну клітинку мого тіла, він також мав землистий запах, принесений з очеретів на болотах. Я намагалася не зважати на зміни безпосередньо поруч із вежею, але мої чуття надто загострилися, стали надто тонкими. Я вже до цього звикла, але в такі хвилини я пам’ятала, що лише день тому я була кимось іншим.

Ми розподілили нічні чергування. Позбавити себе сну виглядало менш нерозсудливим, аніж дозволити психологу підкрастися до нас непоміченою, вона знала розміщення кожної пастки в огорожі периметру, а в нас не було часу їх перевстановити. Я дозволила топографу вартувати першою як жест доброї волі.

Посеред ночі топограф прийшла підняти мене на другу варту, але я вже прокинулася через грім. Вона нерадо подалася спати. Сумніваюся, що вона мені довіряла, я думаю, в неї просто вже злипалися очі після буремного дня.

Дощ посилився. Я не хвилювалася, що нас затопить — це були армійські намети й вони витримували будь-що, менше за ураган. Та в будь-якому разі я не збиралася спати, я хотіла відчути бурю. Тож я вийшла надвір, в бурхливу водну стихію, під удари поривчастого вітру. Я вже чула, як топограф посопує у наметі, вона, мабуть, спала й в гірших умовах. Тьмяне світло сигнальних ліхтарів блимало по краях табору, перетворюючи намети на трикутники тіней. Навіть пітьма здавалася мені більш живою, вона обіймала мене, наче щось матеріальне. І я б не сказала, що це була зловісна присутність.

Тієї миті я відчула, ніби підготовка, моє колишнє життя, світ, який я лишила позаду, — все було тільки сном. Ніщо з цього більше не мало значення. Тільки це місце було значимим, тільки ця мить, і не тому, що психолог загіпнотизувала мене. В полоні цих відчуттів я дивилася вдалину, на узбережжя, крізь нерівні вузькі просвіти між деревами. Там скупчилася ще більша пітьма, там злилися ніч, хмари й море. Щось понад мого розуміння, інша межа.

І крізь цю пітьму я побачила його: зблиск жовтогарячого світла. Тільки крихту світла, дуже далеко в небі. Це збентежило мене, поки я не зрозуміла, що світло має йти від маяка. Я почала вдивлятися: спалах рухався ліворуч і вгору і раптом зник, щоб за кілька хвилин з’явитися набагато вище, а потім зникнути назовсім. Я чекала повернення світла, але воно не з’явилося. З певних причин, що довше світло не з’являлося, то сильніше я непокоїлася, наче в цьому дивному місці світло — будь-яке світло — було знаком цивілізації.

Коли мій чоловік повернувся з одинадцятої експедиції, цілий день вирувала буря. Прозорий, наче сон, наче дещо напрочуд знайоме, був цей день: знайомі справи, але дивний спокій, навіть більш дивний за моє примирення з тим, що він має піти.

В ті останні тижні перед його експедицією ми затято сперечалися. Я штовхала його на стіни, жбурляла в нього речі. Будь що, аби пробитися крізь броню рішучості, яка, як я тепер знаю, могла бути нав’язана йому гіпнотичним навіюванням. «Якщо ти підеш, — сказала я, — можеш не повертатися, і не думай, що я стану чекати тебе тут, якщо таки підеш». Він люто засміявся і сказав: «О, а хіба ж ти чекала на мене увесь цей час? Хіба я уже повернувся?» На той час він цілком утвердився у своєму намірі, і відтоді кожна перешкода була для нього тільки підставою для грубуватих жартів — і це виглядало цілком природно, діяв він під гіпнозом чи ні. Це було притаманне йому — утвердитися в чомусь і йти до мети, незалежно від наслідків, дозволити поштовху стати нав’язливою потребою, надто якщо він думав, що докладається до справи, яка важить більше за нього. Це було однією з причин, що змусила його залишитися в морській піхоті на другий термін.

Наші стосунки певний час були хисткими через те, що він був компанійським, а я любила самотність. Раніше це було джерелом сили наших стосунків, але не тепер. Я не тільки вважала його привабливим, але й захоплювалася його впевненістю, відкритою вдачею, його потребою бути з людьми — я вважала, що це врівноважує мої власні якості. Також він мав добре почуття гумору, і коли ми вперше зустрілися у велелюдному місцевому парку, він подолав мою відлюдність, вдаючи, начебто ми — два детективи, які розслідують справу й прийшли сюди стежити за підозрюваним. І ми збирали відомості про життя людського вулика, який роївся довкола, та й власне про себе самих…

Попервах я мала виглядати для нього загадковою — моя стриманість, моя потреба в самотності — навіть після того, як він думав, що подолав увесь мій опір. Наче я була головоломкою, яку треба розв’язати, або він вважав, що одного дня пізнає мене краще, якщо проб’ється в якесь інше місце, якесь ядро всередині мене, де живе інша людина. Під час однієї з наших сварок він навіть зізнався, що своєю участю в експедиції він намагався показати, наскільки сильно я відштовхую його, хоча потім, присоромлений, забрав свої слова назад. Я сказала йому в лоб, щоб не було жодних недомовок: тієї особи, яку він із усіх сил намагається пізнати, просто не існує, я є такою, якою здаюся на перший погляд. І це ніколи не зміниться.

На початку наших стосунків я розповіла чоловікові про ставок, коли ми лежали в ліжку (а цим ми часто займалися). Він був захоплений, можливо, навіть думав, що за цим будуть ще більш цікаві одкровення. Він відкинув частини, у яких ішлося про самотнє дитинство, щоб повністю зосередитися на ставку.

— Я би на ньому човники пускав.

— А капітаном безсумнівно був би Старий Стрибун, — сказала я, — і все було б миленько й гарненько.

— Ні. Бо я знайшов би тебе — похмуру, вперту й зловісну. Надзвичайно зловісну.

— А я б вважала тебе легковажним і з усіх сил бажала б, щоб черепахи потопили твій човник.

— Якби й потопили, я б зробив інший, навіть кращий, і всім би розказав про зловісну дівчинку, що розмовляє з жабами.

Я ніколи не розмовляла з жабами, не люблю, коли тварин олюднюють.

— То що б змінилося, якби ми не сподобалися одне одному дітьми? — спитала я.

— О, ти б мені усім сподобалася, окрім цього, — вишкірився він. — Ти б мене забавляла, і я б усюди ходив за тобою. Без жодних вагань.

Тож ми пасували одне одному у свій дивний спосіб. Ми притягувалися, бо були різними і пишалися думкою, що це нас зміцнює. У цій вигадці ми знаходили так багато всього, впродовж такого довгого часу, і цей потік не вичерпувався аж поки ми не одружилися… а потім упродовж часу зруйнував нас у гнітючий своєю подібністю спосіб.

Але нічого з цього — ні добре, ні погане — не мало значення, коли він повернувся з експедиції. Я не ставила запитань, не наводила жодного з наших останніх аргументів. Того ранку, коли я прокинулась біля нього після його повернення, я знала, що наш час добігає кінця.

Я готувала йому сніданок, а за вікном лив дощ і небо розривала блискавка. Ми сіли за кухонний стіл навпроти прозорих розсувних дверей, що вели на заднє подвір’я. У нас була вражаюче ввічлива бесіда за сніданком з яєць і бекону. Він захоплювався формою нової сірої годівниці для птахів, яку я повісила; йому подобалося, як дріботить дощ по човну. Я спитала, як він почувається, і чи він виспався. Я навіть знову запитала про попередню ніч: чи була важкою подорож додому.

— Ні, — сказав він, — без проблем.

На його обличчі зблиснула згадка про його колишню усмішку, яка мене так дратувала.

— Скільки часу вона тривала? — спитала я.

— Ніскільки.

Я не могла зрозуміти його виразу обличчя, але у цій пустоті я відчувала щось жалобне, те, що залишалось всередині, прагло спілкуватися, але не могло. Мій чоловік, скільки я його знала, ніколи не був жалісливим чи меланхолійним. І це трохи мене лякало.

Він спитав, як проходять мої дослідження, і я розповіла про деякі нові розробки. В той час я працювала на компанію, яка розробляла природні матеріали для утилізації пластику та інших речовин, які не розкладаються. Це було нудно. Раніше я займалась польовими дослідженнями, які спонсорувались різними програмами та грантами. А ще раніше я була активним захисником природи і брала участь у протестах, на волонтерських засадах обдзвонювала спонсорів.

— А як твоя робота? — спитала я обережно. Я не знала, скільки ще зможу ходити по колу, готова в будь-який момент втекти від таємниці за перших її ознак.

— Ну, ти знаєш, — почав він так, ніби його не було лише кілька тижнів, а я була його колегою, а не коханою дружиною. — Ну, ти знаєш, як завжди — нічого особливо нового. — Він зробив великий ковток апельсинового соку. Він так смачно його пив, що на хвилину чи дві мені здалось, що в будинку не існує нічого, окрім цієї насолоди. Потім він буденно спитав про інші домашні зміни.

Пізніше ми сиділи на порозі, споглядаючи за стіною води, за калюжами, що утворюються в клумбах. Ми трохи почитали, повернулись додому і зайнялись коханням. Це було монотонне, бездушне злягання, приємне лиш тому, що погода сприяла нам. Якщо до того моменту я вдало прикидалася, то тепер не могла робити вигляд, що мій чоловік був повністю присутній.

Я знайшла для нього старий фільм про вітрильну регату, говорила ні про що. Він питав про якихось своїх друзів, але я не відповідала. Я ніколи їх не бачила. Вони ніколи не були мені друзями, я ніколи не заводила друзів — я отримала їх в комплекті з чоловіком.

Ми спробували пограти в настільну гру, сміялися із безглуздих запитань. Пробіли в його знаннях стали занадто очевидні, і ми зупинилися. Запала тиша. Він почитав газету і переключився на свій улюблений журнал під час перегляду новин. Або, можливо, він просто вдавав, що робить усе це.

Коли я прокинулась від денного сну на диванчику, дощ закінчився, а чоловіка поряд зі мною вже не було. Я намагалася не панікувати, коли перевірила всі кімнати і не знайшла його. Я вийшла на вулицю і нарешті побачила його поруч із будинком. Він стояв біля човна, який купив кілька років тому і який ми ніяк не могли помістити в гараж. Це був просто човен для прогулянок, лише сім метрів у довжину, але чоловік любив його.

Коли я підійшла і наші пальці сплелися, в нього був розгублений і спантеличений вираз обличчя, так, ніби він пам’ятав, що човен важливий для нього, але не пам’ятав чому. Він не помічав, що я була поряд, продовжував все з більшою бездумністю витріщатися на човен. Я майже відчувала, як він намагається згадати щось важливе; і тільки пізніше я зрозуміла, що це стосувалось мене. Він міг сказати мені щось життєво важливе, якби тільки згадав що. Так ми й стояли, і хоча я відчувала його тепло, важкість фізичної присутності і звук його рівного дихання, ми були далеко одне від одного.

Через певний час я більше не могла це терпіти: його відстороненість, мовчазне невизначене занепокоєння. Я відвела його в дім. Він не пручався, не намагався зупинити мене, чи подивитися через плече на свій човен. Думаю, саме тоді я і прийняла рішення. Якби він хоч озирнувся, якби хоч намагався пручатися, все могло бути інакше.

Коли він закінчував вечеряти, за ним приїхали: чотири чи п’ять машин без номерних знаків і фургон спостереження. Це не було вторгнення з окриками та зброєю. Навпаки, вони наближалися до нього з повагою, хтось навіть сказав би — з острахом: так зазвичай наближаються до бомби, яка ще не розірвалася. Він пішов без спротиву, а я дозволила їм забрати з мого дому цього чужинця.

Я б не змогла їх зупинити, та й не хотіла цього.

Останні кілька годин співіснування з ним у наростанні паніки переконали мене: що б не трапилось у Нуль-зоні, воно перетворило мого чоловіка на порожню оболонку, яка повністю функціонує на автоматі — щось абсолютно чуже. З кожним його нетиповим словом чи рухом пам’ять про людину, яку я знала, все більше віддалялася. І незважаючи ні на що, збереження цієї пам’яті було для мене важливе. Саме тому я подзвонила на номер, який він залишив мені на крайній випадок. Я не знала, що з ним робити, і не могла більше співіснувати поряд з ним, таким зміненим. Коли його забрали, я радше відчувала полегшення, а не провину за зраду. Що ще я могла зробити?

Як я і казала, я відвідувала його в центрі спостереження до самого кінця. Навіть під гіпнозом на тих записах інтерв’ю він не міг сказати нічого нового; хіба що від мене це приховували. Переважно я пам’ятаю постійний сум в його словах: «Я безкінечно довго йду стежкою від межі до базового табору. Це дуже довго, і я знаю, що зворотній шлях буде ще довшим. Зі мною нікого немає. Я зовсім один. Дерева насправді не дерева, птахи — не птахи, і я — не я, а щось, що йде безкінечно довго».

Це єдине, що я дізналась про нього після його повернення. Глибока і безкінечна самотність, ніби йому зробили подарунок, з яким він не знав, що робити. Подарунок, який був для нього отрутою і, зрештою, вбив його. Але чи вбив би він мене? Це питання засіло в мені відтоді, як я дивилась в його очі в останні хвилини, намагаючись прочитати його думки, але так і не прочитала.

Моя робота в стерильній лабораторії ставала дедалі одноманітнішою, і я все думала, що так нічого і не дізнаюсь про Нуль-зону, поки не потраплю туди. Ніхто не міг мені про неї розповісти, і ніщо не могло замінити цього знання. Тож за кілька місяців після смерті мого чоловіка я записалася добровольцем в експедицію до Нуль-зони. Ніколи раніше дружина члена одної експедиції не брала участі у наступній. Я думаю, мене взяли почасти для того, щоб подивитися, чи вплине на щось цей зв’язок. Я думаю, мене прийняли заради експерименту. Але знову ж таки, може вони від самого початку розраховували, що я запишусь.

До ранку дощ припинився і небо стало пронизливо-синім, майже зовсім без хмар. Лише соснові гілки, розкидані поверх нашого намету, брудні калюжі та повалені дерева на дорозі вказували на бурю минулої ночі. Сяйво, яке вдерлося в мої органи чуття, ширилось у мене в грудях, і я ніяк інакше не можу це пояснити. Всередині мене було сяйво — якийсь рій енергії, якесь очікування; те, що протистояло моєму безсонню. Чи було це частиною змін? Навіть якщо так, це не мало значення — я не могла боротися з тим, що відбувалося всередині мене.

Крім того, я розривалася між вибором: маяк чи вежа. Якась частина сяйва в мені хотіла негайно повернутись до темряви, але логіка, чи її відсутність, підказувала ніколи цього не робити. Кинутись назад у вежу, бездумно і без плану — це був би акт віри, схиблене рішення чи необачність. Нічого іншого за цим немає. Але тепер я знала, що минулої ночі хтось був у маяку. Якщо психолог шукала там прихисток і я зможу відстежити її, це дасть мені нове осяяння для подальших досліджень вежі. Це все здавалось мені дуже важливим — важливішим, ніж минулої ночі, адже кількість незвіданого зросла в десятки разів. Тож до моменту розмови з топографом я прийняла рішення на користь маяка.

Ранок приніс відчуття і запах свіжості нового початку, якого насправді не передбачалося. Топограф не хотіла повертатись у вежу, але й маяк їй теж був нецікавий.

— А ти не хочеш з’ясувати, чи там психолог?

Топограф подивилась на мене, ніби я несповна розуму.

— Місце на підвищенні з гарним оглядом навсібіч й ідеальною позицією для обстрілу? Місце, де, як нам сказали, залишилася зброя для експедицій? Я краще випробую долю тут. Якби ти була розумніша, зробила б те саме. Все, що ти можеш «з’ясувати» — що тобі не подобається стріляний отвір у голові. Крім того, вона може бути і в іншому місці.

Її впертість просто вбивала мене. Розділятись я не хотіла із суто практичних міркувань — хоча нам і справді казали, що попередні експедиції залишили зброю на маяку, я була впевнена, що залишившись без мене, топограф просто повернеться додому.

— Або маяк, або вежа, — сказала я, уникаючи гострих питань, — і краще нам знайти психолога перед поверненням у вежу. Вона бачила, що вбило антрополога, і знає значно більше, ніж сказала нам. Невисловлена думка: можливо, якщо мине день або два, що б не жило у вежі, повільно виписуючи слова на стіні, воно зникне або піде від нас настільки далеко, що нам його ніколи не наздогнати. Але це наводило на думку про тривожний образ безкінечної вежі, яка незліченними рівнями занурюється в землю.

Топограф схрестила руки на грудях:

— Ти справді цього не розумієш? Місію завершено.

Чи боялася вона? Чи я їй просто так не подобалася, що вона не могла погодитися? Яка б не була причина, її спротив сердив мене, як і зверхній вираз обличчя. В якусь мить я зробила те, про що тепер шкодую. Я сказала:

— Немає жодного зиску від ризику іти до вежі просто зараз.

Я гадала, що добре вдала інтонації психолога в одному з її гіпнотичних сигналів, але обличчя топографа здригнулося, наче вона на мить втратила орієнтацію. Коли воно прояснилося, його вираз свідчив: вона зрозуміла, що я спробувала зробити. Це було навіть не здивування, я щойно підтвердила той образ, який вона поволі формувала про мене. А я зрозуміла, що гіпнотичні сигнали працюють тільки з голосу психолога.

— Ти зробиш усе, щоб домогтися свого, правда ж? — сказала топограф, але непереборним фактом було те, що вона тримала автомат. Що за зброю мала я? І я сказала собі, що не бажаю, щоб смерть антрополога стала марною, тому й вибрала такий спосіб дій.

Коли ж я промовчала, вона зітхнула і втомлено сказала:

— Знаєш, я врешті збагнула це, проявляючи ці безглузді фотографії. Те, що мене найбільше непокоїть. Це не створіння в тунелі, не те, як ти поводишся і не те, що зробила психолог. Це автомат, який я тримаю. Цей бісів автомат. Я його розібрала, щоб почистити і виявила, що його так-сяк зляпали з деталей тридцятирічної давності. Ми не принесли з собою нічого сучасного. Ні одягу, ні взуття. Тільки старий мотлох. Уживаний непотріб. Увесь цей час ми жили в минулому. В чомусь на кшталт реконструкції. Але чому? Ти ж навіть не знаєш чому.

Вона насмішкувато пирхнула.

Це була найдовша її промова до мене. Я хотіла сказати, що це відкриття доволі посереднього рівня несподіваності в ієрархії наших відкриттів останніх днів. Але промовчала. Все, що мені лишалося — дипломатично промовчати.

— Ти побудеш тут, поки я повернуся? — спитала я.

Це було дуже важливе запитання, і мені не сподобалися ні тон відповіді, ні її швидкість.

— Як забажаєш.

— Не кажи того, чого не зможеш зробити, — попросила я. Я давно припинила вірити в обіцянки. В біологічні закони — так. У чинники довкілля — так. В обіцянки — ні.

— Замовкни, — сказала вона.

На цьому ми й розійшлися — вона лишилася сидіти на хисткому стільці з автоматом в руках, а я вирушила досліджувати джерело світла, яке побачила минулої ночі. У мене був наплічник із їжею і питвом, два пістолети, обладнання для збору зразків і один із мікроскопів. Чомусь я почувалася безпечніше, узявши мікроскоп із собою. Якась частинка мене, хоч як я умовляла топографа піти зі мною, раділа можливості досліджувати на самоті, бути незалежною від когось або за когось переживати.

Я кілька разів озирнулася, поки стежка не звернула вбік, а топограф усе ще сиділа, втупившись у мене, як відображення у кривому дзеркалі тієї мене, що існувала ще кілька днів тому.

3. ЖЕРТВУВАННЯ

Мене обійняв дивний настрій, коли я ішла самотою в мовчанні, проминаючи останні сосни і корені водних кипарисів, що стриміли над чорною водою, сірий мох, що вкрив усе довкола. Це відчувалося так, наче я йшла лісом, а в моїх вухах відлунила потужна й велична арія. Все було насичене відчуттям, купалося в ньому, і я більше не була біологом, я стала гребнем хвилі, що накочується і накочується на берег, але ніколи не розіб’ється. Я зовсім іншими очима подивилася на нюанси перехідних екосистем боліт, солончакових низин. Стежка перетворилася на вал, праворуч тяглися мутні від одноклітинних водоростей озера, ліворуч відходив канал. Нерівні протоки лабіринтом зміїлися серед очеретяного лісу на березі каналу, й острівці, оази із покручених вітром дерев виникали на певній відстані, як раптові відкриття. Скулені й почорнілі стовбури цих дерев вражали на тлі безкрайніх мерехтливих золотисто-коричневих очеретів. Дивне освітлення над цим ареалом, його непорушність, відчуття вичікування, привели мене в піднесений стан.

Утім, маяк стояв, а перед ним, як мені було відомо, лежали залишки селища, також позначені на карті. Переді мною простягалася стежка, завалена подекуди спотвореними, дивними на вигляд шматками твердого й вибіленого плавнику, віднесеного ураганом далеко від берега. У високій траві кишіли крихітні червоні коники, якими ласували всього лиш кілька жаб; витолочені проходи у траві позначали місця, якими велетенські рептилії після сонячних ванн сповзали назад у воду. Угорі хижаки обстежували землю в пошуках здобичі, їх політ був таким вивіреним, наче вони викреслювали в небі геометричні орнаменти.

У цьому коконі позачасся маяк здавався так само віддаленим, незалежно від того, скільки я йшла до нього, і в мене було досить часу подумати ще раз про вежу й нашу експедицію. Я відчула, що зняла із себе всю відповідальність в той момент, коли визначила, що елементи, знайдені у вежі, є частинами більшої біологічної єдності, байдуже, надземної чи підземної. Але усвідомлення істинної ваги цього осяяння на макрорівні могло зруйнувати мій дух, як лавина перемелює людські тіла.

Отже… що мені відомо? Які характерні деталі я знайшла? Певний… організм… на самоті пише живі слова на внутрішній поверхні стін вежі, і можливо, робить це дуже і дуже давно. Серед слів зародилися і розвинулися цілі екосистеми, залежні від них, оскільки вмирають, коли слова блякнуть. Але чи це було тільки побічним ефектом від правильно створених умов, поживного середовища? Це важливо передусім тому, що адаптації істот, які жили в словах, могли мені дещо розповісти про вежу. Наприклад, спори, які я вдихнула, які призвели до правдивого бачення.

Ця думка заскочила мене зненацька, серед розмитого колихання причесаних вітром болотних очеретів. Я припустила, що психолог гіпнотизувала мене, щоб я бачила у вежі будівлю, а не біологічний організм, а вплив спор зробив мене нечутливою до цього гіпнотичного навіювання. Але раптом процес більш складний? Раптом, що б це не значило, вежа теж здійснювала вплив — щось на кшталт захисної мімікрії, а спори дали мені імунітет до ілюзії?

З цього контексту виходило, що я маю мало питань і ще менше відповідей. Яку роль виконує Збирач? (Я вирішила, що потрібно дати ім’я тому, хто пише слова.) Яка мета фізичного «відтворення» слів? Чи справді слова мають значення, чи будь-які підійдуть? Звідки походять ці слова? Який взаємовплив між словами і Вежею-істотою?

Іншими словами: формою симбіотичної чи паразитичної комунікації між Збирачем і Вежею були слова? Збирач був посланцем Вежі чи початково існував незалежно від неї, потрапивши під її вплив пізніше? Без клятого зразка стіни Вежі я не могла навіть побудувати гіпотезу.

Це відкинуло мене назад до слів. «Де лежить гнітючий плід узятий з руки грішника…» Оси, птахи та інші тварини, що будують гнізда, часто використовують певний каркас, незамінну речовину чи матеріал для створення своїх будівель, прибавляючи будь-що зі знайденого безпосередньо поруч із гніздом. Це може пояснити позірно невпоряджену природу слів: вони були тільки будівельним матеріалом, і, можливо, саме через це наше начальство забороняло застосовувати високі технології в Нуль-зоні, адже їх могло використати в невідомий і руйнівний спосіб те, що заволоділо цим місцем.

Поки я споглядала, як лунь польовий пірнає в очерети і виринає назад із кролем у кігтях, нові ідеї просто вибухали в моїй голові. Перша — що слова — саме написання, їхня фізична сутність — були конче необхідні для добробуту чи то Збирача, чи то Вежі, чи їх обох. Я бачила зотлілі рештки такої великої кількості колишніх написів, що могла припустити, ніби діями Збирача керують якісь біологічні потреби. Цей процес міг бути складовою репродуктивного циклу Вежі чи Збирача. Можливо, Збирач залежить від Вежі і приносить їй якусь вторинну вигоду. Або навпаки. Можливо, слова неважливі, бо становлять тільки процес запліднення, який успішно завершиться, лиш коли ціла лівобічна стіна матиме безперервний ланцюжок слів по всій довжині. Всупереч моїм спробам противитися звучанню арії в голові, я пережила різке повернення до дійсності, обдумуючи ці можливості. Раптом я стала усього лиш людиною, що плентається через дику місцину зі знайомим природним ландшафтом. Було занадто багато змінних, недостатньо даних, до того ж мої основні припущення могли й не бути правильними. Наприклад, в усіх своїх варіантах я припускала, що ні Збирач, ні Вежа не були розумними, в сенсі не мали власної волі. Моя теорія розмноження в такому розширеному контексті все ж працює, але існують й інші можливості. Наприклад, у певних культурах і суспільствах велику роль відіграє ритуал. Як я тепер жадала почути думку антрополога, хоча й сама вже досягла певного розуміння у спорідненому науковому полі — вивченні соціальних комах.

Якщо ж це був не ритуал, я поверталася до мети комунікації — і цього разу йшлося про свідомість, а не про біологію. Що слова на стіні мали повідомити Вежі? Я мусила припустити, чи думала, що мусила, що Збирач не просто живе у Вежі, — він вибрався назовні, щоб зібрати ці слова, сприйняти їх без розуміння, а потім повернутися з ними до Вежі. Збирач в певному сенсі запам’ятовував їх, що є формою сприйняття. Вервечки слів на стіні були різновидом свідчення, принесеного Збирачем на розгляд Вежі.

Але можливість мислити навіть про частинку чогось колосального є обмеженою. Ти бачиш тінь, що нависла над тобою, і просто губишся в думках — почасти через паніку від усвідомлення розміру цього уявного левіафана. Я мусила залишити ці думки як є, розхристаними, аж поки зможу викласти їх на папері, побачити їх написаними, щоб почати виявляти справжній зміст. Нарешті маяк на горизонті збільшився. Його присутність гнітюче вплинула на мене, коли я виявила, що топограф мала слушність принаймні в одному: будь-хто на маяку за кілометр міг бачити моє наближення. І сяйво в моїх грудях — звісно, ще один наслідок дії спор — воно окреслювало мене, коли я ішла, і згодом я дісталася віддаленого поселення, яке показало мені, що я вже на півдорозі до маяка, і, здавалося, можу пробігти марафон. Я не довіряла цьому відчуттю. Я виразно відчувала, що мене обманюють.

Побачивши надприродний спокій учасників одинадцятої експедиції під час наших тренувань, я часто думала про невинні звіти першої експедиції. Нуль-зона була куточком дикої природи, що межував із військовою базою, — ще до тієї зловісної Події, яка оточила її межею тридцять років тому й стала причиною такої кількості незрозумілих випадків. Люди продовжували там жити, що прирівнювало цю землю до природного заказника, але їх було небагато, і вони були здебільшого нащадками рибалок. Їх зникнення могло здатися просто закономірним розвитком перетворень, що почалися покоління тому.

Коли Нуль-зона щойно виникла, була неясність і сум’яття, і це правда, що у світі небагато людей знали про її існування. Урядова версія наголошувала на тому, що через військові досліди й випробування стався природний катаклізм. Ця історія просочувалася в публічну сферу впродовж кількох місяців, й тут варто згадати жабку в теплій воді з відомого прислів’я: новини потрапляли в свідомість людей поступово, як частина загального щоденного медійного шуму, перенасиченого новинами про насування екологічних лих. За рік чи два ця тема цілком відійшла до прихильників теорій змови та інших маргіналів. На той час, коли я зголосилася брати участь в експедиції і отримала доступ до достовірної інформації про події, образ Нуль-зони в головах багатьох людей був страшною казкою, якою не хочеться надто перейматися. Якщо вони взагалі цим переймалися, адже існує безліч інших проблем.

Під час підготовки нам казали, що першу експедицію було відправлено через два роки після Події, коли вчені знайшли можливість здолати межу. Саме перша експедиція встановила периметр базового табору і накидала приблизну карту Нуль-зони, підтвердивши більшість опорних точок. Вони виявили первісну природу, позбавлену людського впливу. Вони знайшли те, що можна назвати надприродною тишею.

— Я відчув, ніби став водночас більш вільним і більш скутим, — сказав один із членів експедиції, — відчув, що можу робити що завгодно, поки не заважаю себе спостерігати.

Решта згадували про відчуття ейфорії й посилення статевого потягу, яке не мало пояснень і яке зрештою начальство визнало несуттєвим.

Якщо хто й відмітив аномалії у звітах, ці аномалії опинилися на маргінесах. З одного боку, ми ніколи не бачили журналів учасників експедиції, натомість нам надали довгі записи інтерв’ю. Як на мене, у цьому був натяк на уникання їхнього безпосереднього досвіду, хоча водночас я думала, що стала в дечому параноїком, не в клінічному сенсі. Деякі з них містили описи покинутих поселень, які мені здавалися суперечливими. Кількість наносів і рівень руйнації вказували, що це місце покинуте набагато раніше, ніж кілька років тому. Але навіть якщо хтось вловив цю хибу раніше, будь-які згадки про це було вилучено із записів.

Тепер я впевнена, що і мені, і решті експедиції надали доступ до цих записів з тієї простої причини, що не мало значення, чи знаємо ми цю засекречену інформацію. А отже, напрошувався лиш один логічний висновок: наше начальство з досвіду знало, що мало хто з нас повернеться назад (або й ніхто не повернеться).

Спустіле селище настільки злилося з природним краєвидом узбережжя, що я не помічала його, поки не підійшла впритул. Стежка пірнула в якусь западину, і там знайшлося селище, обрамлене жменькою покручених дерев. Із дванадцяти-тринадцяти хатин лиш кілька зберегли дахи, а стежка загубилася під розкришеними уламками пористого каміння. Деякі зовнішні стіни ще стояли, старе зогниле дерево вкривали плями лишайників, але більшість стін розвалилася, давши мені виключну можливість оглянути умеблювання: рештки стільців і столів, дитячі іграшки, зотлілий одяг, повалені на землю сволоки, що були вкриті мохом й оповиті ліанами. В цьому місці гостро пахло хімікатами і залишками мертвих тварин, що розклалися дощенту. Деякі з цих будинків із плином часу сповзли ліворуч в канал, і їхні оголені рештки скидалися на створінь, що намагаються виповзти на сушу. Усе разом справляло враження подій столітньої давнини, про які лиш віддалено нагадують ці залишки.

Але там, де була кухня, вітальня чи спальня, я побачила декілька незвичайно спотворених купин моху чи лишайнику, які піднімалися на метр-півтора у висоту. Рослинна маса утворювала подобу кінцівок, голови й тулуба. Здавалося, що матеріал розтікався під силою тяжіння і збирався біля підніжжя купин. Або мені це тільки примарилося.

Одна драматична сцена глибоко вразила мене: чотири купини, одна «стояча» і три ніби «сидячі» — в місці, що нагадувало вітальню, з кавовим столиком і кушеткою. Всі дивляться в одну точку в дальньому кінці кімнати, де лишилися лиш розкришені цегляні рештки вогнища і димаря. Несподівано запах лайма і м’яти пробився крізь запах плісняви й глею.

Я не хотіла домислювати цю сцену, її значення, чи уявляти елементи минулого, які вона представляє. Від цього місця не віяло спокоєм, тільки здавалося, ніби дещо лишилося нерозв’язаним — або досі триває. Я хотіла рушити далі, але спершу взяла зразки. Я мала документувати все, що знайшла, і фотографії було недостатньо, зважаючи на те, як вийшли попередні. Я відрізала шмат моху з «лоба» однієї з купин. Я зібрала відщепи дерева. Я взяла зіскоби тканин мертвих тварин — знайденої лисиці, скрюченої і висохлої, а заразом і якогось щура, який, мабуть, помер день чи два тому.

Якраз після того, як я залишила селище, трапилася ця дивна річ. Я намагалася розгледіти дві лінії, що раптово виникли і стали наближатися до мене через канал, розрізаючи воду. Від бінокля не було користі, бо вода була непрозора через сонячні відблиски. Видра? Риба? Щось інше? Я витягла пістолет.

Потім із води вискочили дельфіни, і це було таким же зсувом сприйняття, як і перший спуск у Вежу. Я знала, що дельфіни час від часу запливають сюди з моря, пристосувавшись до прісної води. Але коли мозок налаштований на певне коло можливостей, дивує будь-яке пояснення, яке виходить за ці межі. А потім сталося дещо несподіване. Коли вони проминали мене, найближчий звернув трохи вбік і втупився у мене очима, які в ту коротку мить не здалися мені схожими на очі дельфіна. Вони були до болю людські, майже знайомі. За секунду цей погляд зник, вони знову занурилися, і в мене не було жодної можливості перевірити, що саме я побачила. Стояла і дивилася, як подвійна лінія розчиняється в каналі, зникає в напрямку зруйнованого селища.

Раптом з’явилася неспокійна думка, що світ природи навколо мене став різновидом маскування.

Трохи збентежившись, я продовжила шлях до маяка, який зараз виявився довшим і навіть важчим, ці чорно-білі смуги й червоний верх робили його в певному сенсі владним. Поки я не дістануся точки призначення, в мене не буде укриття. Я буду вирізнятися для будь-кого і будь-чого, що спостерігає за мною з цієї висоти, як дещо неприродне посеред цього краєвиду, дещо стороннє. Можливо, навіть вороже.

Коли я дісталася маяка, був майже полудень. Дорогою я регулярно їла і пила воду, і все ж вимоталася, можливо, мене виснажив брак сну. Крім того, останні триста метрів до маяка я йшла у великій напрузі, пам’ятаючи застереження топографа. Я витягла пістолет і тримала його дулом вниз при боці, хоча це було ніщо проти потужної нарізної зброї. Я весь час дивилася то на маленьке віконце, розташоване рівно на половині висоти окільцьованої чорним і білим стіни маяка, то на велике оглядове вікно на верхівці, готова реагувати на кожен порух. Маяк розташувався безпосередньо перед вершиною дюни, схожої на обернену до океану вигнуту хвилю, за якою починався пляж. Зблизька маяк справляв стійке враження укріплення — факт, лукаво випущений при нашій підготовці. Враження, яке виникло ще на віддалі, міцніло в мені, адже уздовж стежки на півкілометра росла тільки довга трава, жодних дерев — я бачила лиш старі пні. Ще за десять кілометрів до маяка я витягла бінокль і роздивилася триметрову стіну, що кільцем охопила маяк з боку суходолу, і ця стіна точно не була частиною початкової конструкції. З боку моря над обваленою дюною здіймалося інше укріплення, ще товще на вигляд, зверху посипане товченим склом, а підібравшись ближче, я розгледіла бійниці, що лежали на лінії прямої видимості для гвинтівок. Була загроза, що все це обвалиться уздовж схилу на пляж, але цього поки не трапилося — хто б це не зводив, він глибоко заклав фундамент споруди. Здавалося, колишні захисники маяка відбивали атаку з моря. Мені не подобалася ця стіна — вона була доказом дуже особливого виду безумства.

А ще хтось знайшов час і натхнення спуститися на мотузці з даху і прикріпити зазубрені уламки скла суперклеєм чи іншим з’єднувальним матеріалом. Ці скляні ножі починалися вище нижньої третини маяка і вкривали стіну до передостаннього поверху, де за склом розмістився сигнальний вогонь. В цій точці розташувався металевий комір, що стирчав майже на метр, і цей оборонний елемент був посилений іржавим колючим дротом. Хтось відчайдушно намагався відвадити когось іншого. Я подумала про Збирача і слова на стіні. Я подумала про те, як записи останньої експедиції фокусувалися на маяку. Не зважаючи на ці суперечливі елементи, я була рада нарешті дістатися цієї вогкої, прохолодної стіни навколо частини маяка, оберненої до суходолу. З такого кута ніхто не міг би мене пристрелити ні з верхівки, ні з вікна посередині стіни. Я минула перше кільце оборони. Якщо психолог усередині, на цей час вона відмовилася від насильства. Обернена до суходолу захисна стіна була зруйнована, що свідчило про роки забуття. Велика неохайна діра вела до парадного входу в маяк. Вхідні двері було знесено із завіс і тільки шматки дерева усе ще висіли на заіржавілих петлях. Лоза в багряних квітах оплела стіну маяка і обвила рештки дверей ліворуч від входу. Це створювало затишок, хоч би яке страхіття не трапилося раніше у цьому місці.

Втім, пітьма за спиною викликала в мене насторогу. Із плану поверхів, побаченого під час підготовки, я знала, що нижній поверх маяка має три зовнішні кімнати, ліворуч розмістилися сходи нагору, а праворуч розташовані кімнати з виходом на заднє подвір’я і щонайменше одне велике приміщення. Безліч місць, щоб заховатись. Я підібрала камінець і вкинула його всередину крізь понівечені двері так, що той покотився. Він цокав і крутився на кахлях підлоги, аж поки зник з очей. Я не почула жодного іншого звуку, жодного руху, навіть натяку на дихання — крім мого власного. Зі зброєю напоготові, я увійшла якомога тихіше, ковзаючи ліктем по стіні ліворуч у пошуку входу на горішні сходи.

Зовнішні кімнати на першому поверсі маяка стояли порожні. Звук вітру приглушили товсті стіни, тільки два маленькі віконечка на вхідній стіні пропускали всередину трохи світла. Я ввімкнула ліхтарик. Коли очі призвичаїлися, відчуття запустіння й самотності тільки зросло. Лоза з багряними квітами, нездатна рости у мороці, лишилася на вході. Стільців не було. Підлогову плитку вкривали бруд і уламки. В зовнішніх кімнатах не лишилося жодних особистих речей. Посередині великого відкритого майданчика я побачила сходи. Ніхто не стояв на сходинках і не дивився на мене, але було відчуття, що хвилиною раніше там хтось міг бути. Перед тим як обстежувати задні кімнати, я хотіла піднятися на верхівку, але потім передумала. Краще думати як топограф із її військовою підготовкою, й очистити приміщення тепер, навіть якщо хтось може увійти через передні двері, поки я буду всередині. Задні кімнати виглядали геть інакше, ніж передні. Моя уява могла відновити те, що тут сталося, лиш приблизно, узагальнено. Міцні дубові столи були перевернуті й складали грубу захисну барикаду. Деякі зі столів були пробиті кулями, інші підплавлені та посічені автоматними чергами. За уламками столів темні плями — сплесками поперек стін і патьоками на підлозі — свідчили про неймовірне й нагле насильство. Усе вкривав пил, усюди стояв холодний плаский запах повільного занепаду, я бачила мишачий послід і по кутках — давні сліди від ліжок… хоча хто міг спати посеред такого безладу й різні? Між тим, хтось вирізав свої ініціали на одному зі столів: «Тут був Р. С.» Ці позначки мали новіший вигляд. Певно, треба бути геть товстошкірим, щоб вирізати свої ініціали на пам’ятнику війни. Але тут сморід бравади заглушав дихання жаху.

Сходи чекали на мене, тамуючи наростаючу в мені нудоту, я попрямувала до них і стала підніматися. Тут я сховала пістолет, бо мусила балансувати рукою, але як би я хотіла мати автомат топографа! З ним я би почувалася безпечніше.

Це був дивний підйом, геть протилежний до мого спуску у Вежу. Тьмяне світло на сіруватій внутрішній поверхні стін було кращим за фосфоресцентне світіння Вежі, але я знайшла інше, що нервувало мене так само сильно, хоча й в інший спосіб. Знову криваві плями, переважно широкі смуги, наче кілька людей в спробі втекти знизу, від нападників, стекли кров’ю. Іноді краплі крові. Іноді бризки.

На цих стінах теж були написані слова, але геть не подібні на слова у Вежі. Переважно ініціали, трохи непристойних картинок і кілька фраз більш особистого характеру. Деякі довші натяки на те, що могло тут відбутися: «Чотири коробки їжі, три коробки медичних препаратів і питна вода на п’ять діб за умови економії, вдосталь набоїв для всіх за потреби». А ще — зізнання, які я тут не записую, але вони мали ту вагу й відвертість, яка буває лиш у записах безпосередньо перед тим, а то й в ту саму мить, коли людина вважає себе мертвою. Так багато потреб, так багато треба сказати — і все зведено до кількох скупих слів. Знайдені на сходах речі… відкинутий черевик… магазин від автоматичного пістолета… кілька запліснявілих пробірок зі зразками давно зіпсутими, а то й перетвореними на затхлу рідину… розп’яття, що виглядало здертим зі стіни… дошка для записів, дерев’яна її частина набрякла водою, а металева — червона від іржі… і найгірше з усього — напівзотлілий іграшковий зайчик із обтріпаними вухами. Можливо, щасливий талісман, який таємно взяли в експедицію. В Нуль-зоні не було дітей відколи опустилася межа, наскільки я знаю. Приблизно на півдорозі я вийшла на сходовий майданчик, який мав бути в місці, де я вперше побачила зблиск світла минулої ночі. Панувала тиша, наді мною не чулося навіть натяку на рух. Світла стало більше, оскільки тепер вікна були й праворуч, і ліворуч. Тут кривавий дощ раптово закінчився, хоча в стінах виднілися кульові отвори. Гільзи засипали підлогу, але хтось викроїв хвилинку, щоб змести їх під стіни, лишивши прохід до сходів майже чистим. Ліворуч лежав стос пістолетів і автоматів, деякі з них давні, деякі зовсім не армійські. Важко було сказати, чи користувався ними хтось недавно. Обдумуючи сказане топографом, я гадала, чи наткнуся на ґвер чи якесь подібне непорозуміння. Між тим, тут були тільки пил і пліснява, а крихітне квадратне віконечко виходило на пляж і очерети. Навпроти нього на цвяху висіла вицвіла фотографія в зламаній рамці. Брудне скло тріснуте і наполовину вкрите плямками зеленої плісняви. На чорно-білому фото двоє чоловіків стоять біля підніжжя маяка, поруч з ними — дівчинка. Навколо одного з чоловіків маркером накреслено коло. На вигляд мав років п’ятдесят, на голові — шапка з козирком. На важкому обличчі зблискувало гостре орлине око, ліве ж око губилося — чоловік дивився зизом. Густа борода ховала все, лишаючи лиш натяк на гостре підборіддя під нею. Він не усміхався — але й не хмурився. Я бачила достатньо доглядачів маяків, щоб одразу розпізнати одного з них. Можливо, пил дивним чином обрамлював його обличчя, особливості якого також сказали мені, що саме це був доглядач маяка. Або я провела надто багато часу в цьому місці, і мій розум прагнув відповідей, навіть на прості запитання.

Округла озія маяка за деревами була яскрава й гостра, двері з правого краю добре полагоджені. Нічого з того, з чим я зіткнулася; я задумалася, коли ж було знято це фото. Як багато часу минуло між знімком і початком усіх цих подій. Скільки років доглядач маяка дотримувався свого графіка й ритуалів, жив у своїй громаді, відвідував місцевий бар чи пивницю. Можливо, він мав дружину. Можливо, дівчинка на знімку — його дочка. Можливо, він був компанійським чоловіком. Або відлюдником. Або всього потроху. В будь-якому разі ніщо із цього не мало значення в кінці. Я втупилася в нього з відстані років, намагаючись відчитати із запліснявілої фотографії, з обрисів його щелеп і відблиску світла в його очах, як він міг реагувати, на що перетворилися його останні години. Може бути, він вчасно виїхав звідси, але може бути, що й ні. Можливо, він догниває десь у кутку на першому поверсі. Або (я здригнулася від цієї думки), можливо, він чекає на мене тут, нагорі. Я вийняла фото з рамки і запхала його в кишеню. Доглядач маяка піде зі мною, хоч як він мало схожий на щасливий талісман. Коли я пішла з майданчика, в мене виникла дивна думка, що я не перша, хто пхає фото до кишені, що завжди після цього приходить хтось і заміняє фото, знову обводить кружальцем обличчя доглядача маяка. Я розраховувала знайти інші ознаки насильства нагорі — але не тіла. Що ближче я підходила до вершини, то сильнішим ставало відчуття, ніби недавно тут хтось жив. Цвіль поступилася місцем запаху поту, але й запаху мила. На сходах уламків було менше, а стіни були чистими. Перед входом в кімнату з ліхтарем стеля стала нижчою, і я схилилася, долаючи останній вузький сходовий просвіт і приготувавшись побачити когось, хто спостерігає за мною.

Тож я знову дістала пістолет. Але там не було нікого — тільки кілька стільців, хисткий столик, килимок під ним і товсте скло, що лишилося неушкодженим. Скло самого ліхтаря лежало посеред кімнати, сліпе і сонне. Звідсіля увсебіч було видно на кілометри. Я постояла там хвильку, оглядаючи пройдений шлях: стежку, яка привела мене, тінь на тій відстані, де мало бути поселення, потім, праворуч, навпроти останнього солончаку, перехід до чагарів і покручених кущів, спотворених вітром з моря. Вони вчепилися в грунт, рятуючи його від розмивання, допомогли звести бастіон дюн, за яким починалися трав’янисті зарості. Звідти плавний схил спускався до чудового пляжу, прибою, хвиль. З другого погляду я примітила в напрямку базового табору, між трясовин і далеких ялин, тяжі чорного диму, які могли нічого й не значити. Але також я бачила в місці Вежі різновид власного світіння, щось подібне до переломленої фосфоресценції, про що нестерпно було навіть думати. Те, що я могла його бачити, те, що я мала з ним спорідненість, хвилювало мене. Я була певна, що ніхто з тих, хто лишився тут, — ні топограф, ні психолог, — не бачать цього містичного вихра.

Моя увага повернулася до стільців, стола, в пошуку того, що могло б мене наштовхнути на думку про… будь-що. За п’ять хвилин я вирішила витягти килимок. Під ним була квадратна ляда розміром метр на метр. Засув був врізаний просто в дошки підлоги. Я відтягнула стіл з дороги і жахливий скрегіт змусив мене зціпити зуби. Потім, поволі, на випадок, якщо хтось чигає на мене внизу, я розчахнула ляду, вигукнувши щось ідіотське, типу «В мене пістолет!», і направила в діру однією рукою пістолет, іншою — ліхтарик.

Ніби звіддаля я відчувала — пістолет падає на підлогу під власною вагою, ліхтарик труситься у мене в руці, хоча якось я все ж його втримала. Я не могла повірити в те, що я побачила, я почувалася розгубленою. Ляда відкрилася у простір п’ять метрів завглибшки і дев’ять завширшки. Психолог точно була тут — ліворуч лежали наплічник, дещо зі зброї, пляшки з водою та великий ліхтар. Однак її самої не було й сліду. Але те, від чого мені перехопило подих, що стало наче ударом під дих, що поставило мене на коліна — величезний курган, що заповнював увесь простір, безумне звалище. Я дивилася на купу паперів, на сотні журналів на її верхівці — точно таких, які мали ми для записів спостережень у Нуль-зоні. На обкладинці кожного було написано спеціалізацію власника. Кожен, як я виявила, заповнений записами. Набагато більше, ніж могли списати за дванадцять експедицій.

Чи можете ви насправді уявити, на що були схожі ці перші хвилини, — вглядатися в темний простір і бачити це? Можливо, можете. Можливо, ви дивитесь на це просто зараз.

Моя третя і найкраща робота після закінчення коледжу вимагала переїзду у найвіддаленіший від цивілізації закуток на західному узбережжі, в регіон, в якому помірний клімат боровся з арктичним. Там земля вивергла величезні кам’яні брили, а навколо них розрісся первісний дощовий ліс. Це був світ вічного дощу, річний рівень опадів сягав ледь не двох метрів, і не бачити крапель води на листі було там винятковою подією. Повітря було таке чисте, а рослинність така густа, така насичено-зелена, що кожен завиток папороті, здавалося, створений лише для того, щоб я почувалася у гармонії зі світом. Ведмеді, пантери й лосі жили в цих лісах, а ще безліч видів птахів. Риби в струмках були велетенські, не уражені важкими металами.

Я жила на узбережжі в селищі на триста жителів. Винаймала хатину поряд з будинком на вершині пагорба, де мешкали п’ять поколінь рибалок. Його власники, бездітні чоловік з дружиною, були такими ж суворими й небагатослівними, як і весь той край. Я не мала там друзів, і навіть не була впевнена, що сусіди, які живуть поруч роками, стають там друзями. Тільки в місцевому барі, куди заходили всі, після кількох кухлів, можна було побачити знаки приязні чи товариськості. Але й жорстокості в барі вистачало, тож переважно я трималася подалі. Це було за чотири роки до того, як я зустріла свого майбутнього чоловіка, і тоді я здебільшого нічого ні від кого не чекала.

Я мала чим зайнятися. Щодня я проїздила пекельною вітряною дорогою, розбитою і небезпечною навіть у суху погоду, що вела до місця, яке тутешні називали просто Скелястою затокою. Тут пласти застиглої лави вкривали грубі пляжі — за мільярди років хвилі вилизали їх і прорили припливні басейни. Вранці, під час низької води, я фотографувала ці припливні басейни, робила заміри, складала списки живих організмів, що їх обжили, іноді лишалася аж до високої води, бродила по ній у гумових чоботях, хвилі розбивалися об берег, і бризки обдавали мене.

У цих припливних басейнах жили види молюсків, які більше ніде не зустрічаються, вони утворювали симбіоз із рибкою, названою на честь дослідника Гартнера. Кілька видів морських черевоногих і морських анемон чаїлися там, і навіть маленький кальмар, якого я прозвала Сіяка-Забіяка, знехтувавши його науковою назвою, бо у разі небезпеки його мантія спалахувала білими люмінесцентними блисками і від того скидалася на шапку католицького єпископа.

Я могла проводити там години, спостерігаючи приховане життя припливних басейнів, й іноді я чудувалася з того, що отримала такий дар: не просто повністю розчинитися в цій хвилині життя, але й отримати це усамітнення, таке жадане впродовж всього навчання, впродовж практики; все вело мене до цієї миті.

І навіть тоді дорогою додому я щоразу оплакувала неминучий кінець цього щастя, адже знала, що зрештою воно скінченне. Дослідницький грант покривав тільки два роки — хто насправді перейматиметься довше дослідженням молюсків, та ще й з такими ексцентричними методами, як в мене? Такі думки приходили до мене з наближенням дати завершення, а перспективи продовження гранту ставали дедалі більш примарними.

Всупереч здоровому глузду я стала проводити все більше й більше часу в барі. Я прокидалася зранку, голова гуділа, іноді поруч із кимсь знайомим, але стороннім, і він просто йшов собі, а я усвідомлювала, що новий цей день наблизив мене до кінця усього. Пронизувало ці дні також відчуття полегшення, не таке сильне, як печаль, — але всупереч усім іншим переживанням спливала думка, що я не стану тією особою, яку місцеві бачать щодня на скелях, та сприймають як зайду. «Це всього лиш стара біологиня. Вона тут не знати скільки, здуріла з тими молюсками. Говорить до себе, бурмотить під ніс у барі, але якщо ти знайдеш добре слово…»

Коли я побачила ці сотні журналів, на одну нескінченну мить я відчула, що таки стала старою біологинею. Так безумство світу намагається вами заволодіти, проникаючи ззовні, змушуючи жити в його дійсності.

Дійсність також заполоняє у свій спосіб. В певний момент наших стосунків чоловік почав називати мене Жар-птахою — це був його спосіб дорікнути мені за те, що не була присутня в його житті достатньою мірою. Про це говорила складка в кутиках його губ, яка майже скидалася на тонку посмішку, але в очах я бачила докір. Якщо ми йшли в бар з його друзями, що було однією з його улюблених справ, я зголошувалася йти так охоче, ніби в’язень на допит. Вони не були моїми друзями, зовсім ні, а ще я не мала звички витрачати час на балачки, або ж на болячки, як звала їх я. Я не цікавилася політикою, крім випадків, коли політика впливала на довкілля. Я не була віруючою. Я жила своєю роботою, і сила цього зв’язку лякала мене, але й була водночас глибоко особистою. Я не любила говорити про свої дослідження. Я не робила макіяжу, не переймалася новими черевиками чи сучасною музикою. Впевнена, чоловікові друзі вважали мене мовчункою або й що гірше. Може, вони вважали мене нетямущою, або ж «надзвичайною неотесою», як я чула, сказав один із них, хоча й не знаю, чи стосувалося то мене.

Мені подобалися бари, але з інших міркувань, ніж моєму чоловікові. Я любила нічну метушню таких посиденьок, моя думка крутилася навколо якоїсь проблеми, якоїсь інформації, я вдавала, ніби я в товаристві, а насправді залишалася на самоті. Він надто переживав за мене, і моє усамітнення псувало його насолоду від спілкування з друзями, переважно колегами з лікарні. Я бачила, як він збивався на півслові, видивляючись в мені якісь ознаки задоволення, коли я поруч з ним попивала нерозведений віскі. «Жар-птахо, — питав він згодом, — чи було тобі добре?» Я кивала і посміхалася.

Насправді мені було б добре, якби я могла тишком утекти й знову розглядати припливні басейни, розгадувати премудрості зв’язків між істотами, що там оселилися. Моя життєдіяльність була прив’язана до екосистем і природних середовищ, осяянь від раптового усвідомлення взаємозалежності усього живого. Спостереження для мене завжди означало більше, ніж взаємодія. Думаю, він усе це знав. Але я ніколи не могла йому це все до ладу пояснити, хоча я говорила, а він слухав. І зрештою, я була всього лише перефразованим виразом. Моїм основним даром чи талантом, як я вважаю тепер, було те, що місця могли виражатися через мене, я легко ставала їх частиною. Навіть бар був різновидом екосистеми, хоча й грубим, і якби хтось увійшов, хтось, позбавлений особистого інтересу, який має мій чоловік, цей хтось побачив би, як я сиджу там, безтурботна в уявній бульбашці тиші. Не було жодних підстав не вірити, що вона мені пасує.

І хоч мій чоловік хотів, щоб я до певної міри уподібнилася оточенню, іронія полягала в тому, що сам він бажав вирізнятися. Споглядаючи цю величезну купу журналів, я подумала ще про одну річ: своїми якостями він не мав би потрапити до одинадцятої експедиції. Тут лежала мішанина сповідей такої сили людей, що його сповідь просто не могла вирізнитися. Тож, врешті-решт, його існування було зведене до стану, наближеного до мого власного.

Ці журнали, тендітні надмогильні камені, знову звели мене з фактом смерті мого чоловіка. Я жахалася, що можу знайти, дізнатися його справжню сповідь, а вона відрізнятиметься від того невиразного, беззмістовного бурмотіння при спілкуванні з нашим начальством. «Жар-птахо, ти любиш мене?» — якось прошепотів він у темряві, перед тим, як вирушити на підготовку до експедиції, хоча це він відлітав у вирій, не я. «Жар-птахо, ти мене потребуєш?» Я його любила, але не потребувала, і думаю, що так воно і мало бути. Жар-птаха десь стає соколом, десь — круком, залежно від контексту. Горобець, вирвавшись у небо одного дня, іншого може перетворитися на скопу просто в польоті. Таким був перебіг речей, який я знала. Не було причини такої потужної, що могла б перебороти бажання бути в згоді з припливами, зміною пір року і тими ритмами, які лежать в основі цього світу.

Журнали та інші матеріали утворили собою запліснявілу купу метри чотири у висоту й п’ять в діаметрі, яка в основі прогнила дощенту, папір розлізся в кашу. Ці архіви обжили жуки, лусочниці й дрібні чорні таргани з вічно тремтячими вусиками. Ближче до основи і по краях купи я побачила рештки фотографій і десятки зіпсованих касетних стрічок впереміш із паперовою триною. Тут я побачила й сліди щурів. Я мусила спуститися вниз, у цей перегній, прибитою до краю ляди драбиною і продертися через цей хисткий сміттєвий насип нічим не скріпленої потерті, щоб знайти невідомо що. Сцена побіжно втілювала рядки письма, знайденого на стіні вежі: «…сім’я мерців щоб розділити із червами що зібралися в мороці й оточили світ владою власних життів…»

Я перевернула стіл і перегородила ним вузький вихід на сходи. Я не знала, куди пішла психолог, але я не хотіла, щоб вона чи будь-хто інший потривожили мене. Якщо хтось спробує підважити стіл знизу, я це почую і матиму час вилізти і привітати його з пістолета. В мене також з’явилося відчуття, яке я можу заднім числом приписати сяйву всередині мене: знизу підпирала якась присутність, зачіпаючи край моїх відчуттів. По шкірі зненацька, без жодних причин, пробігало поколювання.

Мені не сподобалося, що психолог сховала всі свої речі внизу з журналами, навіть усю свою зброю. А проте за мить я викинула цю головоломку зі своїх думок, разом із невідступним тремором від беззаперечного розуміння, що більша частина нашої підготовки в Південному Окрузі засновувалася на брехні. Занурюючись все глибше в прохолодний, темний, безпечний простір внизу, я відчувала осередок сяйва в собі більш гостро. На це важко було не зважати, оскільки я не знала, що це означає.

Мій ліхтарик разом із денним світлом з відсунутої ляди освітили стіни кімнати, посмуговані пліснявою, деякі з них утворили побляклі смуги червоного й зеленого. Знизу було більш помітно, що вигрібна яма заповнена хвилями й островами паперів. Порвані й зіжмакані сторінки, розмоклі й покороблені палітурки журналів. Ще трохи, й можна буде говорити, що історія досліджень Нуль-зони перетворюється на саму Нуль-зону.

Спочатку я оглянула краї купи, вибираючи журнали випадково. У більшості були описані на перший погляд звичайні події, як ті, що описала перша експедиція, яка могла бути не першою експедицією. Деякі виглядали надзвичайними тільки через те, що дати виглядали безглуздо. Скільки експедицій насправді перетнули межу? Скільки даних, крім цих, підробляли й приховували, і впродовж якого часу? Чи «дванадцята» експедиція співвідноситься лише з останнім фрагментом довгої серії, а втрата інших необхідна лише для притлумлення сумнівів у потенційних добровольців? Те, що я назвала доекспедиційними звітами — всілякі документи — також були в цьому місці. Це був прихований архів аудіокасет, пожмаканих фотокарток і переповнених паперами тріснутих тек, які я вперше побачила згори — поверх усього цього мотлоху навалом лежали журнали. Простір наповнював важкий, вогкий дух, що містив замаскований гнилий сморід, який в певних місцях відчувався сильніше, ніж в інших. Плутанина і мішанка рукописних, друкованих на машинці та комп’ютері слів скупчилася в моїй голові разом із напіввидимими образами, такими, як відображення самої вигрібної ями. Безлад часом змушував мене ціпеніти, навіть якщо суперечностей не було. Я раптом усвідомила вагу фотографії у кишені.

Я виробила певні початкові правила — наче це могло допомогти. Я знехтувала журналами, які виглядали наче написані скорописом і не намагалася розшифрувати ті, що містили код. Я також почала з перегортання журналів, а потім присилувала себе побіжно їх переглянути. Але вибіркове читання іноді виходило на гірше. Траплялися сторінки, які описували невимовні дії, яким я не могла добрати слів. Записи, які згадували періоди «ремісії» і «відміни» змінювалися «загостреннями» і «жахливими маніфестаціями». Байдуже, скільки існувала Нуль-зона і скільки експедицій прийшли сюди, з цих звітів я могла сказати, що за роки до того, як виникла межа, на цьому узбережжі відбувалися дивні речі. Тут була прото-Нуль-зона.

Деякі замовчування пробуджували мій розум так само, як більш явні задачі. Якийсь журнал, напівзруйнований вологою, був присвячений виключно якостям будяка із квітами лавандового кольору, що ріс на ділянці між лісом і болотом. Сторінка за сторінкою описували спершу один вид будяка, потім інший, разом із найменшими подробицями про комах та інших істот, що заселили це крихітне середовище існування. В жодному випадку дослідник не відхилявся від окремої рослини на метр-два, і жодного разу дослідник не відволікся, щоб бодай окреслити базовий табір або власне життя. Згодом певна тривога обсіла мене, коли я стала відчувати жахливу присутність за цими записами, що нависала на задньому плані. Я бачила Збирача чи щось таке, що наближалося до того простору просто за будяками, і тільки зосередження на журналі дозволяло відволіктися від цього жахіття. Відсутність — це не присутність, але з кожним новим змалюванням будяка холод пронизував мене дедалі глибше, аж до спинного мозку. Коли остання сторінка журналу розлізлася на чорнильні плями і вогку паперову масу, я майже з полегшенням позбулася цього нав’язливого повтору, від якого записи робилися гіпнотично-трансовими. Якби там була нескінченна кількість сторінок, боюсь, я б стояла там і читала довіку, поки не впала б на підлогу й сконала від голоду й спраги.

Я вагалася, чи відсутність згадок про Вежу пасує до цієї теорії, цього письма, що обходить речі стороною.

«… в чорній воді під нічним сонцем цей плід дозріє…»

Потім, після кількох посередніх чи незрозумілих зразків, я знайшла журнал, що не був подібним до мого. Він датувався до початку першої експедиції, але після появи межі і стосувався «зведення стіни», що достеменно означало укріплення з боку моря. Через сторінку — посеред незрозумілих метеорологічних матеріалів — мені в око впали два слова «відбивали напад». Я насторожено прочитала наступні три записи. Спершу автор ніяк не пояснював характер нападу чи особи нападників, але штурм був із моря і «четверо з нас полягли», хоча стіна встояла. Пізніше відчуття відчаю наростало, я прочитала:

«Спустошення приходить із моря, знову, разом з дивними вогнями і морськими істотами, які в час припливу кидаються на наші стіни. Уночі ті, що попереду, заповзають у проріхи наших захисних стін. Ми все ще тримаємося, але в нас закінчуються набої. Дехто з наших хоче залишити маяк, спробувати піти деінде, на острів чи суходіл, але командир каже, що має наказ. Бойовий дух упав. Ніщо з того, що сталося з нами, не має розумного пояснення».

Раптом запис урвався. Він мав виразно неймовірну для цього якість, наче був прикрашеною версією справжньої події. Я спробувала уявити, як Нуль-зона мала виглядати у той час — і не змогла.

Маяк притягував членів експедиції, наче кораблі, задля безпечного проходу яких через мілини і рифи був колись збудований. Це тільки підтверджувало мої попередні спостереження, що для багатьох із них маяк став символом, підкріпленням старого порядку, і своїм світлом на горизонті він створював видимість безпечного притулку. Те, що він зраджував цю віру, показувало знайдене внизу. І досі, попри те, що деякі з них мали знати про це, вони продовжували приходити. Через надію. Через віру. Через тупість.

Але я почала розуміти, що ви мали вести партизанські бої проти тих сил, що обжили Нуль-зону, якщо ви взагалі хотіли битись. Ви мали злитися із місциною, або, як автор будякових хронік, ви мали вдавати, що вас тут немає, так довго, як тільки можна. Пізнати її, назвати її — означало прийняти її. Я гадаю, з цієї причини я продовжувала визначати зміни в собі як «сяйво», бо надто ретельне дослідження цього стану — задля його вимірювання чи емпіричного визначення при тому, як мало я впливала на нього, — могло його тільки укріпити.

Якоїсь миті я почала панікувати через величезну кількість зшитків, що лежали переді мною, і цей страх допоміг мені звузити фокус: тепер я шукала тільки фрази, ідентичні чи подібні за тоном до слів на стіні вежі. Я накинулася на гору паперів більш цілеспрямовано, прокопалася в середні секції, і прямокутник світла наді мною упевняв мене, що все це не стало змістом мого існування. Я копирсалася, наче щур чи лусочниця, я занурювала руки в це місиво і витягала те, що могла ухопити. Часом я втрачала рівновагу і поринала в папери, змагалася з ними, в ніс набивався порох, я відчувала його смак на язиці. Якби хтось поглянув на мене збоку, він побачив би божевільну, я знала це, але була цілком поглинена цією безумною, беззмістовною справою.

Проте я знайшла те, що шукала, в більшій кількості журналів, ніж очікувала, і зазвичай це була фраза-зачин: «Де лежить гнітючий плід узятий з руки грішника я плодитиму сім’я мерців щоб розділити з червами…» Часто вона з’являлася нашкрябаною на полях або в інший спосіб, що відділяв її від тексту. В одному місці я знайшла, що її зафіксовано як фразу на стіні власне маяка, яку «ми швидко змили» без жодної видимої причини. В іншому місці я знайшла посилання, зроблене нерозбірливим почерком до «тексту в польовому щоденнику, який читається як старий заповіт, але я такого псалма не пам’ятаю». Хіба ж це не стосувалося письма Збирача? …Щоб розділити із нервами що зібралися в мороці й оточили світ владою власних життів… Але жодна з цих згадок не просунула мене в розумінні хто або чому. Ми всі побували в пітьмі, порпалися в купі журналів, і якщо я коли й відчувала вагу моїх попередників, це було тепер і потім, коли я загубилася в усьому цьому.

В якийсь момент я зрозуміла, що я настільки збентежена, що не можу продовжувати, навіть для годиться. Було надто багато інформації, поданої надто розрізнено. Я могла перечитувати ці сторінки до кінця віку й ніколи не розкрити справжніх таємниць, зациклившись на здогадках про тривалість існування цього місця, хто першим залишив тут ці журнали, чому інші зробили так само, коли це стало незмінним, закоріненим в часі ритуалом. Який поштовх, яку приреченість вони поділяли? Єдине, в чому я була впевнена, — те, що журнали певних експедицій або певних членів експедицій було втрачено, і записи неповні.

Я також тримала на думці, що маю повернутися в базовий табір до ночі або залишитися в маяку. Думка іти вночі мені не подобалася, та якщо я не повернуся, немає жодної певності, що топограф не покине мене і не спробує самостійно перейти межу назад.

Я зважилася на одне останнє зусилля. Із напруженням я видерлася на верхівку купи, з усіх сил намагаючись не посунути журнали, як я робила перед тим. Вона була, як рухоме живе чудовисько під моїми черевиками, наче піщані дюни, вона не давала мені рухатися своїм рівносильним спротивом. Але я все одно видерлася.

Як я і думала, журнали на верхівці маси були новіші, і я зразу знайшла ті, що написали учасники експедиції мого чоловіка. З відчуттям нудоти я продовжила копирсатися, знаючи, на що неодмінно наткнуся, і врешті це сталося. Я знайшла його легше, ніж думала, приклеєним до обкладинки іншого журналу кров’ю чи іншою речовиною — чоловіків журнал, написаний впевненим, крупним почерком, знайомим мені з вітальних листівок, записок на холодильнику і списків покупок. Жар-птаха знайшла дим від свого полум’я на пожарищі серед інших димів… Але сильнішим за бажання прочитати цей звіт було відчуття, наче я вкрала приватний щоденник, навіки замкнений його смертю. Безглузде відчуття, знаю. Все, чого він колись хотів, — щоб я відкрилася йому, і тому завжди був на досяжній відстані. Тепер же я мушу взяти це, коли знайшла, і можливо, це остаточно, і я відчувала, що правдивість цього нестерпна.

Я не могла отямитися, щоб його почитати, я боролася з бажанням закинути цей журнал назад в купу, натомість я поклала його з кількома іншими журналами, які мала взяти з собою в базовий табір. Я також прихопила кілька пістолетів психолога, вибираючись з цього огидного місця. Я лишила решту її припасів. Цей потаємний запас у маяку міг знадобитися.

Коли я піднялася нагору, було пізніше, ніж я думала, небо набуло глибокого бурштинового відтінку, який показував, що давно перевалило за полудень. Море палало під сонцем, але тепер жодна краса не могла мене ввести в оману. Життя людей так довго розбивалися об це місце, вони зголосилися прийти сюди, але стали вигнанцями — і навіть гірше. У всьому тут відчувалася присутність нескінченної відчайдушної боротьби. Чому вони продовжували посилати нас? Чому ми продовжували іти? Так багато життів, так мало можливостей дістатись істини. Нуль-зона розбивала мозок, я відчувала, хоча мій поки й не розбила. На думку спав рядок із пісні: «Усе це безглузде знання…»

Я надто довго перебувала в цьому місці, і тепер потребувала свіжого повітря і відчуття вітру. Я кинула все взяте на стілець, відчинила розсувні двері й вийшла на балкон з перилами. Вітер шматував на мені одяг, і бив мене по обличчю. Раптовий холод освіжав, а краєвид був пречудовий. Я могла б ним милуватися вічно. Але за мить якийсь інстинкт чи передчуття змусили мене повз залишки захисної стіни поглянути просто вниз на пляж, частина якого наполовину перекривалася гребенем дюни і високою стіною, навіть з цієї точки. З того місця, в хмарах здійнятого вітром піску, виднілася нога. Я навела бінокль на стопу. Вона була нерухома. Знайома штанина, знайомий черевик, із шнурівками, зав’язаними подвійним вузлом. Я міцно схопилася за перила, щоб впоратися із запамороченням. Я знала власницю черевика.

То була психолог.

4. ХРЕЩЕННЯ

Все, що мені було відомо про психолога, я дізналась під час тренувань. Вона водночас була стороннім наставником і виконувала роль особистого сповідника. Хоч я не мала в чому сповідатися. Можливо, я більше відкривалася під гіпнозом, але впродовж наших постійних сесій, на які я згодилася через їх обов’язковість для участі в експедиції, я говорила мало.

— Розкажи мені про своїх батьків. Які вони були? — зазвичай питала вона, класичний початковий маневр.

— Нормальні, — відповідала я, намагаючись усміхатися, а сама думала: «Відсторонені, непрактичні, нецікаві, занепадницькі, нікчемні».

— Твоя мама алкоголічка, правильно? А твій батько щось на кшталт… шахрая?

Я майже втратила витримку після цих слів, які виглядали радше як знущання, ніж здогад. Я виклично заперечила:

— Моя мати — художниця, а батько — підприємець.

— Найперший дитячий спогад?

— Сніданок.

М’яка іграшка — цуценя, воно в мене є й досі. Наближаю збільшувальне скло до нори мурашиного лева. За цілунок змушую роздягатися хлопчика для мене, бо нічого кращого не вигадала. Впала у фонтан і розбила голову, дістала п’ять швів у травмпункті й непереборний страх втопитися. Знов у травмпункті, коли мама забагато випила, і полегшення від наступного року тверезості.

З усіх моїх відповідей найбільше її роздратував «сніданок». Я бачила, як вона боролася із собою, щоб не скривитися, як заціпеніла, а її очі сповнилися холоду. Та вона опанувала себе.

— Ти мала щасливе дитинство?

— Нормальне, — відповіла я.

Мама настільки не від світу цього, що якось налила мені в кашу апельсиновий сік замість молока. Тато з його невпинною нервовою балаканиною, через яку він постійно здавався винним… Дешеві мотелі й відпочинок на пляжі під час канікул, наприкінці мама плаче, бо мусимо повертатися до буденного нужденного життя, хоча ми ніколи з нього й не вилазили. Відчуття невідворотності долі, що охоплювало нас у машині…

— Наскільки близькі стосунки з родиною?

— Доволі близькі.

Вітальні листівки, написані як до п’ятилітки в мої двадцять. Відвідини раз на кілька років. Добрий дідусь із довгими жовтими нігтями і ведмежим голосом. Бабуся, що повчає мене про цінність релігії та заощадження кожної копійки. Як же їх звали?

— Як тобі бути частиною команди?

— Доволі добре. Я часто бувала частиною команди.

Під «частиною команди» я мала на увазі «була сама по собі».

— Ти залишила багато своїх польових робіт. Чи не хочеш сказати мені, чому?

Вона знала чому, тож я знову стенула плечима і нічого не відповіла.

— Ти погодилася долучитися до експедиції через чоловіка? Наскільки ви були близькі з чоловіком? Як часто ви сперечалися? Через що? Чому ти не повідомила начальство, коли він повернувся додому?

Ці сесії точно підривали віру психолога в свій професійний рівень, в закорінену в свідомості підготовку, яка приписувала витягувати з пацієнтів особисту інформацію для встановлення довіри й викопування глибших проблем. Але інший рівень, який я ніколи не могла охопити достатньою мірою, вона, здавалося, підтвердила моїми відповідями.

— Ти дуже стримана, — одного разу сказала вона, однак без осуду. Це було тільки на другий день після того, як ми перейшли межу і вирушили до базового табору. Мене раптом осяяло, що ті самі якості, які вона не схвалювала з позиції психіатрії, якраз і робили мене придатною для експедиції.

Зараз вона сиділа притулившись спиною до піщаного кургану, прихована в тіні стіни, схожа на купу розтрощеного непотребу, одна нога випростана, інша підібгана під неї. Вона була сама. Я бачила з її стану і пози, що вона зістрибнула (або була скинута) з верхівки маяка. Певно, вона не очистила добре стіну маяка і поранилася об неї в падінні. Поки я в своїй методичній манері годинами переглядала журнали, увесь цей час вона лежала тут. Чого я не розуміла — як вийшло, що вона і досі жива.

Її куртка і сорочка були забруднені кров’ю, але вона дихала, й очі були розплющені, дивилися на океан. Я присіла біля неї. У випростаній лівій руці вона тримала пістолет, і я легко забрала його в неї, відкинула вбік, просто про всяк випадок.

Здавалося, психолог не завважила моєї присутності. Я ледь торкнулася її плеча, і вона закричала, рвонулася вбік і звалилася, коли я відскочила.

— Знищення! — вискнула вона в мій бік, безладно сіпаючись. — Знищення! Знищення!

Що більше вона це повторювала, то безглуздішим здавалося слово, наче крик птахи зі зламаним крилом.

— Це лише я, біолог, — сказала я спокійним голосом, хоч вона збентежила мене.

— Лише ти, — хрипло, з присвистом, з прихованим сміхом повторила вона, наче я сказала щось кумедне. — Лише ти.

Я знову посадила її, і почула скрипучий тріск і виявила, що в неї, схоже, зламані всі ребра. Її ліва рука і плече промацувалися під курткою, наче губка. Темна кров розтікалася від її живота, під рукою, якою вона несвідомо затискала пляму. Я відчула запах — вона обмочилась.

— Ти ще тут, — в її голосі вчувалося здивування, — але ж я вбила тебе, хіба ні? — голос того, хто щойно прокинувся від сну чи поринає в сон.

— Зовсім ні.

Грубий, із присвистом хрип, знову, і пелена збентеження зійшла з її очей:

— Ти принесла воду? Хочу пити.

— Принесла, — я притулила флягу їй до губ, тож вона змогла зробити кілька ковтків. Краплі крові блищали на її підборідді.

— Де топограф? — важко видихнула психолог.

— У базовому таборі.

— Не пішла з тобою?

— Ні.

Вітер відкинув завитки її волосся, відкривши глибоку рану на лобі, певно, від зіткнення зі стіною.

— Їй неприємне твоє товариство? — запитала психолог. — Неприємно, на що ти перетворюєшся?

Мене обійняв холод:

— Я така ж, як завжди.

Погляд психолога знов перемістився на море.

— Знаєш, я бачила, як ти йдеш стежкою до маяка. Так, я знаю напевне, що ти змінилася.

— Що ж ти бачила? — спитала я поступливо.

Кашель і червоні бризки.

— Ти була полум’ям, — сказала вона, і на коротку мить я знову побачила, як моє сяйво проявляється, — ти була полум’ям, що випалювало мої очі, полум’ям, що пливе над солончаками, через зруйноване селище, повільно палаючим полум’ям, облудним вогнем, що пливе над болотами і дюнами, пливе і пливе, наче щось нелюдське, але щось вільне і плинне…

Зі зміни її тону я зрозуміла, що навіть зараз вона намагається гіпнотизувати мене.

— Це не працює, — сказала я, — я тепер нечутлива до гіпнозу.

Її рот відкрився, закрився, знову відкрився.

— Звісно, ти нечутлива. З тобою завжди було складно, — сказала вона, ніби говорила з дитиною. Чи справді в її голосі був цей дивний відтінок гордості?

Певно, я мала залишити психолога саму, дати їй померти, не ставити запитань, але я не змогла добути із себе стільки милосердя.

В мене виникла думка, якщо я вже мала такий нелюдський вигляд:

— Чому ж ти мене не застрелила, коли я підходила?

Незумисна лиха іскра майнула в її очах: коли вона розверталася, щоб поглянути на мене, вона не впоралася з обличчям:

— Моя рука, мої пальці не дали мені натиснути на гачок.

Це прозвучало, як маячня, я не побачила й сліду покинутого нагорі автомата. Я спробувала знову:

— І ти впала? Тебе штовхнули, це було випадково чи зумисно?

Вона нахмурилася, справжня розгубленість проступила крізь павутину зморшок в кутиках її очей, наче її спогади були уривчастими.

— Гадаю… гадаю, щось прийшло за мною. Я намагалася підстрелити тебе, і не змогла, і ти вже була всередині. Потім мені здалося, що я бачу щось за мною, що йде до мене від сходів, і я відчула такий приголомшливий жах, що мала будь-що втекти. Тож я стрибнула через перила. Я стрибнула.

Наче вона не вірила, що зробила це.

— На що було схоже те, що прийшло за тобою?

Вона закашлялася, вимовляючи слова між приступами:

— Я такого раніше ніколи не бачила. Такого тут не було. Або надто часто бачила. Воно було всередині мене. Всередині тебе. Я мала втекти. Від того, що в мене всередині.

У той час я не повірила жодному слову цього розрізненого пояснення, яке передбачало, ніби щось прийшло за нею з Вежі. Я витлумачила її безумне роздвоєння як потребу в збереженні контролю. Вона втратила контроль над експедицією, тож знайшла когось чи щось, на кого могла покласти провину за невдачу, хоч яким неймовірним воно було. Я спробувала інший підхід:

— Чому ти повела антрополога вниз у «тунель» посеред ночі? Що там трапилося?

Вона вагалася, чи то від настороженості, чи щось зламалося всередині неї. Врешті вона сказала:

— Прорахунок. Нетерплячка. Потрібна була інформація раніше, ніж я ризикну всією місією. Я мала знати, де ми зупинилися.

— Ти маєш на увазі, прогрес Збирача?

Вона люто вишкірилася:

— Так ти його назвала? Збирач?

— Що сталося? — запитала я.

— А ти як вважаєш, що сталося? Все пішло не так. Антрополог підійшла надто близько.

Перекладаю: «Психолог змусила антрополога підійти надто близько».

— Істота зреагувала. Її вбила, мене поранила.

— Тому наступного ранку ти виглядала такою враженою.

— Так. А ще тому, що вже розуміла, що ти змінюєшся.

— Я не змінююся! — закричала я, неочікувана злість збурилася всередині мене.

Вогке пирхання, глумливий тон:

— Звісно, не змінюєшся. Ти просто більшою мірою стаєш тим, ким завжди була. І я також не змінююся. Усе чудово. Ми прийшли на пікнік.

— Стули писок. Чому ти покинула нас?

— Експедиція пішла з відхиленнями.

— Це не пояснення.

— Чи хіба ти давала мені належні пояснення під час підготовки?

— У нас не так багато відхилень, щоб отак кидати завдання.

— Після шести днів перебування у базовому таборі одна людина мертва, дві вже змінюються, четверта розгублена? Я б назвала це провалом.

— Якщо це провал, ти до нього доклалася.

Я виявила, що настільки ж сильно, як я не довіряла психологу особисто, я покладалася на неї як на керівника експедиції. На певному рівні я лютувала, бо вона зрадила нас, лютувала, що тепер вона покидає мене.

— Ти просто злякалася і здалася.

Психолог кивнула.

— І це теж. Злякалася. Здалася. Я мала швидше розпізнати, що ти змінилася. Я мала повернути тебе до межі. Я не мала спускатися туди з антропологом. Але от як вийшло…

Вона скривилася, відкашлялася мокротинням.

Я знехтувала шпилькою, і змінила стратегію допиту:

— На що схожа межа?

І нову ця посмішка.

— Скажу, коли потраплю туди.

— Що насправді сталося, коли ми її перетинали?

— Не те, що ти думаєш.

— Скажи мені, що ж ми перетинали? — я почувалася так, ніби загубилася. Знову.

В її очах з’явився відблиск, який мені не сподобався, в ньому була загроза.

— Я хочу, щоб ти подумала про дещо. Ти можеш бути нечутливою до гіпнозу тепер, можеш, але як щодо навіювань, що вже здійснені? Що як я зніму навіювання, і ти дістанеш доступ до власних спогадів про перехід межі? — спитала психолог. — Як тобі це сподобається, Жаринко? Сподобається це тобі чи зведе з розуму?

— Якщо ти спробуєш будь-що зробити зі мною, я вб’ю тебе, — серйозно сказала я. Думка про гіпноз загалом і про закладені рефлекси була важкою для мене, це втручання було платнею за доступ до Нуль-зони. Думка про подальші втручання була нестерпною.

— Як ти вважаєш, яку частину твоїх спогадів я змінила? — запитала психолог. — Яку частину твоїх спогадів про життя за межею ти можеш перевірити?

— На мені це не працює, — відповіла я. — Я впевнена в тут і тепер, в цій хвилині й наступній. І я впевнена в моєму минулому.

Це був головний бастіон Жар-птахи, і він був недоторканним. Він міг бути підірваний гіпнозом під час підготовки, але не повалений. В цьому я була впевнена і буду впевнена, бо не маю вибору.

— Мабуть, твій чоловік почувався так само наприкінці, — сказала психолог.

Я знову сіла навпочіпки і втупилася в неї. Я хотіла покинути її до того, як вона отруїть мене, але не могла.

— Повернімося до твоїх власних галюцинацій, — сказала я, — опиши мені Збирача.

— Є речі, які потрібно бачити на власні очі. Можливо, ти підберешся ближче. Можливо, ти більше подібна до нього, — відсутність у неї жалю до антрополога була огидною, зрештою, як і моя.

— Що ти приховуєш від нас стосовно Нуль-зони?

— Надто загальне питання, — думаю, моя потреба у відповідях збентежила психолога, навіть на порозі смерті.

— Гаразд, тоді скажи, що вимірюють чорні коробочки?

— Нічого. Вони нічого не вимірюють. Це тільки психологічна хитрість для загального заспокоєння: нема червоного світла, нема небезпеки.

— Яка таємниця пов’язана з Вежею?

— Із тунелем? Якби ж ми знали, хіба продовжували б посилати експедиції?

— Вони налякані. Південний Округ.

— Мені теж так здалося.

— І вони не мають відповідей.

— Дам тобі зачіпку: межа розширюється. Дотепер повільно, трішечки щороку. Можливо, скоро вона з’їдатиме кілометр-два щоразу.

Думка про це змусила мене на мить замовкнути. Коли надто наближаєшся до осередку таємниці, можливості відійти вбік, щоб оцінити форму цілого, немає. Чорні коробочки могли нічого й не вимірювати, але в моїй голові усі вони сяяли червоним.

— Скільки експедицій тут побувало?

— О, журнали, — завважила вона, — їх багатенько. Правда ж?

— Це не відповідь на моє запитання.

— Можливо, я не знаю відповіді. Можливо, просто не хочу тобі казати.

Так могло тривати й далі, до самого кінця, і я нічого не могла з цим вдіяти.

— Що насправді знайшла «перша» експедиція?

Психолог поморщилася, цього разу не через біль, а наче згадала щось ганебне.

— Залишилося відео тієї експедиції… певного роду. З цієї причини не можна приносити сюди складні прилади.

Відео. Чомусь після перегляду кургану журналів ця інформація мене не вразила. Я трималася свого:

— Які накази ти не розкриваєш нам?

— Ти почала мене втомлювати. І я почала трохи видихатися… Іноді ми кажемо вам більше, іноді менше. У них власні критерії й причини.

Чомусь це «вони» здалося шаблонним, наче вона сама не зовсім вірила в «них».

Нехотя я повернулася до особистого:

— Що ти знаєш про мого чоловіка?

— Нічого понад те, що можна прочитати в його журналі. Ти ж його вже знайшла?

— Ні, — я збрехала.

— Дуже пізнавально — особливо про тебе.

Чи було це блефом? Вона точно провела вдосталь часу нагорі в маяку, щоб знайти його, прочитати й кинути назад у купу. Це не мало значення. Небо темніло й набрякало, хвилі глибшали, прибій змушував куликів дріботіти врізнобіч на своїх цибатих ногах, а потім збиватися докупи знову, коли він відступав. Пісок навколо нас раптом здався більш ніздрюватим. Лабіринти слідів крабів і червів кривуляли його поверхнею. Всі тутешні живі істоти дбали про власні справи, цілком байдужі до нашої розмови. Як далеко в морі пролягає межа? Коли під час підготовки я запитала про це психолога, вона сказала тільки, що ніхто ніколи не перетинав її, і я уявила експедиції, які просто перетворилися на туман, на світло, на порожнечу.

В диханні психолога з’явилося харчання, воно стало поверхневим і нерівним.

— Я можу чимось тобі допомогти?

Поступка.

— Залиш мене тут, коли я помру, — попросила вона. Тепер було видно весь її страх. — Не треба мене ховати. Не треба мене переносити. Залиш мене в місці, якому я належу.

— Чи є щось, що ти хочеш сказати мені?

— Ми не повинні були ніколи приходити сюди. Я не повинна була ніколи приходити сюди.

Біль в її голосі викривав глибоке страждання, що не залежало від фізичного тіла.

— Це все?

— Я дійшла висновку, що це єдина остаточна істина.

Я подумала, вона має на увазі, що краще дозволити межі посуватися, не зважати на неї, дозволити їй вплинути на наступні, більш пізні покоління. Я не була з нею згідна, але нічого не відповіла. Пізніше я дійшла висновку, що вона мала на увазі щось докорінно інше.

— Чи хтось хоч колись повертався з Нуль-зони?

— Вже давно ніхто… — втомлено прошепотіла психолог. — Зовсім ніхто.

Але я не знаю, чи вона зрозуміла питання.

Її голова обвисла, і вона втратила свідомість, потім знову отямилася і втупилася у хвилі. Вона пробурмотіла кілька слів, одне з яких могло бути чи то «зниження» чи то «зміщення», а інше чи то «доглядати» чи то «споглядати». Але я не впевнена.

Скоро спустилися сутінки. Я дала їй ще води. Що ближче вона підходила до кінця, то важче було думати про неї як про супротивника, хоча було видно, що вона знає набагато більше, ніж сказала мені. В цьому було небагато сенсу, бо вона не збиралася нічого більше відкривати. І можливо, я дійсно здавалася їй полум’ям, наближаючись. Можливо, це був єдиний спосіб, в який вона могла думати про мене тепер.

— Чи ти знала про купу журналів? — спитала я, — ще до того, як ми прийшли сюди?

Та вона вже не відповіла.

Були речі, які я мала зробити після того, як вона померла, хоч лишалося мало від світлового дня, і я не хотіла їх робити. Якщо вона не відповіла на мої запитання за життя, вона мусить відповісти на якісь із них тепер. Я зняла куртку психолога, згорнула і відклала вбік, виявивши, що вона ховала свій власний журнал у внутрішній кишені на блискавці. Його я теж відклала вбік, притиснувши каменем сторінки, які тріпали пориви вітру. Потім взяла складаний ножик і обережно відрізала лівий рукав її сорочки. Її плече справді було, наче губка, це стривожило мене, і я бачила вагому причину, чому це мене стосується. Від її ключиці до ліктя вся рука була обвита тяжами золотисто-зеленого моху, який слабко сяяв. Здавалося, вони поширюються від надрізів і довгої тріщини уздовж її трицепса — початкової рани, завданої, як сказала вона, Збирачем. Що б не уразило мене, її контакт був інший, безпосередній, він швидше поширювався і мав більш згубні наслідки. Деякі паразити і плодові тіла могли спричинити не тільки параною, але й шизофренію, правдоподібні галюцинації, і тому викликали неадекватну поведінку. Тепер я не сумнівалася, що вона бачила мене як полум’я, що наближується, що вона приписала свою неспроможність вистрілити в мене якимось зовнішнім силам, що її обсів страх переслідування і присутності. Навіть без усього решти, саме тільки зіткнення зі Збирачем могло, я думаю, звести її з розуму якоюсь мірою.

Я зрізала зразок шкіри разом з плоттю з її руки й кинула в пробірку для зразків. Потім взяла зразок з іншої руки. Коли повернуся до базового табору, вивчу обидва.

Мене трохи лихоманило, тож я взяла паузу, переключивши увагу на журнал. Він був присвячений переписуванню слів на стіні вежі, там було багато нових абзаців:

=…чи розкладеться воно під поверхнею землі чи над поверхнею на зелених луках чи в морі чи високо у повітрі все прийде до одкровення і щоб бути відкритим знання про гнітючий плід і руку грішника возз’єднаються бо немає гріха у тіні чи у світлі які сім’я мерців пробачити не спроможні…

На полях було надряпано ще кілька приміток. Одна — «доглядач маяка», яка змусила мене гадати, чи не вона обвела колом чоловіка на фотографії. Друга — «Північ?», і третя — «острів». Я не мала жодного уявлення про те, що означали ці примітки, і про розумовий стан психолога, яка присвятила журнал цьому тексту. Я відчувала тільки полегшення від того, що хтось виконав за мене це трудомістке і складне завдання. У мене було єдине питання: отримала вона текст зі стін вежі, з журналів у маяку чи повністю з якогось іншого джерела. Я досі не знаю.

Обережно, щоб не торкнутися її руки чи плеча, я обстежила тіло психолога. Зняла з неї сорочку, штани, шукаючи щось заховане. Я знайшла крихітний пістолет, що був прикріплений до її лівої литки, і згорнутого листа в маленькому конверті у правому черевику. Ім’я на конверті було написане психологом — принаймні почерк схожий. Воно починалося на С. Це було ім’я її дитини? Друга? Коханого? Впродовж місяців я не зустрічала й не чула жодного імені, і побачене тепер надто схвилювало мене. Воно виглядало неправильно, наче не належало Нуль-зоні. Імена були тут небезпечною розкішшю. Жертвам не потрібні імена. Люди, що виконують свої функції, не потребують імен. У всякому випадку, ім’я було наступним небажаним замішанням для мене, темний простір дедалі ширився у моїй голові.

Я відкинула пістолет у пісок, зіжмакала конверт і швиргонула слідом. Я думала про знайдений журнал чоловіка і про те, що в певному розумінні ця знахідка гірша, ніж її відсутність. І глибоко в душі я все ще сердилася на психолога.

Насамкінець я обшукала кишені її штанів. Добула трохи дріб’язку, замацаний щасливий камінчик і аркушик паперу. На аркушику я знайшла список гіпнотичних навіювань, зокрема «паралізувати», «домогтися схвалення», «примусити підкоритися», до кожного — слово або фраза активації. Раз вона записала їх, то, певно, мала боятися забути, які слова дають контроль над нами. Її записка містила й інші нагадування, наприклад: «Топограф потребує підсилення», «свідомість антрополога вразлива». Про мене вона занотувала тільки шифровану фразу: «Мовчання створює власне повчання». Як проникливо.

Слово «Знищення» було підписане «Допомагає індукувати негайне самогубство».

В нас було вбудовано кнопки самознищення, але та єдина, яка могла їх натиснути, вже сама мертва.

Частину життя мого чоловіка визначили кошмари, які він бачив у дитинстві. Вони включали дім, підвал і жахливий злочин, що стався там. Цей виснажливий досвід відправив його до психіатра. Але психіатр виключав витіснені спогади, тож зрештою чоловікові залишилося позбуватися отрути, записуючи все у щоденник. Ставши дорослим, уже в університеті, за кілька місяців до того, як піти в морську піхоту, він потрапив на фестиваль класичного кіно… і там, на великому екрані, мій майбутній чоловік побачив, як втілюються його сни. Лише тоді він усвідомив, що це все була тільки телепередача, яку він переглянув у дворічному віці, бо хтось залишив телевізор увімкненим на страшному фільмі. Скалка в його свідомості, яку нікому не вдавалося витягти, розсмокталася сама собою. Він казав, що тієї миті він усвідомив своє звільнення, і причиною стало те, що він залишив позаду тіні зі свого дитинства… тому що все було тільки ілюзією, вигадкою, нашкрябаною в його свідомості, яка оманливо посилала його в одному напрямку, коли він мав рухатися в іншому.

— Мені певний час сниться сон, — зізнався він тієї ночі, коли згодився взяти участь в одинадцятій експедиції, — новий, і цього разу зовсім не кошмар.

У цьому сні він линув через давній праліс на висоті польоту луня, і відчуття свободи «…було неперевершеним. Наче узяти все з моїх кошмарів і вивернути навспак». Сни посилювалися і повторювалися, змінювалася їх інтенсивність і точка спостереження. В деяких снах він плив каналами у болотах. В інших він ставав деревом чи краплею води. Все, що він відчував, підбадьорювало його. І все це спричиняло бажання відвідати Нуль-зону.

Хоча він багато не міг мені сказати, він зізнався, що кілька разів зустрічався з людьми, які проводили набір в експедицію. Він годинами розмовляв з ними, він знав, що це правильне рішення. Це честь. Не кожного брали — багатьом відмовили, інші вибули при відборі. А інші, казала йому я, мали задуматися, що вони коять, але було вже пізно. Все, що я тоді зрозуміла про те, що він звав Нуль-зоною, походило із туманних офіційних розповідей про екологічну катастрофу, разом із чутками і сторонніми перешіптуваннями. Небезпека? Не впевнена, що це дійшло до мене тією мірою, що й думка про те, що чоловік хоче мене покинути, але замовчує це вже кілька тижнів. Я ще не була знайома з ідеєю гіпнозу або навіювання, тож мені не спало на думку, що його могли зробити поступливим під час зустрічей. Моєю відповіддю було абсолютне мовчання, коли він вглядався в моє обличчя, що б він не думав на ньому знайти. Він відвернувся, сів на тахті, я налила собі великий бокал вина й сіла у крісло навпроти. Так ми сиділи довгий час.

Згодом він знову заговорив — про те, що він знав про Нуль-зону, про те, як його не задовольняє нинішня робота, як він потребує більше викликів. Але я насправді не слухала. Я думала про власну щоденну роботу. Я думала про дику природу. Я думала, чому я не зробила те саме, що він робив тепер: не мріяла про інші місця і способи туди потрапити. В цю мить я не засуджувала його, зовсім ні. Хіба ж я час від часу не виїздила на польову роботу? Я не була відсутня місяцями, але загалом це було те саме.

Заперечення прийшли згодом, коли нарешті я усвідомила. Суперечок не було. Я ніколи не просила його залишитися. Я не могла так вчинити. Можливо, він навіть думав, що від’їзд врятує наш шлюб, якось зблизить нас. Я не знаю. Гадки не маю. Є речі, в яких я ніколи не була успішною.

Але коли я стояла над тілом психолога, дивлячись на море, я знала, що журнал чоловіка чекає на мене, я скоро дізнаюся, з якими кошмарами він тут зіткнувся. І також я знала, що все ще відчайдушно звинувачую його за його рішення… і хай навіть так, глибоко в серці я почала вірити, що не було місця, в якому я б хотіла опинитися замість Нуль-зони.

Я надто забарилася і мусила йти в темряві, щоб дістатися базового табору. Повільним кроком я б дісталася туди до полуночі. Були певні переваги в тому, щоб прибути неочікувано, зважаючи на те, як ми розійшлися з топографом. Щось також підказувало мені, що не варто залишатися на ніч у маяку. Можливо, тільки через тривогу, викликану дивною раною психолога, а може, я відчувала ніби присутність чогось невідомого в цьому місці; безвідносно до причин, я вирушила, щойно напакувала в наплічник припаси й журнал чоловіка. За мною стримів, ще більш похмурий обрис того, що було вже насправді не маяком, а гробницею. Озираючись назад, я бачила, як б’є вгору тонкий зелений струмінь світла, окреслює вигин дюни, і відчувала ще сильніше бажання збільшити відстань між нами. Це рана психолога, тіло якої лежало на пляжі, сяяла яскравіше, ніж до того. Припущення про якусь швидку форму життя, що вибухово розвивається, не витримувало критики. Мені згадалась інша фраза, яку я побачила в її журналі: «Там буде полум’я що знає тебе на ім’я і в присутності гнітючого плоду його темне полум’я охопить кожну частину тебе…»

За якусь годину маяк зник у темряві, а з ним і той промінь, на який перетворилася психолог. Вітер наростав, тьма густішала. Далекий постійний шум хвиль був, як підслуханий злісний шепіт. Я йшла тихо, як тільки могла, через зруйноване селище під срібним світлом місяця, не бажаючи ризикувати і вмикати ліхтарик. Тіні в зруйнованих кімнатах всотали довколишню темряву і стояли проти ночі… В їх абсолютній нерухомості я відчувала бентежне передчуття руху. Я б з радістю проминула їх і ту частину стежки, де очерети стискали канал з боку моря і озер по ліву руку. Скоро я мала вийти до чорної води й кипарисів, авангарду міцних рядів сосен. За кілька хвилин почувся стогін. На мить я подумала, що він у моїй голові. Я різко зупинилася, і стояла, дослухаючись. Що б ми не чули раніше в присмерку, воно все ще було тут, і в прагненні забратися з маяка я геть забула про те, що живе в очеретах. З цієї відстані звук був більш утробним, сповненим вражаючої муки й люті. Він здавався одночасно людським і нелюдським, і вдруге від часу прибуття в Нуль-зону я подумала, що він надприродний. Звук долинав спереду від мене, з боку суходолу, крізь густі очерети, які відгороджували воду від стежки. Було малоймовірно, що я зможу пройти там нечутно. І що тоді?

Зрештою я вирішила просуватися далі. Я витягла менший зі своїх ліхтариків, увімкнула його і скоцюрбилася над ним так, щоб промінь не можна було побачити з-над очеретів. На цьому небезпечному шляху я йшла вперед, тримаючи пістолет в другій руці, назирці в напрямку звуку. Скоро я почула його ближче, хоча він лишався на відстані, долаючи очерети і продовжуючи жахливо стогнати.

Минуло кілька хвилин, а я непогано просувалась. Потім зненацька щось ткнулося мені в черевик і перевернулось. Я навела ліхтарик на землю — і, скрикнувши, відскочила. Неймовірно, людське обличчя піднімалося із землі. Але за хвилину нічого більше не трапилося, я знов освітила його ліхтариком і побачила щось на кшталт маски, зробленої зі шкіри, напівпрозорої, яка чимось нагадувала скинутий панцир мечохвоста. Широке обличчя зі слідами вітрянки на лівій щоці. Очі порожні, сліпі, витріщені. Я відчувала, що можу впізнати ці риси — це було надзвичайно важливо — але в такому втіленні я не могла.

Чомусь вигляд цієї маски повернув мені відчуття спокою, яке я втратила під час розмови з психологом. Хоча скинутий екзоскелет виглядав дуже дивно, навіть попри те, що частина його нагадувала людське обличчя, це загадка, яку можливо розв’язати. Одне тільки це хоч на мить відсунуло тривожний образ розширення межі й безкінечну брехню, яку нам згодовував Південний Округ. Коли я стала навколішки і спрямувала перед собою світло ліхтарика, я побачила більше залишків цієї линьки: довга стежка уламків, схожих на шкіру, луску і відмерлі тканини. Очевидно, скоро я могла побачити, що саме скинуло ці тканини, і так само очевидно, що стогнуча істота була, принаймні колись раніше була, людиною. Я згадала покинуте селище, дивні очі дельфінів. Виникало питання, на яке я могла дати лише суб’єктивну відповідь. Але більш важливим тієї миті було питання: чи стає істота після линьки вразливою або, навпаки, більш активною. Це залежало від виду, і я не була фахівцем у цьому. В мене не стане сил для нового випробування, навіть якщо вже надто пізно відступати.

Продовжуючи свій шлях, я дійшла до місця, де очерети були прим’яті й утворювали стежку завширшки з метр. Рештки линьки, якщо це були вони, теж лежали вбік від стежки. Освітивши стежку ліхтариком, я побачила, як вона звертає праворуч через тридцять метрів. Це означало, що істота зараз десь попереду, в очеретах, і може закласти коло назад і спробувати відрізати мене від базового табору.

Майже так само гучно, як стогін, долинув інший звук — наче щось волокли. Запах мускусу завис у повітрі.

Я все ще не бажала повертатися до маяка, тож продовжувала йти. Тепер пітьма була така густа, що я бачила лише на кілька кроків попереду себе, ліхтарик мало помагав, або й зовсім не був корисним. Я почувалася так, наче рухаюся крізь закільцьований тунель. Стогін став гучнішим, але я не могла визначити напрямок. Запах став міцним, як сморід. Земля почала трохи просідати під моїми ногами, я знала, що вода близько.

Знову почувся стогін, ближче, ніж будь-коли, але тепер разом із гучним звуком удару. Я зупинилася і звелася навшпиньки, посвітила ліхтариком ліворуч понад очеретами і побачила велику руйнівну хвилю, що рухалася вперед праворуч від стежки, швидко наближаючись. Щось розсувало й трощило очерети, змушувало їх падати, наче під ножем комбайна. Істота намагалася обійти мене, і сяйво всередині здійнялося, щоб притлумити мою паніку.

Я вагалася коротку мить. Якась частина мене хотіла побачити істоту, після того, як я чула її стільки днів. Чи говорили в мені звички вченого, що намагалися докладати логіку там, де важило тільки виживання?

Якщо так, це була дуже мала частина мене.

Я побігла. Дивовижно, як швидко я могла бігти — ніколи раніше я так швидко не бігала. Униз тунелем пітьми між рядами очеретів; очерет шмагає мене, але я не зважаю, бажаючи щоб сяйво підштовхувало мене вперед. Пройти повз чудовисько раніше, ніж воно відріже мене. Я відчувала його глухий тупіт, чула різкий тріск очерету під його ногами, і чула очікування в його стогоні; від наполегливості його гонитви робилося млосно.

Зліва, з пітьми прийшло відчуття, ніби щось важке націлилося на мене. Відчуття, ніби обіч мене виникло змучене бліде обличчя, з велетенською масивною тушею за ним. Воно мчало мені навперейми, і все що я могла вдіяти, — зробити ривок, як спринтер на фінішній прямій, щоб проскочити його й опинитися на свободі.

Воно наближалося так швидко… надто швидко. Я точно не встигала добігти, неможливо було добігти… не під цим кутом, але я викладалась.

Вирішальна мить настала. Я здригалася і кричала на бігу, здавалося, я відчувала боком його гаряче дихання. Але дорога була вільна, і я почула ззаду по праву руку пронизливий зойк, і відчуття простору, повітря, що раптом наповнилося, і звук від чогось великого, що намагається загальмувати, змінити напрямок, і вилітає в очерети по інший бік стежки за інерцією. І майже жалісний зойк, самотній звук у цьому місці, звернений до мене. Він тривав, благаючи мене повернутися, побачити його повністю, визнати його існування.

Я не озирнулася. Я продовжувала бігти.

Нарешті я зупинилася, задихаючись. На ватних ногах я дибала, поки стежка не заглибилась у ліс, достатньо далеко, щоб знайти великий дуб, на який можна залізти і провести ніч в незручній позі, втиснувшись у вигин стовбура. Якби стогнуча істота подалася за мною сюди, не знаю, що б я робила. Я все ще чула її, хоча знову звіддалік. Я не хотіла про неї думати, але просто не могла припинити.

Я засинала і просиналася, поглядаючи одним оком на землю. Одного разу щось велике, сопучи, зупинилося біля підніжжя дерева, але потім пішло своєю дорогою. Іншим разом я мала відчуття, ніби неясні обриси рухаються на невеликій віддалі, але нічого не наближалося. Здавалося, вони зупинилися на мить, в темряві світилися їхні очі, але ніякої загрози від них я не відчула. Я пригортала чоловіків журнал до грудей як оберіг, що відганяє ніч, все ще не наважуючись відкрити його. Мій страх перед тим, що він міг містити, тільки зріс. Перед самим світанком я прокинулася і зрозуміла, що моє сяйво втілилося: моя шкіра слабко фосфоресцентно світилася в пітьмі, і я спробувала сховати руки в рукави, високо підняла комір, щоб стати менш помітною, і знову задрімала. Частина мене хотіла просто заснути навіки й проспати все, що могло б трапитися. Але тепер я пригадала: скинута маска — то було обличчя психолога з одинадцятої експедиції, чоловіка, чиє інтерв’ю після повернення з-за межі я дивилася. Чоловіка, який сказав голосом спокійним і рівним: «В Нуль-зоні досить спокійно і гарно. Ми не побачили нічого надзвичайного. Зовсім нічого». А потім дивно посміхнувся.

Смерть, якою я почала її розуміти, була зовсім не такою, як за межею.

Наступного ранку моя голова все ще повнилася стогоном істоти, коли я вступила до тієї частини Нуль-зони, де стежка збігала вниз, й обабіч неї чорна вода була завалена оманливо мертвим з вигляду кипарисовим корінням. Вода притлумлювала всі звуки, її нерухома поверхня відбивала тільки сірий мох і гілки дерев. Мені подобалася ця частина, як жодна інша. Цей світ був пильний і водночас спокійно усамітнений. Нерухомість була водночас запрошенням ослабити власні заслони й докором за їх ослаблення. Базовий табір лежав за кілометр, і я розімліла від гудіння комах у високій траві. Я вже відрепетирувала, що я скажу топографу, що їй скажу і про що мовчатиму.

Сяйво всередині мене спалахнуло. Часу вистачило ступити півкроку праворуч.

Перша куля влучила мені в ліве плече замість серця, і удар розвернув мене й відкинув назад. Друга куля розірвалася в моєму лівому боці, не так збивши мене з ніг, як розвернувши. В повній тиші я впала і покотилася вниз по схилу, але у вухах мені гуділо. Я лежала біля підніжжя схилу, дихання збилося, витягнута рука занурилася в чорну воду, а другу я притисла вагою свого тіла. Лівий бік болів так, ніби хтось випатрав мене консервним ножем, а потім зашив назад. Але цей біль швидко змінився на пульсацію, рани від куль зменшилися через якусь клітинну взаємодію, з’явилося відчуття, наче в мені повільно повзали крихітні тваринки.

Минула секунда. Я знала, що маю рухатися. На щастя, мій пістолет був у кобурі, інакше б він загубився. Тепер я його витягла. Я побачила ціль, крихітний кружечок у високій траві, що викривала ту, що влаштувала засідку. Колишня військова, топограф була фахівцем, але вона не знала, що сяйво захищає мене, що шок мене не паралізував, що рана не скувала мене всеохопним болем. Я перекотилася на живіт, збираючись рачкувати до води.

Тоді я почула голос топографа, що гукала мене з іншого краю насипу:

— Де психолог? Що ти з нею зробила?

Я зробила помилку, сказавши правду.

— Вона мертва, — закричала я, намагаючись, щоб мій голос звучав тремтячим і слабким.

Єдиною відповіддю топографа було вистрілити мені над головою, певно, в надії, що я викрию свій сховок.

— Я не вбивала психолога, — закричала я, — вона стрибнула з вершини маяка.

— Зиск від ризику! — відповіла топограф, і ці слова прилетіли по мені, наче граната. Певно, вона думала про цю мить весь той час, що мене не було. На мене це мало впливу не більше, ніж моя спроба застосувати це на ній.

— Слухай! Ти поранила мене — важко поранила. Ти можеш залишити мене тут. Я тобі не ворог.

Жалюгідні слова, шаблонні слова. Я чекала, але топограф не відповіла. Було чути тільки дзижчання бджіл у диких квітах, булькання води десь у чорних болотах за насипом. Я дивилася вгору в неймовірну синяву неба і думала, чи не час мені рухатися.

— Повертайся в базовий табір, візьми припаси, — я зробила нову спробу, — повертайся до межі. Мені байдуже. Я тебе не зупинятиму.

— Я не вірю жодному твоєму слову! — закричала вона, голос лунав трохи ближче, піднімався по іншому схилу. Потім:

— Ти повернулася, і ти більше не людина. Ти мала вбити себе сама, щоб мені не довелося.

Мені не подобався її наказовий тон.

— Я така ж людина як і ти, — відповіла я, — це природна річ, — і я зрозуміла, що вона не втямить, що я говорю про сяйво. Я хотіла сказати, що це теж природна річ, але я не знаю правди про неї — і ніщо з цього не допомогло б мені виправдати мій випадок.

— Назви своє ім’я! — закричала вона. — Назви своє ім’я! Назви своє довбане прокляте ім’я!

— Тепер це не має сенсу, — закричала я. — Який тепер це має сенс? Я не бачу жодного сенсу.

У відповідь — тиша. Вона більше не заговорить. Я була демоном, дияволом, чимсь, що вона не розуміла і розуміти не збиралася. Я відчувала, що вона підходить ближче, пригнувшись, щоб я не побачила.

Вона не вистрілить, поки не матиме чіткої позиції, тож я мусила відволікти її безперервною стрільбою. Натомість я досить швидко повзла просто на неї уздовж води.

Вона могла чекати, що я заберуся звідти, збільшивши відстань між нами, але я знала, що з огляду на дальність стрільби її автомата це самогубство. Я намагалася сповільнити дихання. Я намагалася чути кожен звук, який міг викрити її позицію.

За мить я почула кроки навпроти мене по інший бік пагорба. Я підняла грудку землі й кинула низом якомога далі до води, в той бік, відкіля я прийшла. Вона впала метрів за п’ятнадцять від мене з глухим хлюпом. Я вже майже піднялася на схил, тож трохи бачила край стежки.

Голова топографа стриміла заледве в трьох метрах від мене. Вона повзла крізь високу траву на стежці. Це був миттєвий погляд. Вона була в зоні прямої видимості менше секунди, а потім би зникла. Я не думала. Я не вагалася. Я вистрілила.

Голова її сіпнулася вбік. Вона беззвучно сповзла на траву і, зітхнувши, перекинулася на спину; ніби раптово прокинулась і заснула знову. Половина її обличчя була заюшена кров’ю, лоб виглядав гротескно здеформованим. Я сповзла вниз по схилу. Я в потрясінні дивилася на свій пістолет. Я почувалася застряглою між двома майбутніми, навіть попри те, що вже зробила вибір на користь одного з них.

Залишилася тільки я.

Коли я знову поглянула в той бік, насторожено пригнувшись під вершиною пагорба, то побачила її нерухомо розпластане тіло. Раніше я нікого не вбивала. Я не мала певності, зважаючи на особливості цього місця, чи я дійсно зараз когось убила. Принаймні так я себе вмовляла, щоб упоратися з тремтінням. Проте я продовжувала думати, що ще трохи — і я могла б із нею домовитись, або просто уникнути її пострілів, розчинившись у пралісі.

Я підвелася і рушила на вершину пагорба, все тіло мені боліло, хоча в плечі лишився тільки тупий відголос болю. Я зупинилася над тілом топографа. Автомат лежав над її закривавленою головою, наче знак оклику. Я задумалася, якими були її останні години в базовому таборі. Які сумніви її обсіли. Чи вона вирушила назад до межі, завагалася, повернулася до табору, знову вирушила, впіймана в сильце непевності. Мабуть, якийсь поштовх спонукав її напасти на мене, чи просто однієї ночі наодинці з власними думками їй вистачило. Самота тисне на людину, ніби вимагаючи якихось дій. Якби я прийшла, коли обіцяла, можливо, все було б інакше?

Я не могла залишити її тут, але вагалася, забрати її до базового табору чи поховати на старому цвинтарі за наметами. Сяйво всередині робило мене невпевненою. Якщо для неї був план у цьому місці? Чи не знівелює поховання її здатність до змін, які навіть тепер належать їй? Зрештою я покотила її далі й далі, її шкіра залишалася теплою і пружною, кров точилася з рани в голові, аж поки ми дісталися берега. Там я сказала кілька слів про її прощення мене і моє прощення її за ці постріли. Не знаю, чи мали мої слова тепер хоч якесь значення для котроїсь із нас. Коли я виголошувала їх, мені вони здавалися безглуздими. Якби вона раптом воскресла, ми обидві могли виявити, що нічого ми й не пробачили.

Тримаючи її на руках, я забрела в чорну воду. Зайшла по коліно, відпустила її і дивилась, як вона тоне. Коли я вже не могла розгледіти навіть блідої анемони її простягнутої лівої руки, побрела до берега. Я не знала, чи була вона віруючою, сподівалась опинитися в раю чи стати поживою для червів… Незалежно від цього водяні кипариси створили над нею собор, поки вона занурювалася глибше і глибше.

Я не мала часу осмислити те, що сталось. Щойно я знову вийшла на стежку, сяйво захопило інші частини мене, крім нервових вузлів. Я звалилася на землю, занурившись у відчуття, подібне раптовому приходу зими з чорним льодом; сяйво розширилося у сліпучий голубий ореол з білою серцевиною. Це було, як опіки від сигарет; немовби з неба сипалися жалкі сніжинки болю й всотувалися мені під шкіру. Скоро я знерухоміла, вщент заціпеніла, упіймана в пастку власного тіла, мої очі зупинилися на тупих лезах трави поруч зі мною, мій напіврозтулений рот був занурений просто у багнюку. Певно, я мала б заспокоїтися від того, що біль у ранах притлумився, та мене охопили видіння.

Я можу пригадати лише три епізоди з цих видінь. У першому топограф, психолог і антрополог вглядалися в мене крізь брижі води, наче я була пуголовком, що визирає зі ставка. Вони вглядалися неприродно довго. У другому я сіла поруч із стогнучою істотою, обхопила її голову й нашіптувала їй щось невідомою мовою. В третьому я розглядала яскраву карту межі, зображену як велетенський замкнутий рів із водою, що оточив Нуль-зону. Рів кишів від тьми морських істот, які геть не зважали на мої спостереження за ними, а я переживала відсутність їхньої уваги до мене як тяжку втрату.

Як потім я зрозуміла по витолоченій траві, геть знерухомленою я не була: я звивалася і корчилася в багні, мов черв’як, якась окрема частинка мене переживала агонію, намагаючись померти, хоч сяйво перешкоджало цьому. Якби я могла дотягтися до пістолета, я б прострелила собі голову… і раділа б цьому.

Досі ви мали зрозуміти, що я не завжди можу сказати людям те, що, як їм здається, вони мають право знати. Тому досі я не говорила про певні деталі, які стосуються сяйва. Причина цього — сподівання, що вони не мають вплинути на перше враження читача щодо моєї об’єктивності. Я намагалася компенсувати це, подавши більше особистої інформації, ніж за інших обставин, і частково — через її зв’язок із Нуль-зоною.

Правда в тому, що за мить до спроби топографа убити мене сяйво в мені розрослося, загостривши відчуття, і я чула, як топограф совалася й умощувалася, вглядаючись у мене крізь приціл. Я чула звук, з яким краплі поту котяться з її лоба. Я чула її дезодорант, і відчувала присмак пожухлої трави, яку вона витолочила, щоб обладнати засідку. Коли я вистрілила в неї, ці загострені відчуття ще працювали — і це єдина причина, через яку вона лишалася для мене вразливою.

Це був пік, раптовий вибух того, що я переживала в ці дні. Дорогою до маяка і назад сяйво виявляло себе, як легка застуда. Мене трохи лихоманило, я покашлювала, мені заклало носа. Іноді мені було млосно, голова робилася порожньою. Відчуття польоту й обважніння одне за одним проймали моє тіло без жодної закономірності, я то пританцьовувала, то ледве тягла ноги.

Мій чоловік сам би займався сяйвом. Він знайшов би тисячу способів спробувати зцілитися — і позбутися шрамів також — і не дозволив би мені справлятися з цим самотужки. Саме тому впродовж нашого подружнього життя я не завжди казала йому, що хворію. Але цього разу, в будь-якому випадку, усі його зусилля були б марними. Ти можеш або марнувати час через страх смерті, яка може й не прийти, або зосередитися на тому, що тобі лишилось.

Коли я врешті прийшла до тями, був полудень наступного дня. Якось я зуміла дошкандибати до базового табору. Я була вичавленою сухою оболонкою, яка мусила упродовж наступних чотирьох годин заковтнути майже чотири літри води, щоб відчути себе цілою. Бік горів, але я могла сказати, що заживлення було надто швидким для мене і вартим хвилювання. Здавалося, що сяйву, яке вже просочилося в мої кінцівки, лишилося однією величезною хвилею поглинути моє тіло, але його просування затрималося через необхідність загоїти рани. Симптоми застуди зменшилися, легкість і важкість змінилися постійним гудінням всередині мене і часом — тривожним відчуттям, ніби щось повзало під шкірою, утворюючи шар, що точно повторював видимий.

Я згадала, що не варто довіряти цьому відчуттю благополуччя, яке могло бути лиш паузою перед наступною стадією. Усяке полегшення від того, що досі ці зміни виглядали не більш радикальними, ніж загострені чуття й рефлекси, ніж фосфоресцентне світіння моєї шкіри, блідло перед відкриттям: щоб тримати сяйво під контролем, я мушу весь час завдавати собі ран і уражень. Збивати систему.

Коли я побачила безлад у базовому таборі, у світлі пережитого моє ставлення до цього було більш буденним, ніж очікувалось. Топограф так все перетрусила в наметі, що навіть розтяжки більше не тримали. Залишки наукових даних попередніх експедицій було спалено; я могла лиш роздивитись обгорілі клапті, які стирчали з попелу.

Всю зброю, яку не змогла взята з собою, вона знівечила, розібравши на найменші деталі, що валялися по всьому табору — ніби вона випробовувала мене. По всій території купками громадились порожні банки з-під їжі. За час моєї відсутності топограф перетворилась на таку собі здичавілу серійну вбивцю мотлоху.

Її журнал як приманка серед пожовклих карт лежав на ліжку в її наметі. Журнал був порожній. Кілька разів я бачила, як вона осторонь заповнює його, та це було імітацією — вона не хотіла, щоб психолог, чи хтось із нас, знав, про що вона насправді думає. Я усвідомила, що поважаю цей вибір.

Проте вона залишила біля ліжка один багатозначний запис, який пояснював її вороже ставлення: «Антрополог намагалась повернутися, але я подбала про неї». Або вона втратила глузд, або була аж надто тямущою. Я ретельно розсортувала всі карти, але вони жодним чином не стосувалися Нуль-зони. Вона записувала на них якісь особисті спогади. Аж раптом я зрозуміла, що карти вказують на місця, де вона жила, чи які відвідувала. Я не могла звинувачувати її: вона поверталася в минуле, щоб знайти опору в теперішньому, як би безглуздо це не було.

Обстежуючи рештки базового табору, я зробила інвентаризацію. Знайшла кілька банок консервів, які топограф прогледіла. Також вона пропустила кілька пляшок питної води, які, як завжди, я ховала у спальнику. Усі мої зразки зникли, і я підозрюю, що вона викинула їх в чорні води болота дорогою до засідки. Її вчинки нічому не завадили, як ні в чому не допомогли. Розрахунки і спостереження щодо зразків я зберігала у маленькому записничку, який носила у наплічнику. Мені бракуватиме мого великого, потужного мікроскопа, але того, який я спакувала, теж має вистачити. Їжі вистачить на кілька днів, бо їм я небагато. Води ж вистачить навіть на довше — дні на три-чотири. Крім того, завжди можна закип’ятити свіжу. В мене було достатньо сірників, щоб забезпечити багаття на місяць, та я могла розвести його і без сірників. Ще були припаси на маяку, щонайменше в наплічнику психолога.

Я бачила, що топограф дещо змінила на старому цвинтарі — додалася щойно викопана могила з наваленою по краях землею і встромленим простим хрестом із опалих гілок. Могила для мене чи для антрополога? Чи для обох? Мені не подобалася перспектива провести решту вічності поряд з антропологом.

Коли пізніше я прибирала, то почула сміх невідомо звідки, від чого мій біль посилився. Я раптом пригадала, як мила посуд після вечері того дня, коли мій чоловік повернувся з-за межі. Я викидала з тарілок залишки спагеті й курки, не розуміючи, як такі буденні справи можуть співіснувати із загадкою його повернення.

5. РОЗЧИНЕННЯ

Я ніколи не почувалася затишно у великих містах, хоч і змушена була жити в одному з них — оскільки мій чоловік мав бути тут, оскільки найкращі вакансії для мене були тут і оскільки довга робота в полі призводила до саморуйнування. Але я не була одомашненою твариною. Пилюка і масний бруд міста, нескінченна метушня, натовпи людей і постійна ілюмінація, яка приховує зірки, всюдисущий сморід бензину і тисяча інших способів, якими місто спричиняє наше руйнування… ніщо з цього не приваблювало мене.

— Куди ти йдеш посеред ночі? — кілька разів запитував мене чоловік місяців за дев’ять до того, як сам пішов разом з одинадцятою експедицією. Але в його запитанні я чула виразне: «Куди ти насправді йдеш?»

— Нікуди, — відповіла я. Усюди.

— Ні, справді, куди ти йдеш?

Це була його перевага — він ніколи не намагався йти за мною.

— Я тебе не зраджую, якщо ти про це.

Моя прямолінійність завжди зупиняла його, навіть якщо й не переконувала.

Я сказала йому, що нічні прогулянки заспокоюють мене, допомагають заснути, коли стрес чи нудьга від роботи стають надто сильними. Але насправді я не ходила далі зарослого травою пустиря. Мені подобався цей пустир, який зовсім не був пустим. Він був домом для двох видів слимачків, трьох видів ящірок, різних метеликів і бабок. Крім того, всюдиходи залишили в землі глибокі колії, а калюжі набрали стільки дощової води, що перетворилися на ставок. Сюди якось потрапила риб’яча ікра, тож тут можна було побачити мересниць і пуголовків, а ще водяних комах. Довкола ставка росла трава, завдяки їй земля не перетворювалась на драговину. Співочі птахи на шляху міграцій зупинялись тут на відпочинок.

Як природне середовище пустир не був складним, але його близькість притлумлювала поштовх стрибнути в машину і рвонути у найближчу дику місцину. Мені подобалися нічні поїздки: я могла бачити, як дорогу перебігає обережна лисиця, як тагуан відпочиває на телефонному стовпі. Дрімлюги збиралися довкола, щоб поласувати комахами, що злетілися на світло ліхтарів. Сови і миші розігрували прадавній ритуал хижак-жертва. Вони були насторожені одне супроти одного, але ця настороженість відрізняла їх від тварин у дикій природі — вона була ослаблена, як результат довгої нудної історії, казки про зловмисні вторгнення в змінені людьми території — трагедія минулих днів.

Я не розповідала чоловікові, куди саме ходжу по ночах, бо хотіла залишити це місце для себе. Пари часто роблять щось через звичку або очікування, і я не проти таких ритуалів. Інколи вони мені навіть подобалися. Проте мені доводилось бути егоїстичною щодо цього урбанізованого клаптика дикої природи. Він залишався у моїй голові, навіть коли я була на роботі, заспокоював мене, був міні-серіалом, який я переглядала. Я не знала, що поки я накладала цей пластир на свою потребу свободи, мій чоловік мріяв про Нуль-зону і про значно ширший простір. Пізніше ця паралель допомогла пом’якшити мій гнів під час його від’їзду і здолати мою розгубленість після його повернення у такому зміненому стані… навіть, якщо гола правда в тому, що я досі не розумію, за чим у ньому я тужу.

Психолог казала:

— Межа розширюється… щороку потроху.

Мені ця фраза здавалася надто обмеженою, дилетантською. Існують тисячі «мертвих» місць, як от пустир, який я спостерігала, існують тисячі перехідних екосистем, яких ніхто не бачить, які лишаються невидимими лише тому, що ми їх не використовуємо. Будь-що могло заселити їх, поки ми не звертали на них уваги. Ми звикли думати, що межа — це монолітна невидима стіна, але якщо члени одинадцятої експедиції змогли повернутись непоміченими, хіба не могли інші створіння вже перетнути її?

У цій фазі сяйва, коли я відновлювалася після поранень, Вежа постійно кликала мене. Я відчувала її фізичну присутність під землею. Відчуття, схоже на перший фізичний потяг, коли ти відчуваєш, де в кімнаті знаходиться об’єкт бажання, навіть не бачачи його. Частково цей потяг спонукало моє прагнення повернутись, а частково — вживлені спори, та я опиралася, бо спершу мала закінчити роботу. Ця робота мала також, якби я лишилася наодинці з нею, без якогось дивного заступництва, показати все в істинному світлі.

Почати з того, що моє начальство обмежувало мій доступ до інформації про аномалії Нуль-зони і навмисне збивало з пантелику. Наприклад, мені не сказали, що була прото-Нуль-зона, свого роду попередник, стартовий майданчик. Я перечитала тонни журналів, які докорінно зрушили моє уявлення про Нуль-зону. Не думаю, що прочитання більшої кількості експедиційних журналів скаже мені більше про Вежу і її вплив на людей. Передусім я дізналася, що незважаючи на те що межа розширюється, поглинання простору Нуль-зоною вважається процесом консервуючим. Додаткова інформація в журналах вказувала на повторювані цикли: коливання між аномаліями та нормальним станом, що допомогло простежити тенденцію. Проте, вочевидь, навіть ця інформація була відома моєму начальству, отже, попередні експедиції вже доповіли про це. Міф про існування лише кількох експедицій, дата початку, штучно призначена Південним Округом, мав катастрофічні наслідки, посиливши ідею циклів, що лежать в основі концепції просування.

Особисті подробиці, зафіксовані в журналах, описували героїзм і малодушність, рішення — правильні й хибні; та, зрештою, всі розповідали про неминучість. Ніхто з них не докопався до намірів чи цілей, бо сприймали їх як абстракцію. Всі вони загинули чи були вбиті, повернулися зміненими чи незмінними, але Нуль-зона продовжує існувати… поки наше начальство здається настільки наляканим можливістю подати ситуацію у принципово іншому світлі, що продовжує посилати експедиції, позбавлені інформації, ніби це єдине можливе рішення. Живити Нуль-зону, але не протистояти їй і, можливо, хтось випадково натрапить на рішення раніше, ніж вся земля перетвориться на Нуль-зону.

Я не можу пристати до жодної з теорій, але я отримала зловтішне задоволення, обмірковуючи їх.

Я залишила журнал чоловіка насамкінець, незважаючи на те, що він вабив мене сильніше за Вежу. Натомість я зосередилась на принесених речах: зразках зі зруйнованого селища, зразках тканин психолога і моєї власної шкіри. Я встановила мікроскоп на хисткому столі, котрий, як я розумію, топограф знайшла у такому непридатному стані, що він не привернув її уваги. Клітини психолога, як із неураженого плеча, так і з рани, виглядали як нормальні людські клітини. Мої власні клітини теж виявились в порядку. Це було неможливо. Я перевіряла зразки знову і знову, навіть по-дитячому вдавала, ніби вони мене зовсім не цікавлять, щоб потім раптово вкотре втупитися в них з пильністю орла.

Я вірила, що, коли не дивлюсь на клітини, вони перетворюються на щось зовсім інше, що сам акт спостереження змінює їх. Я знала, що це безумство, але я в це вірила. Я відчувала, ніби вся Нуль-зона глузувала з мене — кожна травинка, кожна комаха, кожна краплина води. Що трапиться, якщо Збирач досягне дна Вежі? Що трапиться, якщо він повернеться нагору?

Потім я дослідила зразки з села: мох з «лоба» купин, скалки деревини, клітини мертвої лисиці та щура. Деревина була справді деревиною. Щур був справді щуром. Мох та лисиця… були утворені з модифікованих людських клітин. Де лежить гнітючий плід узятий з руки грішника я плодитиму сім’я мерців…

Думаю, я мала б підскочити над мікроскопом від шоку, але я не схильна до таких реакцій на будь-що, показане мені приладами. Тож зараз я обмежилась тихою лайкою. Кабан на дорозі до базового табору, дивні дельфіни, стражденна істота в очеретах. Навіть думка, що копії членів одинадцятої експедиції повернулися назад. Все підтверджувало свідчення мого мікроскопа. Тут відбувалися трансформації, і попри те, що я відчувала себе частиною «природного» середовища дорогою до маяка, я не могла заперечувати, що перехідний стан цих природних середовищ був глибоко неприродним. Мене охопило збочене полегшення; принаймні зараз я мала докази, що відбувалось щось дивне з мозковими тканинами Збирача, які взяла антрополог.

На той час в мене було достатньо зразків. Під час обіду я вирішила не витрачати зусиль на прибирання табору; більшість цього клопоту візьме на себе наступна експедиція. Це був ще один сліпучо сяючий день: дивовижне синє небо і надзвичайно комфортна температура. Деякий час я дивилась на метушню бабок у довгій траві, на піке й віражі червоноголових дятлів. Я просто відкладала неминучий візит у Вежу і гаяла час.

Коли я нарешті взялась за журнал чоловіка і почала читати, сяйво омило мене безконечною хвилею, поєднавши із землею, водою, деревами, повітрям, поки я відкривала його і відкривалася сама.

Ніщо в журналі чоловіка не здавалось несподіваним, за винятком стислості та нерозбірливого почерку. Більшість записів були адресовані мені. Я цього не хотіла, і як тільки усвідомила це, довелося притлумити бажання викинути журнал, ніби він був отруйним. Моя реакція не була пов’язана ні з любов’ю, ні з її відсутністю, а тільки з почуттям провини. Мій чоловік справді писав це для мене, а зараз він був або мертвий, або в такому стані, що я не могла б ні спілкуватися з ним, ні взаємодіяти.

Одинадцята експедиція складалася з дев’яти членів, усі чоловіки: психолога, двох медиків (один із них мій чоловік), лінгвіста, топографа, біолога, антрополога та археолога. Вони прийшли у Нуль-зону взимку, коли майже всі дерева скинули листя, а очерети стали чорними й товстими. Квіткові кущі «стояли похмурі», здавалось, що вони «скупчилися» вздовж дороги, — писав він. — «Менше птахів, ніж у звітах. Але куди вони зникають? Лише Жар-птасі відомо». Небо постійно затягувалося хмарами, а рівень води у кіпарисових озерах упав. «Жодної краплини дощу за весь час перебування тут», — написав він наприкінці першого тижня.

Вони теж знайшли те, що тільки я називаю Вежею, лише на п’ятий-шостий день. Я впевнена, що саме це зумовило вибір місця для табору. Проте рішення їхнього топографа нанести на карту ширшу територію вказує на те, що вони пішли іншим шляхом, ніж ми. «Ніхто з нас не хотів туди спускатись, — писав мій чоловік, — а я — менше за всіх». У нього була клаустрофобія. Інколи він навіть підводився з ліжка вночі і йшов спати на терасу.

Якою б не була причина, психолог не змушував експедицію до спуску. Вони дослідили територію значно далі зруйнованого села, до самого маяка, і навіть більше. Що ж до маяка, чоловік писав, що вони пережили страх не лише через видимі ознаки різні, але й через «надміру шанобливе ставлення до смерті, яке завадило впорядкувати речі». Гадаю, під цим він мав на увазі поперекидувані столи на нижньому поверсі. Він не згадував фото доглядача маяка, яке висіло на стіні. Це розчарувало мене.

Як і я, вони знайшли купу журналів на горі маяка, і теж були цим вражені. «У нас була гаряча суперечка щодо подальших дій. Я наполягав на поверненні додому, бо очевидно, що нам збрехали». Але в цей момент, мабуть, психолог відновив контроль над групою, хай і нетривкий. Одне з головних розпоряджень експедиціям Нуль-зони — триматися разом. Але в наступному ж записі експедиція вирішила розділитися, начебто заради виконання завдання треба було догодити кожному, щоб ніхто не надумав повертатися до межі. Другий медик, антрополог, геолог та психолог залишились у маяку читати щоденники і розвідувати територію довкола. Лінгвіст та біолог повернулися обстежувати Вежу. Мій чоловік і топограф продовжили досліджувати територію за маяком.

«Тобі сподобалося б, — йшлося в особливо піднесеному дописі, який, як на мене, виглядав не так оптимістичним, як тривожно ейфоричним. — Тобі сподобалось би світло на дюнах. Тобі сподобались би їх непередбачувані лінії, їх неприборкана природа».

Вони обстежували узбережжя цілий тиждень, ретельно наносячи на карту рельєф, і все чекали, що натраплять на межу, якої б форми вона не набула, — дещо, що зупинить їх просування вперед.

Вони не знайшли нічого.

Той самий краєвид день у день.

«Рухаємося на північ, якщо не помиляюсь, — написав він, — і хоча ми долаємо по двадцять-тридцять кілометрів щодня, нічого не змінюється. Все одне й те саме». Хоча він не мав на увазі, що вони «застрягли у просторово-часовій петлі», він знав, що «за всіма правилами вони вже мали перетнути межу». Справді, вони добряче заглибились у досі не нанесений на карту Південний Округ, як він його назвав. «На це нас надихнула ефемерність нашого начальства, яке нібито існує десь там, за межею».

Я теж знала, що Нуль-зона раптово закінчується неподалік маяка. Звідки я це знала? Начальство сказало під час підготовки. Тож я фактично нічого не знала.

Вони врешті повернулись, оскільки «далеко позаду ми помітили каскади світла, і ще більше світла — з центральної частини, а ще звуки, які ми не могли визначити. Ми почали хвилюватись за інших членів експедиції, яких залишили там». Коли ж вони повернулися, то знайшли «скелястий острів, побачений вперше» і «відчули непереборну потребу дослідити його, хоча дістатися його було непросто». Острів «мабуть, був раніше населеним — ми бачили кам’яні будиночки, розкидані по всіх пагорбах і на пристані внизу».

До маяка поверталися чотири дні, а не сім, «дорога наче скоротилась». В маяку вони з’ясували, що психолог зник, а на середині підйому відбулася справжня кривава бійня. Археолог (єдиний, хто вижив) «перед смертю сказав нам щось ніби з іншого світу піднялося сходами і вбило психолога, а потім забрало його тіло. Але потім психолог повернувся, — марив археолог. Там було тільки два тіла, і жодне не належало психологу. Археолог не міг цього пояснити. Він також не міг пояснити, чому вони перестріляли один одного, тільки знову і знову повторював: Ми не вірили в себе. Мій чоловік звернув увагу на те, що деякі рани були не від куль, а криваві сліди на стінах не скидалися на відомі мені місця злочину. Також на підлозі був дивний наліт».

Археолог «забився в куток сходового майданчика і погрожував пристрелити нас, якщо я підійду оглянути його рани. Досить скоро він помер». Після цього вони відтягли тіла зі сходів і поховали на пляжі недалеко від маяка. «Це було важко, Жар-птахо, і я не думаю, що ми колись оговтаємося. Зовсім ні».

У Вежі залишилися лінгвіст і біолог. «Топограф запропонував або повертатися уздовж пляжу вгору за маяк, або знову ж уздовж пляжу рушати узбережжям вниз. Але ми обидва знали, що це була просто втеча від фактів. І він насправді мав на увазі, що ми маємо припинити виконувати завдання і загубитися в середовищі».

Тепер середовище на них замірялось. Температура то різко підіймалась, то раптово падала. Глибоко під землею чувся гуркіт, який виявлявся в легких струсах. Сонце, як їм здавалось, мало «зелений відблиск», ніби «межа якось викривлювала наш зір». Вони також бачили «зграю птахів, які летіли вглиб континенту — різні види збилися разом: яструби, качки, орли, лелеки; ніби в них була єдина спільна мета».

У Вежі вони ризикнули спуститись лише на кілька рівнів. Я не знайшла ніяких згадок про написи на стінах. «Якщо лінгвіст та біолог і були тут, ми не мали наміру спускатись за ними». Вони повернулися до базового табору і знайшли там тіло біолога, якого було заколото, удари нанесено кілька разів. Лінгвіст залишив просту записку: «Пішов у тунель, не шукайте мене». В мене виникло співчуття до загиблого колеги. Немає сумнівів, що біолог намагався домовитися з лінгвістом. Принаймні, я так казала собі. Можливо, він намагався вбити лінгвіста, який на той момент вже точно був у ментальній пастці Вежі, у пастці написів, зроблених Збирачем. Зараз я розумію, що усвідомлення цих написів — це занадто для будь-кого. Топограф разом з моїм чоловіком повернулись до Вежі надвечір. Причина з журналів не зрозуміла — в записах були кількагодинні прогалини. Вночі вони побачили примарну процесію, яка рухалась до Вежі: сім із восьми членів одинадцятої експедиції, включно з двійником мого чоловіка і топографа. «І ось переді мною я сам: іду так скуто, обличчя таке порожнє. Очевидно, що не я, і все ж таки це я. Мене і топографа скував жах. Ми не намагалися спинити їх. Чомусь здавалося неможливим зупинити самих себе, і, не буду брехати, ми були до смерті налякані. Ми нічого не могли зробити — тільки стояли і дивилися, як вони спускаються. Відразу ж після цього все на мить стало на свої місця, я раптом все зрозумів. Ми померли. Ми були привидами, які блукають у ворожому середовищі, хоч ми про це не знали, люди живуть тут звичним життям, все так, як має бути тут… але ми не можемо бачити це через заслону, через викривлення».

Поволі мій чоловік струсив з себе це відчуття. Вони сховались за деревами недалеко від Вежі і перечекали кілька годин, щоб пересвідчитись, що двійники не повернуться. Вони сперечалися, що робити, якщо це станеться. Топограф хотів убити їх, мій чоловік — допитати. Залишковий шок завадив їм завважити відсутність психолога серед них. Якоїсь миті від Вежі почулося шипіння, наче від витоку пари, а в небо з Вежі вдарив промінь світла, а потім так само раптово все зникло. Нікого не дочекавшись, чоловіки повернулись у базовий табір.

На цьому етапі вони вирішили розділитися. Топограф побачив усе, що йому було потрібно і планував негайно від базового табору вирушити стежкою до межі. Мій чоловік відмовився від цієї ідеї, тому що з журналів попередників зрозумів, що «повернення через точку входу — це ще одна пастка». Мій чоловік через якийсь час, не зустрівши жодних перешкод, вирішив рухатись далі на північ, адже «зросла недовіра до самої ідеї межі», хоча він поки що не міг узагальнити «потужність цього відчуття» в струнку теорію.

Прямий опис подій експедиції ішов укупі з більш особистими спостереженнями, і я не маю наміру тут це обговорювати… окрім уривка, що стосується водночас Нуль-зони і наших стосунків.

Зараз, коли я все це бачу і переживаю, яким би жахливим воно не було, я хотів би, щоб ти була тут, щоб ми разом були в цій експедиції. Я би краще тебе зрозумів на цій дорозі на північ, і тобі не довелось би ні про що говорити — мене б це зовсім не турбувало. Ми б ніколи не повернулися, а йшли вперед так далеко, як тільки це можливо.

Повільно і болісно я усвідомлювала, про що читала з перших сторінок його журналу. Мій чоловік жив насиченим внутрішнім життям, яке надто відрізнялось від його компанійської маски, і якби я краще його знала і пропустила через свій захисний бар’єр, могла б це зрозуміти. Але я цього не зробила. Я впустила в своє серце ставок із пуголовками і грибок, який руйнує пластик, але не свого чоловіка. З усього, що було написано в щоденнику, цей аспект вразив мене найбільше. Він вклав свою частку в наші проблеми, надто сильно підштовхуючи мене, вимагаючи від мене надто багато, намагаючись побачити в мені щось, чого немає. Я завжди могла виставити свою дистанцію. А тепер вже надто пізно.

Його особисті спостереження містили багато милих зауваг. Опис припливних басейнів серед скель вздовж узбережжя нижче за маяком. Тривалі спостереження нетипового використання водорізами залишених відпливом на березі устриць для вилову великої риби. Фотографії припливного басейну були вкладені в кишеньку обкладинки. Туди ж були вкладені засушені фрагменти рослин: тоненький стручок та листя невідомого походження. Мій чоловік не цікавився усім цим, навіть спостереження за водорізом чи заповнення щоденника вимагало від нього величезної концентрації. Я знала, що всі ці речі були для мене, і тільки для мене. В них не було жодної ніжності, але і їх стриманість багато про що мені говорила. Він знав, як я ненавиджу слова на зразок любові.

Останній запис датується його поверненням у маяк. «Я знову підіймаюсь уздовж узбережжя, однак не пішки. В зруйнованому селі знайшовся човен, занедбаний та прогнилий, але в мене є достатньо дощок із зовнішньої стіни маяка, щоб полагодити його. Буду плисти вздовж берега так далеко, як тільки зможу, аж до самого острова, а може й далі. Якщо ти читаєш це, саме туди я і прямую, там я і буду». Чи могла бути серед множини перехідних екосистем одна ще навіть більш перехідна, яка знаходиться вже поза впливом Вежі, але ще не під впливом межі?

Коли я закінчила читати журнал, перед моїми очима виникла заспокійлива картина, як мій чоловік сідає у відремонтований ним човен, минає бурхливий прибій і вирушає в мирну, тиху далечінь. Він рухається на північ уздовж узбережжя, сам, переживаючи всі маленькі щасливі моменти свого життя. Я відчула надзвичайну гордість за нього. Тепер я знала, як все розв’язалось. Я відчула це інтуїтивно; такого зв’язку між нами не було раніше.

Потім, у миттєвих проблисках, в обривках думок, в осмисленні прочитаного я міркувала, чи веде він журнал знову, чи око дельфіна здалося мені знайомим не тому, що було таким схожим на людське? Дуже скоро я викинула з голови цю нісенітницю; питання можуть зруйнувати, якщо ти уникаєш відповіді на них достатньо довго.

Мої рани під час дихання спричиняли постійний, але терпимий біль. Не випадково вночі сяйво активізувалось, піднімаючись зі шлунка через легені до самого горла, тож я уявляла, як туманний промінь виривається з мого рота. Я здригнулась, коли уявила сяючий шлейф психолога, який видно здалеку, наче аварійний сигнал. Я не могла чекати ранку, навіть незважаючи на лихе передчуття щодо віддаленого майбутнього. Я повернусь у Вежу просто зараз. Це єдине місце, куди я можу піти. Я залишила автомат та іншу зброю, крім одного пістолета і свого ножа. Я залишила наплічник, а пляшку з водою пристебнула до пояса. Свій фотоапарат я залишила на півшляху до Вежі, під каменем. Бажання все фотографувати та фіксувати буде лише відволікати, а фотографії вартують не більше, ніж зразки. Десятки журналів чекали на мене в маяку. Покоління експедицій маячили переді мною. Обтяжливість цього, безглуздість цього пройняли мене до живого. Все намарно.

Я взяла з собою ліхтарик, та все одно дуже погано бачила через зелене світло, яким світилось моє тіло. В темряві я дуже швидко пройшла стежиною, яка вела до Вежі. Чорне безхмарне небо обрамляли високі сосни. Вони підкреслювали абсолютну безмежність небес. Не було ані кордонів, ані штучного світла, що затьмарили б тисячі мерехтливих точок. Я бачила все. Коли я була дитиною, довго дивилася на небо і чекала, коли впаде зірка. Коли стала дорослою — дивилась на зірки з даху свого котеджу біля затоки, і пізніше, обстежуючи пустир, я дивилася не тільки на падаючі зірки, але й на звичайні та намагалася уявити, яке життя може бути в тих небесних припливних басейнах, так далеко від нас. Зірки, які я тепер бачила, виглядали дивно, безладно розкидані в пітьмі новими узорами, коли щойно минулої ночі я насолоджувалася їх близькістю. Чи я тільки тепер побачила їх ясно? В цій думці не мало бути похмурого задоволення.

Коли я ступила до Вежі, серцебиття здалося мені більш віддаленим, маска міцно затуляла ніс і рот. Я не знала, чи запобігаю подальшому зараженню, чи просто намагаюся стримати власне сяйво. Біолюмінесценція слів на стіні зросла, і, здавалося, світіння відкритих ділянок моєї шкіри відповідає тим самим, освітлюючи мій шлях. З іншого боку, я не відчувала жодної різниці, проходячи перші рівні. Хоч верхня частина здавалася знайомою, це відчуття врівноважувалося (що витвережувало) розумінням того, що це мій перший самостійний спуск у Вежу. З кожним новим поворотом, далі в пітьму, яку розсіювало тільки непевне зелене світло, я все більше і більше очікувала, що з тіні щось вискочить і кинеться на мене. В такі миті я шкодувала, що зі мною немає топографа, і мусила притлумлювати провину. Незважаючи на власну зосередженість, я виявила, що мене ваблять слова на стіні, навіть якщо я намагалася зосередитися на більших глибинах, ці слова повертали мене назад. Має бути прощення і милість в цих тінистих рослинах вони дадуть темні квіти зуби яких перемелють підживлять і возвістять прихід нової ери…

Пізніше, ніж уявляла, я дісталася місця, де ми знайшли антрополога мертвою. Чомусь мене здивувало те, що вона досі тут лежить, оточена уламками свого минулого — шматками одягу, пустим наплічником, кількома розбитими пробірками, її голова була, як проломлений кордон. Її вкривав рухливий килим блідих організмів, я підійшла ближче й впізнала схожих на долоньки паразитів, які жили серед слів на стіні. Було неможливо сказати, вони захищають, змінюють чи руйнують її тіло, — так само, як я не знала, чи дійсно перед топографом біля базового табору з’явилася якась версія антрополога, коли я вирушила до маяка…

Я не затрималась, а попрямувала далі.

Тепер серцебиття Вежі обросло луною і стало гучнішим. Слова на стіні знову стали свіжішими, наче щойно «обсохли» після створення. Я почула приховане за серцебиттям гудіння, ніби монотонний зумер виклику. Крихка затхлість цього простору поступилася чомусь більш тропічному і солодкавому. Я зрозуміла, що стікаю потом. Більш важливо те, що сліди Збирача під моїми черевиками стали свіжішими, липкішими. Я намагалася триматися стіни праворуч, щоб уникати речовини. Вона була також змінена, її вкривав тонкий шар моху чи лишайнику. Мені не подобалося тулитися спиною до нього, щоб уникнути речовини на підлозі, але вибору не було.

Після майже двогодинного повільного просування серцебиття Вежі зросло до такого рівня, що від нього, здавалося, здригаються сходи, а приховане гудіння розкололося на часті потріскування. Мої вуха дзвеніли від них, моє тіло вібрувало, мій одяг просочився потом через високу вологість, задуха майже змусила мене зірвати респіратор, щоб ковтнути повітря. Але я опиралася спокусі. Я була близько. Я знала, що я була близько… не знати до чого.

Слова на стіні були такі свіжі, що аж точилися вогкістю, схожих на долоньки створінь було мало, а ті, що були, скидалися на стиснуті кулачки, ніби не до кінця прокинулися й ожили. Померлі пізнають життя у смерті бо все розкладеться але не забудеться і відроджене знову йтиме світом в благословенному не-знанні…

Я пройшла ще одне коло сходів, а потім, коли вийшла на вузьку пряму ділянку перед наступним поворотом… я побачила світло. Краї пронизливого жовтого світла, що йшло від джерела за межами видимості, схованого за стіною, і сяйво в мені пульсувало й трепетало у відповідь. Звук зумера виклику знову посилився, аж поки став таким шиплячим і нерівним, що в мене ледь не побігла із вух кров. Серцебиття зросло і гупало в кожній моїй клітинці. Я почувалася, наче не людина, а приймальна станція для серії приголомшливих сигналів. Я відчувала, як сяйво виходить із мого рота ледь видимим випаром, зустрічаючи опір маски. Зі схлипом я зірвала її. «Віддай тобі дане», — спало на думку, і я не знаю, що могло її живити, і що вона могла значити для тієї колекції клітин і думок, що складали мене.

Розумієте, повернути назад для мене було так же неможливо, як повернутися в часі. Моя свобода волі була підірвана, незвідане шалено спокушало мене. Піти з цього місця, вийти на поверхню, не повертати за ріг… цікавість терзатиме мене вічно. Цієї миті я переконала себе, що краще помру, дізнавшись… щось, будь-що. Я перейшла рубікон. Я спустилася у світло.

Однієї ночі останнього місяця перебування у Скелястій затоці я була дуже збудженою. Це сталося відразу по тому, як я дізналася, що мій грант не продовжать. Я не мала жодних перспектив нової роботи. Я підчепила чергового хлопця, з яким познайомилася в барі, щоб відволіктися від ситуації, але за кілька годин він пішов. Почалося безсоння, я не могла його здолати, і я все ще була нетвереза. Це було по-дурному і небезпечно, але я вирішила сісти в машину і поїхати до припливних басейнів. Хотілося підкрастися до цього прихованого життя і якось його здивувати. Я втелющила собі в голову, що припливні басейни змінюються вночі, коли ніхто не бачить. Таке, можливо, трапляється, коли ти вивчаєш щось настільки довго, що можеш миттєво відрізнити одну морську анемону від іншої і вирізнити серед решти того мешканця припливних басейнів, який вчинив неподобство.

Тож я припаркувала машину і рушила звивистою стежкою вниз до каменистого пляжу, освітлюючи шлях крихітним ліхтариком-брелоком. Потім я просто почалапала мілиною і вилізла на виступ скелі. Я дійсно хотіла забутися. Усе моє життя люди казали, що я дуже зібрана, але це було не так. Насправді я ніколи зібраною не була, і ніколи не була дисциплінованою.

Тієї ночі, хоча я мала тисячу причин винуватити інших людей, я знала, що сама схибила. Не здавала звітів. Не дотримувалася мети роботи. Фіксувала дивні побічні дані. Не робила нічого, що задовольнило б організацію, яка надала грант. Я була королевою припливних басейнів, сказане мною було законом, і звітувала я лиш про те, про що хотіла звітувати. Я збилася на манівці, бо розчинилася в середовищі, не могла залишатися відокремленою від об’єктивно чужої мені землі.

Я йшла від басейну до басейну зі своїм сміховинним ліхтариком, шпортаючись з десяток разів, майже падаючи. Якби хтось спостерігав — а хто скаже тепер, що цього не було? — побачив би лайливу, необачну біологиню на підпитку, що втратила всі перспективи, підвішену в невідомості вже другий рік, вразливу й самотню, хоча вона заприсяглася собі, що ніколи не буде самотньою. Те, що вона казала й робила, суспільство таврувало як асоціальність і егоїзм. Вона щось шукала серед ночі у цих припливних басейнах, хоча знайдене впродовж дня було достатньо вражаючим. Вона могла волати, кричати, кружляти на цих ослизлих скелях, ніби й найкраще у світі взуття не може підвести, підсковзнутися, ніби не можна впасти і розкроїти голову, прикрасити дурний лоб морськими блюдцями, вусоногими рачками і кров’ю.

Але насправді навіть якщо я не заслуговую на це — чи я заслуговую на це? І чи дійсно я шукала щось подібне? — я знайшла дещо дивовижне, і воно викрило себе власним світлом. Я прослідкувала за мінливими спалахами з одного з більших басейнів, і зупинилася замислено. Чи мені справді потрібен був знак? Чи я справді хотіла щось дослідити — чи тільки думала, що хотіла? Я вирішила, що таки хочу, бо я рушила до нього, раптово протверезівши достатньо, щоб бачити, куди йду, тож я не впала і не розвалила собі голову, поки дійшла до того басейну й роздивилася, що ж там таке.

Те, що я побачила, врешті опинившись там і ставши навколішки над припливним басейном, вглядаючись в глибину, — це рідкісний вид велетенських морських зірок, шестипроменевих, більших за каструлю; їхнє темне золотаве світіння змушувало палати непорушну воду. Більшість фахівців відмовлялися використовувати її наукову назву на користь більш образної «темний володар». Зірку вкривали товсті шпичаки, а довкола країв я бачила у смарагдово-зеленій оторочці тендітні прозорі війки, тисячі й тисячі війок, які рухали її уздовж наміченого шляху в пошуку жертви — іншої, меншої морської зірки. Я раніше не бачила «темного володаря», навіть в акваріумах, і це було так несподівано, що я забула про сковзку скелю, втратила рівновагу й майже впала — втрималася, лише обпершись рукою об край припливного басейну.

Але що довше я на неї дивилася, то менш зрозумілою ставала істота. Вона здавалась мені чимось чужорідним, і все сильнішим ставало відчуття, що я нічого насправді не знаю — ні про екосистеми, ні про природу. Щось було в моєму стані і його темному сяйві таке, що затьмарювало розум, що змушувало мене бачити цю істоту, яка насправді мала власне місце в біологічній класифікації — була вивчена, описана, систематизована — чимсь, що не може бути зведене до якоїсь із цих категорій. І якщо я дивитимуся далі, зрештою, я змушена буду прийняти, що я знаю менше, ніж нічого, і про себе також, правда це чи ні.

Коли я врешті відвела очі від морської зірки і звелася на ноги, я не могла розрізнити море і небо, не могла сказати, дивлюся я на берег чи на воду. Я була цілковито розгублена, спантеличена, і все, що я могла помітити в цьому стані, — сигнальний вогонь піді мною.

Завернути за ріг, уперше зіткнутися зі Збирачем — це переживалося так само, тільки відчуття були в тисячу разів сильніші. Якщо на тих скелях роки тому я не могла розрізнити море й берег, тут я не могла відрізнити стелю від сходинок, і хоча я спиралася рукою об стіну, здавалося, стіна прогинається від мого дотику, і я щосили намагаюся не провалитися крізь неї.

Тут, у глибині Вежі, я не могла зрозуміти, на що я дивлюся, і мені доводилося докладати зусиль, щоб скласти докупи ціле з частин. Складно сказати, які пробіли моєї свідомості заповнилися б лише тому, що я зняла б тягар усіх цих невідомих.

Чи я казала про золотаве світло, побачене мною? Коли я зайшла за ріг, світло було вже не золотавим, а зелено-голубим, і це зелено-голубе світло було чимось небаченим досі: воно наростало, сліпуче й текуче, густе, багатошарове, всеохопне. Це настільки притлумило мою здатність розрізняти його обриси, що я змусила себе відключити зір, щоб пильніше зосередитися на інших чуттях.

Шум, який я чула тепер, був схожий на крещендо льоду, на потойбічний звук, з яким кришаться людяні бурульки, раніше я вважала його зумером виклику, тепер же він почав перетворюватись; потужна мелодія і ритм заполонили мій мозок. Туманно, наче звіддаля, до мене прийшло усвідомлення, що слова на стіні були навіяні також і звуком, але я не мала здібності чути його раніше. Вібрація мала будову і вагу, і разом з нею прийшов запах гару, наче від старого падолисту, чи від величезного віддаленого перегрітого двигуна. Язик ніби обпекло ропою.

Слова не можуть… фотографії не здатні…

По мірі мого звикання до світла Збирач теж блискавично змінювався, наче знущався з моїх спроб його зрозуміти. Він був постаттю з серії віддзеркалень у віконному склі. Він був послідовністю шарів у формі аркади. Він був величезним потворним слимаком, оточеним ще химернішими створіннями-сателітами. Він був блискучою зіркою. Мої очі наче зісковзували з нього, наче мій зоровий нерв не справлявся з навантаженням.

Потім він перетворився на всепереможну величину перед моїм ослаблим зором, він ріс і ширився, наближуючись до мене. Його форма розповсюджувалася туди, сюди і невідь-куди. Тепер він більше скидався на перепону, стіну, товсті замкнені двері, що перекривають сходи. Не стіну світла — золотого, голубого, зеленого, усіх кольорів — але стіну плоті, що нагадує світло, з гострими й химерними включеннями і структурами, подібними до скрижанілих потоків води. Було враження, що навколо нього в повітрі безтурботно пливуть ніжні пуголовки, але на самій межі видимості, тож я насправді не знала: можливо, вони просто скидалися на пливучі темні плямки, а насправді були тільки обманом зору, не існували.

Всередині цієї розтрісканої маси, всередині цих зображень Збирача — напівосліплена, змушена покладатися на інші чуття — я побачила, як мені здалося, темну тінь руки чи різновид пам’яті про руку в невпинному розмитому русі, що невпинно виводила на стіні ліворуч повторювані послідовності знаків, виводила пильно й повільно — його повідомлення, його код змін, налаштування, узгодження й перетворення. І здавалося, над рукою я розгледіла іншу розмиту тінь, приблизно схожу на голову, але так непевно, наче я плавала в каламутній воді і здаля побачила обриси, затулені товстими водоростями.

Тепер я спробувала відступити, відповзти по сходах, але не змогла. Чи тому, що Збирач упіймав мене, чи мій мозок зрадив мене, я не могла поворухнутися.

Чи то Збирач змінився, чи я — то випадала з реальності, то поверталася в свідомість. Здавалося, тут нічого немає, зовсім нічого, ніби слова писалися самі собою, а потім Збирач повертався до існування, а потім знову згасав, а все, що лишалося незмінним, — тільки натяк на руку і відчуття, що слова пишуться.

Що робити, коли п’яти чуттів стає недостатньо? Бо я насправді все ще не бачила, не так, як я бачила його під мікроскопом, і це лякало найбільше. Чому я його не бачу? В моїй уяві я стояла над морською зіркою в Скелястій затоці, а вона росла й росла, поки припливний басейн перетворився на цілий світ, а я погойдувалася на його неспокійній, сяючій поверхні, знову вглядаючись у зоряне небо, поки його сяйво пливло угору просто крізь мене.

Усупереч невимовному тиску світла, наче вся вага Нуль-зони зосередилася тут, я змінила тактику, спробувала зосередитися тільки на створенні слів на стіні, на уявленні про голову чи шолом, чи… щось іще?., десь там над рукою. Каскад іскор, які, як я знала, були живими організмами. Нове слово на стіні. Я все ще не бачу, сяйво закручується в мені, набуваючи форми тиші, наче ми в соборі.

Неймовірність цього досвіду вкупі з серцебиттям і крещендо звуку невпинного письма наповнили мене вщерть, аж поки в мені не лишилося жодної порожнини. Ця мить, якої я, певно, несвідомо чекала усе життя, — ця мить зустрічі з найпрекраснішою, найжахливішою істотою, яку я коли-небудь бачила, — була за межами розуміння. Яке недолуге обладнання я принесла, яке недолуге ім’я дала йому — Збирач. Час видовжувався, ставав нічим іншим, як паливом для слів, створених істотою на стіні хтозна як довго, хтозна для чого.

Я не знаю, скільки я нерухомо простояла на порозі, споглядаючи Збирача. Я могла дивитися на нього вічно й не помітити безтямного плину років.

Але що далі?

Що трапиться після звільнення й нерухомості?

Або смерть, або повільне й неодмінне згасання. Повернення у фізичний світ. Не те, щоб я звикла до присутності Збирача, але я досягла стадії — на єдину примарно крихітну мить — коли я знову зрозуміла, що Збирач — це організм. Складний, особливий, заплутаний, жахаючий, небезпечний організм. Він міг лежати за межами сприйняття моїх чуттів, моєї науки, мого інтелекту — але я все ще вірила, що зустріла нову форму життя, яка могла мімікрувати, користуючись моїми власними думками. Навіть тепер я припускала, що могла сама видобувати ці враження з власної голови без сторонньої допомоги і переносити їх назад на себе, наче камуфляж, — щоб збити з пантелику біолога в мені, зруйнувати рештки власної логіки.

Із зусиллям, яке відчувалося як ниття кінцівок, як зміщення кісток, я повернулася спиною до Збирача.

Поворот, така проста дія, приніс стільки полегшення, що я розпласталася по дальній стіні, по кожному прохолодному горбочку. Заплющила очі — навіщо мені зір, якщо все бачене зраджує мене? — і стала боком пробиратися назад, усе ще відчуваючи світло спиною. Відчуваючи музику слів. Забутий пістолет врізався в стегно. Сама ідея пістолета зараз здавалася жалюгідною і нікчемною, як і слово зразок. Обидва передбачали спрямованість. А до чого тут прямувати?

Я зробила крок чи два, коли наростаюче відчуття тепла і ваги облизало мене, вогко накотилося на мене, наче густе світло перетворилося на море. Я подумала, що порятунок близько, але це було не так. Після наступного кроку, коли я почала задихатися, я зрозуміла, що світло дійсно стало морем.

Чомусь, хоча насправді я не була під водою, я дійсно почала тонути.

Жах, який наростав у мені, неймовірна безформна паніка дитини, яка впала у фонтан і вперше відчула, як її легені наповнюються водою, і вона може померти. Цьому не було кінця і не було можливості цього уникнути. Мене затопив зелено-блакитний густий океан, сповнений іскрами, і я просто продовжувала топитися і боротися із потопанням, поки якась частка мене не усвідомила, що я топитимуся вічно. Я уявила, як падаю сторчма зі скелі, лечу, розбиваюся об прибій, мене викидає на берег за тисячі кілометрів від цього місця, невпізнанну, видозмінену, але все ще сповнену жахливих спогадів про цю мить.

Потім я пережила відчуття, наче мені в спину втупилися сотні очей. Я була створінням у басейні, яке спостерігала величезна маленька дівчинка. Я була мишкою на пустирі, яку ловить лисиця. Я була жертвою, яку морська зірка вловила і затягла вглиб припливного басейну.

В якійсь відособленій частині мене сяйво переконувало мене прийняти, що я не переживу цю мить. Я хотіла жити, справді хотіла. Але я більше не могла. Я навіть дихати більше не могла. Тож я відкрила рот і впустила воду, впустила потік. Хоча насправді це не було водою. І очі наді мною не були очима, і я була упіймана Збирачем, і дозволила йому ввійти, і виявила, що вся його увага була зосереджена на мені, і я не могла рухатися, не могла думати, була безпомічна і самотня.

Лютий водоспад обвалився на мою свідомість, але вода складалася з пальців, сотень пальців, обмацуючи мою шию, втискаючись мені під шкіру, проникаючи крізь кістки черепа в мій мозок… а потім тиск полегшився, навіть попри відчуття необмеженої сили, що не давала мені звестися певний час, я все ще топилася, крижаний спокій обійняв мене, і крізь спокій проступило величне зелено-голубе світло. Я відчула запах горілого у власній голові, і була мить, коли я волала, мій череп кришився в порох і знову збирався крихта за крихтою.

Там буде полум’я що знає тебе на ім’я і в присутності гнітючого плоду його темне полум’я охопить кожну частину тебе.

Це була найгірша агонія, яку я коли-небудь переживала, наче в мене раз за разом встромляли металевий стрижень, і біль покрив мене, ніби друга шкіра, всередині контурів мого тіла. Усе забарвилося в червоне. Я відключилася. Я отямилася. Відключилася, отямилася, відключилася, постійно намагаючись вдихнути, зігнувши коліна, шкрябаючи стіну. Я відкрила рот для крику настільки широко, що в щелепі щось тріснуло. Думаю, я перестала дихати на мить, але сяйво в мені й не помітило затримки. Воно просто продовжувало насичувати мою кров киснем.

Потім жахливе проникнення минуло, розірвалося, а з ним і відчуття утеплення й густого моря, що мене оточило. Потім був поштовх, і Збирач відкинув мене вбік, вниз по сходах. Мене викинуло на берег, пом’яту й побиту. Не маючи опори, я впала мішком, розчавлена тим, чого не мало бути, що ніколи не мало проникати в мене. Я ковтала повітря великими різкими схлипами.

Однак я не могла залишатися тут, в межах його досяжності. Зараз вибору не було. Горло саднить, нутрощі випотрошені, тож я метнула себе вниз, у густу пітьму нижче Збирача, спершу навкарачки, поспішаючи утекти, обійнята сліпим, панічним поштовхом забратися геть з його очей.

І тільки коли світло позаду мене поблякло, коли я відчула себе в безпеці, я знову впала на підлогу. Я лежала так довгий час. Очевидно, тепер Збирач міг мене впізнати. Очевидно, я була словом, яке він міг зрозуміти, на відміну від антрополога. Я гадала, чи зможуть мої клітини далі приховувати від мене власну трансформацію. Я гадала, чи стало це початком кінця. Але переважно я відчувала абсолютне полегшення від того, що пройшла випробування, хоча і заледве. Сяйво десь всередині мене згорнулося в клубок, глибоко вражене.

Можливо, мій єдиний талант, моя єдина здібність — це витримувати невитримуване. Я не знаю, як зуміла знову встати на тремтячі ноги, щоб продовжувати шлях. Я не знаю, скільки часу це зайняло, але зрештою я впоралася.

Скоро спіраль сходів розпрямилася, і з цим розпрямленням задушлива вологість раптово зменшилась, крихітних створінь, що жили на стінах, більше не було видно, і звуки від Збирача угорі стали більш приглушеними. І хоча я все ще бачила привидів минулого на стінах, навіть моя люмінесценція трохи пригасла. Я ставилася з підозрою до переплетення слів, наче вони могли мені якось зашкодити — так само невідворотно, як і Збирач, але поки слідувати їм було безпечно. Деякі варіації були більш зрозумілими, і я вбачала в них більше сенсу. І воно напало на мене. І воно породило все решту. Повторювані знову і знову. Слова тут унизу були більш простими, чи я тепер просто більше про них знала?

Я не могла не помітити, що ці нові сходинки шириною і глибиною майже повністю відповідали сходинкам маяка.

Наді мною незаймана поверхня стелі змінилася так, що тепер маса глибоких звивистих рівчаків перетинала її.

Я зупинилася випити води. Я зупинилася перевести подих. Шок після зіткнення зі Збирачем хвилями підіймався у мені. Коли я рушила далі, в мені зародилося неймовірне усвідомлення, що далі буде більше відкриттів, які я мушу прийняти, до яких я мушу підготуватися. Хоч якось.

За кілька хвилин далеко внизу почав набувати форми і об’єму крихітний прямокутник мерехтливого білого світла. Поки я спускалася, він збільшувався — так неохоче, що я могла назвати це лише ваганням. За півгодини я вирішила, що це мають бути двері, але залишалася туманність, немов воно затьмарювало себе.

Що ближче я підходила (хоч залишалася досить далеко), то більше переконувалася, що цей прохід подібний до побаченого мною біля межі, коли ми прямували дорогою до базового табору. Сама їхня розпливчастість запустила цей спогад, бо це був особливий тип розпливчастості.

За півгодини по тому я почала відчувати інстинктивну потребу повернути назад, яку я притлумила, сказавши собі, що просто не зможу витримати зворотної дороги і зустрічі зі Збирачем. Але на рівчаки в стелі було так боляче дивитися, ніби вони проходили по поверхні мого власного черепа, і продовжували там утворюватися. Це були сліди якогось відбитого впливу. За годину сяючий білий прямокутник став більшим, але не чіткішим, а мене наповнило відчуття неправильності, наче мене занудило. В голові виникла думка про пастку, адже це пливуче світло в темряві було не дверима, а утробою якоїсь почвари, і якщо я увійду в нього з цього боку, вона мене зжере.

Зрештою я зробила привал. Слова вели далі, незмінно вниз, і за моїми оцінками двері лежали не більше ніж за п’ятсот-шістсот сходинок піді мною. Зараз вони палали перед моїми очима і я відчувала біль шкірою, наче від сонячного опіку, просто дивлячись на них. Я хотіла продовжувати, але не могла. Не могла змусити ноги рухатися, не могла змусити розум подолати страх і тривогу. Навіть тимчасова відсутність сяйва (воно ніби сховалося) застерігала від подальшого просування.

Я залишилася там на певний час, сиділа на сходинках, дивилася на двері. Я боялася, що це відчуття було відкладеним гіпнотичним навіюванням, яке навіть попри смерть психолога знайшло спосіб управляти мною. Можливо, існував якийсь закодований наказ чи вказівка, яку моє зараження не могло обійти чи відкинути. Чи це була кінцева стадія якоїсь відстроченої форми знищення?

Тут не важлива причина. Я знала, що ніколи не дістануся дверей. Мені стане так зле, що я не зможу рухатись, я ніколи не виберуся на поверхню, рівчаки на стелі засліплювали очі. Я застрягну на цих сходах, як антрополог, і це буде чи не такою ж поразкою, як її та психолога невміння розпізнати неможливе. Тож я розвернулася і, долаючи біль, з відчуттям, що лишаю тут частинку себе, почала дертися вгору сходами, і образ туманних дверей зі світла в моїй уяві ставав так само великим, як і неосяжність Збирача.

Я пам’ятаю це відчуття, в ту мить, коли я повернула геть, щось ніби вдивлялося в мене з тих дверей унизу, та коли я глянула через плече, мене зустріла лише звична біла сяюча імла.

Хотіла б я сказати, що решта подорожі була розмитою плямою, наче я й справді була полум’ям, яке бачила психолог, і дивилася крізь власне горіння. Хотіла б я, щоб наступним, що я побачу, було сонячне світло на поверхні. Натомість, хоч я й заслужила, щоб усе скінчилось… воно не скінчилось.

Я пам’ятаю кожен болісний, страшний крок назад угору, кожну мить підйому. Я пам’ятаю затримку перед тим, як повернути за ріг, де знову я зустріла Збирача, зайнятого незрозумілою справою. Невпевненість, чи я витримаю ще одне проникнення в мою свідомість. Невпевненість, чи я не збожеволію цього разу від переживання утоплення, незалежно від того, що розум говорив мені про ілюзорність цього. Знання, що чим слабшою я стаю, тим більше мене зраджує розум. Скоро стане простіше відступити в тінь, перетворитися на оболонку, що оселилася внизу сходів. Може, я ніколи не матиму більше сили, ніж тепер, не наважуся зібратися більше, ніж тепер.

Я дозволила забутися Скелястій затоці, морській зірці в басейні. Натомість я подумала про журнал чоловіка. Я подумала про чоловіка, у човні, десь на півночі. Я подумала про все, що чекає попереду, — і про жодне з того, що лишилося позаду.

Тож я знову розпласталася по стіні. Тож я знову заплющила очі. Тож я знову витримувала світло, знову здригалася і стогнала, очікуючи, що море наповнить мій рот і голова розвалиться… але нічого такого не сталося. І я не знаю чому, хіба що воно просканувало мене і взяло зразки; відпустивши одного разу на основі невідомих мені критеріїв, Збирач більше не виявляв до мене жодного інтересу.

Я вже майже випустила його з поля зору, повертаючи за ріг над ним, коли якась уперта частина мене наполягла ризикнути і кинути єдиний погляд назад. Усупереч всьому, останній нерозважливий погляд на те, чого я можу ніколи не зрозуміти.

На мене дивилося з-поміж багатьох відображень Збирача ледь видиме обличчя чоловіка, вкрите тінню і оточене неймовірними створіннями, яких я могла назвати тільки його тюремниками.

Обличчя чоловіка виражало таку складну і явну надмірність емоцій, що мене це пронизало наскрізь. Я побачила в цьому обличчі переживання нескінченної туги та болю, так, але крізь них також просвічувало похмуре задоволення, навіть екстаз. Такого виразу я не бачила раніше — але впізнала обличчя. Я бачила його на фотографії. На важкому обличчі зблискувало гостре орлине око, а ліве око губилося — чоловік дивився зизом. Густа борода ховала все, лишаючи лише натяк на гостре підборіддя під нею.

Упійманий всередину Збирача, останній доглядач маяка дивився на мене, як здавалося, не тільки крізь величезну нездоланну прірву, але й крізь час. Хоча він схуд — очі запали, лінія щелепи загострилася — доглядач маяка не постарішав і на день, відколи знявся на фото тридцять років тому. Цей чоловік нині жив у місці, яке жоден із нас осягнути не міг.

Чи знав він, на що перетворився, чи вже давно збожеволів? Чи він міг насправді мене бачити?

Я не знаю, як довго він дивився на мене, споглядав мене, перш ніж я обернулася глянути на нього. Я не знаю, чи він навіть існував до того, як я озирнулася на нього. Але для мене він був реальним, хоч я і впіймала його погляд на таку коротку мить, надто коротку мить, і не могла сказати, щоб щось відбулося між нами. Але скільки часу потрібно на це? Я нічого не могла з ним зробити, в мені не лишилося місця ні на що інше, крім власного виживання.

Могли бути речі набагато гірші за утоплення. Я не знала, що він втратив і що здобув за ці останні тридцять років, але я геть не заздрила його шляху.

До приходу в Нуль-зону я ніколи не бачила снів — або ж ніколи їх не запам’ятовувала. Мій чоловік вважав це дивним, і одного разу сказав, що я ніби живу в тривалому сні, від якого ніколи не прокинуся. Можливо, він жартував, можливо, ні. Зрештою, його роками мучили кошмари, це сформувало його, аж поки не обсипалося з нього, немов оголюючи видимість. Дім і підвал, де скоєно страшний злочин.

У мене був тяжкий день на роботі, і я не сприйняла це серйозно. Особливо тому, що це був останній тиждень перед його від’їздом в експедицію.

— Ми всі живемо в тривалому сні, — відповіла я. — Ми прокидаємося лише тому, що якась подія, якась шпилька вражає край того, що ми вважаємо реальністю.

— Тоді я — шпилька, яка вражає край твоєї реальності, Жар-птахо? — і в цю мить я вловила відчай у його голосі.

— Ох, знову Жар-птахо-дражнилка? — спитала я, вигинаючи брову. Я не почувалася такою вже безтурботною. Мені аж живіт крутило від переживань, але мені здавалося важливим поводитися нормально — заради нього. Коли пізніше він повернувся і я побачила, чим може стати така нормальність, я воліла би стати ненормальною, волати, показати йому будь-що інше, крім буденщини.

— Можливо, я тільки витівка твоєї реальності, — сказав він. — Можливо, я існую лише для того, щоб слугувати тобі.

— Що ж, тоді ти здорово схибив! — сказала я, йдучи на кухню по склянку води. Він узяв другий бокал вина.

— Або ж здорово впорався, бо ти хотіла, щоб я схибив, — відповів він із посмішкою.

Він підійшов до мене ззаду, щоб обійняти. Він мав міцні руки й широкий торс. Його руки були неймовірно чоловічими, щось таке з печерної доби, непристойно сильними, безцінними у веслуванні. Запах гуми й антисептика від пластиру огортав його, як липкий парфум. Він був одним великим пластиром, накладеним просто на рану.

— Жар-птахо, де б ти була, якщо не зі мною? — запитав він.

Я не мала відповіді. Не тут. Не там також. Можливо, ніде.

І знову:

— Жар-птахо?

— Так, — я примирилася з неминучим прізвиськом.

— Жар-птахо, мені так страшно, — зізнався він, — мені страшно, і я маю попросити про егоїстичну річ. Річ, про яку не маю права просити.

— Все одно попроси, — я все ще гнівалася, але за останні дні примирилася з втратою, ізолювала її, тож я стрималася, щоб не вихлюпнути на нього роздратування. В мені також була частина, яка повставала проти постійної відмови від польових виїздів, і вона заздрила цій його можливості. Це була та сама частина, яка втішалася з того, що пустир належав мені одній.

— Чи прийдеш ти по мене, якщо я не повернуся? Будь ласка?

— Ти обов’язково повернешся, — сказала я. І сидітимеш тут, як глиняний бовван, утративши всі риси, які я в тобі знала.

Я шкодую, хай без причин, що не відповіла йому тоді хоча б відмовою. І як я шкодую, хай інакше не могло бути, що, зрештою, я пішла до Нуль-зони не по нього.

Ставок. Скеляста затока. Пустир. Вежа. Маяк. Усі ці місця реальні й нереальні. Вони існують і вони не існують.

Я відтворювала їх в уяві кожною новою думкою, кожною згаданою подробицею, і щоразу вони трішки відрізнялися. Іноді вони ховалися чи маскувалися. Іноді були більш правдоподібними.

Коли я нарешті дісталася поверхні, я лягла на спину просто на верхівці Вежі, надто змучена для руху, усміхаючись від простої, неочікуваної насолоди — тепла вранішнього сонця на моїх повіках. Зрештою, я переосмислювала світ, і навіть тоді мої думки займав доглядач маяка. Я витягла його фото з кишені, розглядала його обличчя, наче він досі мав якусь таємницю, яку я не могла охопити.

Я хотіла — я потребувала — знати, що я дійсно його бачила, що це не був привид, викликаний Збирачем, і я чіплялася за будь-що, що допомагало мені повірити в це. Найбільше мене переконувала не фотографія, а зразок, узятий антропологом із краю Збирача, зразок, який гарантовано був тканиною людського мозку.

Це була моя остання надія, я і почала придумувати історію доглядача маяка, я старалася з усіх сил, навіть коли знову прямувала до базового табору. Це було складно тому, що я нічого не знала про його життя, не мала жодних зачіпок, які могли допомогти мені його уявити. Я мала тільки фото і той жахливий погляд на нього у Вежі. Все, про що я могла думати, — це, що колись, можливо, цей чоловік жив нормальним життям, але жоден із звичних ритуалів, які визначають нормальність, не має жодної тривкості — і не здатен захистити. Його підхопила буря, яка досі не стихла. Можливо, він навіть бачив її наближення з верхівки маяка, коли хвиля Події наближалася.

І що ж утворилося? Що, на мою думку, утворилося? Я думала про це, як про скалку, можливо, довгу й товсту скалку, таку величезну, що вона увігналася глибоко в бік світу. Встромила себе в світ. І з цієї гігантської скалки виділяється безкінечна, можливо, несвідома потреба поглинати й уподібнювати. Поглинач і поглинений взаємодіють через каталізатор — написання слів, яке запускає рушій перетворення. Можливо, це створіння, які живуть в досконалому симбіозі з господарем та іншими істотами. Можливо, це «просто» машина. Але в будь-якому разі, якщо він розумний, цей розум надто відрізняється від нашого власного. З наших екосистем він створює новий світ, мета й процеси якого цілковито інакші, — він працює шляхом найвищої форми віддзеркалення, залишаючись прихованим у безліч різних способів і не поступаючись засадами власної інакшості, коли перетворюється на те, з чим стикається.

Я не знаю, як сюди потрапила ця скалка, з якого місця вона прийшла, на щастя, нещастя чи згідно промислу знайшла вона доглядача маяка і не відпустила його. Як довго вона переробляла його, перелаштовувала його, залишається загадкою. Не було нікого, хто б міг це побачити, жодного свідка, — аж поки тридцять років по тому біолог упіймала його погляд і спостерегла, чим він став насправді. Каталізатор. Іскра. Рушій. Піщинка, яка утворює перлину? Чи тільки мимовільний пасажир?

І коли його долю було визначено… уявіть експедиції — дванадцять, п’ятдесят, сто, неважливо скільки, — які виходять на контакт з цією сутністю чи сутностями й стають матеріалом для оновлення. Ці експедиції, які потрапляють сюди через якусь приховану точку входу в таємничій межі, точку входу, яка (можливо) віддзеркалюється туди з глибин Вежі. Уявіть ці експедиції, а потім усвідомте, що вони всі продовжують існувати в Нуль-зоні в якійсь формі, навіть у тих, які повернулися назад, особливо в тих, які повернулися назад, накладаючись один поверх іншого, спілкуючись у той спосіб, який було їм залишено. Уявіть, що це спілкування часом робить пейзаж страхітливим через самозакоханість нашого людського погляду, але це всього лише частина цього природного середовища. Я можу ніколи не дізнатися, що запустило створення двійників, але це й не важливо.

Також уявіть, що поки Вежа створює і перетворює світ всередині межі, вона також повільно засилає своїх посланців за межу навіть у більшій кількості: в зарослих садках і покинутих полях її посланці вже почали свою працю. Як вони переміщалися і наскільки далеко? Які дивні процеси змішуються й зливаються? В майбутньому проникнення може сягнути навіть однієї далекої місцини на скелястому узбережжі і тихо прорости в тих припливних басейнах, які я так добре знаю. Звісно, якщо я не помиляюся, Нуль-зона не скине заціпеніння, змінюючись і стаючи інакшою порівняно з самою собою.

Мене лякала думка, яку я не могла відігнати після побаченого, що я більше не можу впевнено сказати, ніби це зло. Тільки не тоді, коли зіставляла незайману природу Нуль-зони і надзвичайно змінений нами світ за межею. Перед смертю психолог сказала, що я змінилася, і я думаю, вона мала на увазі змінила бік. Це неправда — я навіть не знаю, на якому я боці і що це може значити, — але це могло бути правдою. Тепер я бачу, що мене можливо було переконати. Релігійна чи забобонна людина, що вірить в ангелів і демонів, могла бачити це інакше. Майже будь-хто інший міг бачити це інакше. Але я — не вони. Я усього лише біолог, і я не потребую, щоб все це мало глибше значення.

Я усвідомлювала, що всі ці спостереження неповні, неточні, недбалі, нікчемні. Якщо я не маю справжніх відповідей — то лише тому, що ми все ще не знаємо, яке питання ставити. Наші інструменти недосконалі, наша методика хибна, наші мотиви корисливі.

Небагато лишилося вам розповісти, і я робила це зовсім неправильно. Що ж, я старалась. Залишивши Вежу, я швидко повернулася до базового табору, а потім вирушила туди, на верхівку маяка. Я провела довгих чотири дні, приводячи до ладу звіт, який ви читаєте, незважаючи на всі його помилки, і доповнила його іншим журналом із записами про всі мої відкриття щодо всіх зразків, узятих мною та іншими членами експедиції. Я навіть батькам записку написала.

Я скріпила ці матеріали разом із журналом мого чоловіка і залишила їх тут, на купі під лядою. Стіл і килимок я зсунула, щоб усі могли знайти сховане. Я повернула фото доглядача маяка в рамку й повісила на стіну. Я також ще раз окреслила колом його обличчя, просто не змогла стриматись.

Якщо натяки в журналах правильні, якщо Збирач завершить свій останній цикл у Вежі, Нуль-зона увійде в бурхливу пору крові й барикад, різновид руйнівної линьки, якщо можна це так назвати. Можливо, навіть через поширення активованих спор, вивергнутих із написаних Збирачем слів. Дві минулі ночі я бачила, як здіймається і розростається над Вежею енергетичний вихор, як він розсіюється над довколишнюю природою. Хоча поки що ніщо не вилізло з моря, зі зруйнованого селища з’явилися постаті й рушили до Вежі. У базовому таборі немає ознак життя. На пляжі унизу від психолога не лишилося навіть черевиків, наче вона розчинилася в піску. Щоночі стогін істоти засвідчує мені, що вона утримує владу над царством очеретів.

Споглядаючи згасання останнього попелу нав’язливих бажань, я мушу пізнати все… хоч щось… і на його місці лишиться знання, якого не дасть мені сяйво. Це лише початок, і думка безперервно завдавати собі болю, щоб лишатися людиною, виглядає якось жалюгідно. Коли тринадцята експедиція дістанеться базового табору, мене вже тут не буде. (Чи вони мене вже бачили, чи тільки побачать? Чи я розчинюся в цьому краєвиді, чи споглядатиму з очеретів, із води каналів, як інший дослідник недовірливо вглядається в мене? Чи розумітиму я неправильність і недоречність усього цього?)

Я маю намір просуватися далі в Нуль-зону, щоб зайти настільки далеко, наскільки можливо, поки маю час. Прямуватиму за чоловіком вздовж узбережжя, до острова й далі. Не думаю, що знайду його — не потребую знайти його — але хочу бачити те саме, що бачив він. Хочу відчувати його близькість, наче ми в одній кімнаті. Чесно, не можу позбутися відчуття, що він усе ще тут, десь тут, навіть якщо цілковито змінений — в оці дельфіна, в дотику моху, ніде і всюди. Можливо, я навіть знайду покинутий човен на далекому пляжі, якщо пощастить, і якийсь знак того, що сталося далі. Я можу задовольнитися тільки цим, навіть знаючи все, що я знаю.

Цей шлях я пройду сама, лишивши вас позаду. Не йдіть за мною. Я далеко попереду, і рухаюся дуже швидко. Чи завжди є хтось подібний до мене, хто ховає мертвих, тужить і продовжує жити, навіть коли всі до одного померли?

Я остання жертва одинадцятої й дванадцятої експедицій.

Додому я не повернусь.

Подяки

Я вдячний моєму редактору Шону Макдональду за його велике серце і чудове редагування. Дякую команді видавництва, яка працювала над виходом роману, — я ціную все, що ви зробили. Дякую моєму агенту Саллі Гардінг і всім добрим людям в Агенції Cooke. Безконечно люблю свою дружину Енн, єдину людину, з якою я можу обговорювати незакінчену роботу, щоб почути її думку про персонажів та події. Дякую всім першим читачам — ви знаєте, до кого я звертаюсь; особлива подяка за цінні коментарі Ґрегорі Босерту, Тессі Кум та Адаму Мілзу. І, нарешті, дякую Національному заповіднику св. Марка: всім, хто там працює, і всім, хто ним опікується.

Content

Джефф Вандермеєр
Знищення

1. ПОСВЯЧЕННЯ

2. ПРИЧАЩАННЯ

3. ЖЕРТВУВАННЯ

4. ХРЕЩЕННЯ

5. РОЗЧИНЕННЯ

Подяки