Тамара Крюкова

Чарівниця з острова Гроз

Пролог

Хто сказав, що космос — це вакуум, у якому обертаються зірки та планети? Космос не має нічого спільного з порожнечею. Навіть чорнота безмежного простору тут особлива. Вона вкриває, наче теплий кашеміровий плед. Здається, до неї можна доторкнутися.

Часом то тут, то там її протинають яскраві смуги. Вони спалахують і тієї ж миті гаснуть, зникаючи в небутті. Астрономи називають їх кометами. Вчені не відають, що між комет бавляться золотоволоски, небесні сестри русалок.

Золотоволоски примарні, їхні красиві обличчя бліді, а розпущені по плечах пасма мерехтять золотавим світлом. Коли золотоволоски затівають свої ігри, то робляться невидимими, і тільки золото їхнього волосся миготить на нічному небосхилі зоряним дощем.

Хто вони, ці прекрасні діви? Кажуть, що це дівчата, які розлучились із земним життям, так і не ставши нареченими або не дійшовши до вінця.

Золотоволоски гасали між метеоритами, як раптом одна з них вигукнула:

— Гей, ходіть-но сюди! Дивіться, що я знайшла.

Дівчата обступили подругу. Перед нею поволі оберталася невелика прозора кулька.

— Що це? — запитала зовсім юна золотоволоска із задерикувато кирпатим носиком.

— Схоже на м'ячик. Пограймося.

— Стійте, — зупинила їх старша за віком діва. — Це зовсім не м'ячик. Це магічний кристал. Він належить чарівнику, і ніхто не мусить до нього торкатися.

— Але де ж його господар? І як магічний кристал опинився тут?

— Напевно, чарівник загубив його. Хоча це дуже дивно. Будь-який чародій скоріше помре, ніж розлучиться зі своїм кристалом. Певно, з його власником сталося лихо. Подивимося, кому належить ця кулька.

— Як же ми про це дізнаємось?

— Вона сама покаже свого хазяїна.

Золотоволоски схилилися над кришталевою кулькою і побачили в ній худеньку чорноволосу дівчинку. Та була в перехідному віці, коли дівчина, вже втративши дитячу округлість, іще не набула жіночності. Великі чорні очі й різьблені риси обличчя говорили про те, що дівчинка виросте красунею, та зараз це був лише незграбний підліток.

— Дуже дивно, — задумливо мовила старша золотоволоска. — Дитина не може володіти магічним кристалом. Якби дітям давали в руки такі небезпечні речі, то настав би кінець світу.

— А я гадаю, що тільки дітям і можна давати дозвіл мати справу з магічними предметами. Тоді на землі настане мир і щастя, — заперечила наймолодша золотоволоска.

— Так чи інакше, я ніколи не чула, щоб дитина була чарівником, — озвалася третя.

— А я чула, — заплескала в долоні четверта, руде волосся якої мінилося мідним полиском. — Я, здається, навіть знаю, хто ця дівчинка. Це Чарівниця з острова Гроз. Тільки вона не здогадується про це.

— Острів Гроз? Той, де живуть чарівники? — зацікавилась юна золотоволоска.

— Так, дев'ять могутніх магів на чолі з Верховним Чародієм. За всю історію острова посох влади ніколи не належав жінці, та ця дівчинка поламала всі правила. Сама того не підозрюючи, вона впоралась із двома іспитами на звання чарівника і здобула магічний кристал. Тепер їй лишилося скласти останній, аби стати Верховною Чародійкою.

— І як до цього поставилися маги?

— Спершу чинили опір такому повороту долі й готували на роль Верховного Чародія хлопчика на ім'я Азар. Але врешті-решт упокорилися неминучості. Вони навіть погодилися залишити дівчинку на острові, навчити її всіх магічних законів і премудростей, але тут утрутився Азар. Він вирішив прибрати суперницю й допоміг їй повернутись у світ людей. Ось тоді-то вона і втратила свій магічний кристал, а разом із ним і згадки про те, ким є насправді,— повідала рудоволоса.

— Не думаю, що Азар учинив мудро, — похитала головою старша золотоволоска.

— Звичайно, адже дівчинці невтямки, що в ній дрімають могутні сили. Варто їй пережити сильне душевне потрясіння, як магічний дар прокинеться й виявить себе. Страшно подумати, до чого це може призвести!..

Глава 1

Чорне свято

На вершині високого пагорба, осторонь людської суєти, притулилась усамітнена альтанка. Шпалери навколо неї густо заросли в'юнкими трояндами. У розпалі літа повітря тут духмяніло від дурманного, солодкого аромату квітів, але на початку червня колючі стебла були вкриті лише ніжними світло-зеленими листочками. Троянди ще тільки готувалися до нового цвітіння.

Із пагорба добре проглядався маєток герцогині Агнеси. Зубчаті стіни палацу та черепичні дахи, мовби плавники гігантських риб, розтинали зелене море палацового парку. Над будівлями височів шпиль вежі з годинником. Щогодини бій курантів нагадував про невблаганний плин часу. По той бік пагорба відкривалася панорама околиць. Згори, як на долоні, було видно ліс, широкі луки, крихітне сільце з дюжиною охайних будиночків і стрічку дороги до замку.

Колись альтанка була улюбленим місцем зустрічей і побачень, але останнім часом од неї віяло пусткою. Вимощена каменем стежка заросла травою. Кругляки вкрилися мохом, а подекуди між ними пробивалися кульбаби.

Стежка петляла в папоротниках. Одні з них уже розпустили віяла різьбленого листя, інші ще тільки розкривались, і їхні згорнуті стебла скидалися на голівки крихітних дракончиків, що тільки-но вилупились.

Із якогось часу альтанка стала пристанищем Маріки, названої дочки герцогині. Чотири роки тому Агнеса удочерила маленьку циганку, але дівчинка, що виросла в таборі, так і не змогла звикнути до двірських умовностей. Навесні та влітку вона особливо сумувала за вільним кочовим життями і частенько втікала на пагорб. Вона полюбляла проводити тут ранкові та призахідні години. У цей час небо розмальовувалось чарівними барвами, а серце наповнювалося радістю і в той же час невимовною тугою. Іноді Маріці здавалося, буцім її місце не тут, а десь там, за обрієм, і вона просто загубилася в цьому чужому для неї світі.

Але зараз Маріка прибігла в альтанку не для того, щоб помріяти про мандри й далекі краї. Цього вечора їй як ніколи хотілося перебувати саме в цьому місті, а ще точніше — в королівському палаці.

Нинішній день було оголошено державним святом. Єдиному сину короля Глібу виповнювалося вісімнадцять років. Народ веселився від душі. З нагоди дня народження принца на вулиці викотили бочки з вином. На майданах лунала музика. У столиці зібралися музиканти з усіх усюд країни. Підігріті щедрою дармовою випивкою городяни витанцьовували, не жаліючи підборів. У центрі міста, на нашвидкуруч збитих помостах, лицедії розігрували невигадливі п'єски, а дітвора юрмилася біля ятки лялькаря.

У палаці відбувалась урочиста церемонія. На бал було запрошено все вище товариство: графи, герцоги, барони, видатні вчені та політики, посли та імениті гості з сусідніх країн. Не забули нікого, крім довгоногої чорнявої дівчинки-підлітка, що сиділа в альтанці, обхопивши руками коліна. На її густих віях бриніли сльози. Лишившись на самоті, Маріка дозволила образі вихлюпнутися назовні.

Герцогиня Агнеса та її чоловік дістали офіційне запрошення за тиждень до свята, та названа дочка в ньому не згадувалась. Спершу Маріка вирішила, що до листа закралася помилка, адже разом із Глібом їй довелось пережити чимало небезпек і злигоднів. Вона завжди була поруч, коли йому було важко, так чому ж мусить залишатися осторонь у дні розваг і радості?! Але герцогиня пояснила їй, що ніякої помилки немає.

— Поки тобі не виповнилося п'ятнадцяти років, ти не можеш відвідувати офіційні прийоми. Будь терплячою, дитя моє. Твій перший бал відбудеться через рік. Так велить звичай усім дівчатам, — сказала Агнеса.

— Але ж я — не всі дівчата! Я — це я! І це не просто бал, а день народження Гліба. Чому ж я не можу піти? Хіба сестра не може привітати свого брата?

— Але ти ж йому не рідна сестра, — нагадала Агнеса.

— Ну то й що? Ми поріднилися за циганським звичаєм. Ми поєднані кров'ю. В мені є краплина його крові, а в ньому — моєї,— наполягала дівчинка.

— У пристойному товаристві така спорідненість не визнається.

— Мені начхати на пристойне товариство, яке не розуміє таких простих речей! — спересердя вигукнула Маріка.

— Не говори грубощів. Вихованій дівчинці не годиться висловлюватись, як простолюдинці,— з осудом сказала Агнеса і вже м'якше додала: — Я розумію, що тобі хочеться побувати на балу. Настане час, і ти вражатимеш усіх при дворі. Всі кавалери будуть біля твоїх ніг, адже ти в нас красуня. Але тобі треба трішки підрости.

— Нічого ти не розумієш! Мені не треба ні кавалерів, ні пишного вбрання, ні танців. Але Гліб не мусить так обходитися зі мною. Це нечесно!

— Гліб пам'ятає про тебе. Хіба ти забула, що тебе запрошено наступного дня? Принц улаштовує молодіжний вечір спеціально для тебе. Не багато хто удостоюються такої честі.

— Нічого собі честь! Це просто подачка! Ніби я недостатньо гарна, щоб піти туди, де будуть усі.

— Будь розсудливою, Маріко. Правила існують для всіх. Якщо люди почнуть їх змінювати, як кому заманеться, то запанує цілковитий безлад, — суворо відрубала Агнеса, показуючи дівчині, що розмову закінчено.

Маріці завжди бракувало розсудливості, тому вона не могла зрозуміти, чому не можна порушити заведений порядок, тим більш, якщо це нікому не завдасть шкоди. Страшенно несправедливо сидіти вдома, в той час як інші веселитимуться на балу. До того ж, вона не раз ризикувала заради Гліба життям і зараз без вагань учинила б так само. Хто ще із пишних придворних відважиться на таке?

Увесь тиждень Маріка чекала, що заради неї Гпіб поступиться етикетом. Навіть сьогодні вранці вона все ще сподівалася, що із палацу пришлють гінця з терміновою депешею. Щоб запрошення не заскочило її зненацька, дівчинка одягла найошатнішу сукню. Вона цілу годину вовтузилася перед дзеркалом, намагаючись укласти неслухняне волосся, як у придворних модниць. Ніколи Маріка не приділяла своїй зовнішності стільки часу, як сьогодні. Нарешті вона була готова. Їй хотілося співати і кружляти, а в животі пробігав легкий холодок від хвилювання та передчуття свята.

У призначений час до парадного входу подали карету. Маріка щодуху кинулась у двір, але раптом зрозуміла, що матиме безглуздий вигляд. Її ніхто не запрошував, а вона вирядилась як болячка. Дівчинка зупинилася біля вікна й дивилась, як герцогиня з чоловіком сіли в екіпаж. Дверці зачинились, і коні понесли карету із двору. Затуманеними від сліз очима Маріка дивилась їм услід, поки карета не сховалася за поворотом. Більше чекати було нічого.

Дівчинка зірвала з себе святкове вбрання і повиймала з волосся шпильки. Густі кучері розсипалися по худеньких плечах. Щоки Маріки горіли від сорому, що вона витратила стільки часу на пусте кривляння перед дзеркалом. Усі ці мережива та стрічки були не для неї. Дівчинка вдягла простеньке батистове платтячко, вислизнула із замку й побігла знайомою стежкою до альтанки, щоб на самоті виплакати свої образи.

На душі в неї лежав камінь. Її не покликали на бал, тому що вважали дитиною, але в таборі дівчата її віку вже виходили заміж, їй не було й десяти років, коли вона пройшла разом із Глібом через Задзеркалля. Тоді вона була достатньо дорослою, щоб ризикувати життям, а тепер виявилася занадто маленькою, щоб веселитися разом із усіма. Як Гліб міг дозволити таке!

А може, він також засмучений, що її немає поруч? Адже синові короля не вільно чинити, як йому заманеться, він мусить дотримуватися законів і традицій та жити з оглядкою на своїх підданих. Ця думка видалася Маріці розумною. Звичайно ж, Гліб також засмучений, недаремно назавтра він улаштовує інше свято, де вони зможуть повеселитися разом.

Її названий брат напевно страждає від того, що не може відмовитися від умовностей.

Маріці стало жаль Гліба і страшенно захотілося його побачити. Вона заплющила очі й спробувала уявити його образ. Призахідне сонце проникало під опущені повіки червонуватим світлом. Поступово багряне марево розсіялось. Перед уявним зором дівчинки виникла камінна зала. Маріка так чітко бачила столи, заповнені стравами, пишно вбраних гостей і лакеїв, які стоять за їхніми спинами, мовби перебувала в палаці.

Гліб сидів у центрі. Йому дуже личив темно-зелений оксамитовий камзол, а багата вишивка на комірі відтінювала золото волосся принца. Губів Маріки торкнулася мрійлива усмішка. Відтоді, як вона побачила Гліба вперше, ще хлопчиком, вона ніколи не зустрічала красивішого юнака.

Враз усмішка на обличчі дівчинки погасла, а між бровами пролягла гірка складка — поряд із Глібом сиділа гарненька зеленоока дочка одного з баронів. Гліб нахилився, щось прошепотів дівчині на вухо, й вони разом засміялись. Принц мав цілком щасливий вигляд і навіть не згадував про ту, з якою колись ділив свої злигодні.

Маріку охопила така лють, що навіть дихання перехопило. Їй здалося, мовби у неї в грудях пульсує розжарена куля. Дівчинка розплющила очі та через силу втягла повітря, але біль не вщухав. Навпаки, він наростав. Здавалося, ще мить — і серце не витримає й розірветься. Перед Марікою замиготіли сцени з минулого. Вона згадала, як потрапила до темниці за фальшивим наклепом і ледве не згоріла в покинутій кузні. Чому їй судилися злоба та приниження, а все хороше завжди дістається іншим?

Куля обпалювала і намагалась вирватися назовні. Настала мить, коли дівчинка вже не могла стримувати її міць. Невидима куля вибухнула, мовби серце розлетілося на друзки.

* * *

Пролунав дзвін розбитого скла. Вітражі бризнули тисячею різнобарвних осколків. Ураганний вітер увірвавсь у вікна. Смерч пронісся залою, змітаючи зі столів посуд і частування. Гості в паніці посхоплювалися з місць. Ніби збадьорений їхнім страхом, вітер заходився бешкетувати ще сильніше. Він перекидав стільці, шарпав зачіски дам, рвав мережива.

Небо почорніло, за мить день перетворився на ніч. Спалахи блискавиць виникали один за одним. Вони мовби розітнули утробу хмар, і на землю накинулася злива. Грім гуркотів без угаву. Один удар змінювався другим, іще більш потужним. Крики та верески зляканих людей вторили туркотам грому. Всі, охоплені жахом, металися по залі, створювали сум'яття і тисняву, а вітер із диким виттям перекидав усе на своєму шляху.

Гліб підхопив юну баронесу на руки. В цей час кришталева люстра зірвалася зі стелі й упала просто біля них, обсипавши шию та оголені плечі красуні гострими осколками.

Буря стихла раптово. Після гуркоту грому тиша здавалася неприродно глибокою, мов глухота. Дощ перестав, і хоча небо все ще було затягнуте хмарами, за стінами палацу ніщо не нагадувало про сваволю стихії. Складалося враження, що ураган пронісся тільки святковою залою, де тепер панувала цілковита руйнація.

Продовжувати свято не мало сенсу, тому що настрій в усіх був далеко не радісним. Обличчя дам були забруднені помадою, рум'яна потекли, а волосся обвисло розкуйовдженим мокрим клоччям. Кавалери, що розгубилися під час бурі, соромливо відводили погляди. Всі мріяли скоріше сховатися від чужих очей, аби опорядитися.

На щастя, ніхто не постраждав. Тільки в нової подружки принца Лідії плечі та руки були в дрібних порізах і саднах. Їй довелося покинути бал. Гостям запропонували перейти до іншої зали. Всі старанно зображували веселість, поки король не оголосив свято завершеними. Святковий феєрверк не відбувся.

* * *

Раптовий спалах гніву позбавив Маріку сил. Дівчинка знеможено прилягла на лаву, не розуміючи, що за хвороба з нею приключилась. Із неї мовби вичерпали всю енергію. Образа стерлася, поступившись місцем спокою. Їй смертельно хотілося спати. Незважаючи на те, що останніми роками Маріка жила в розкоші, вона не забула, як у дитинстві могла солодко заснути на голій землі, підклавши під щоку долоньку. Лава здавалась їй такою ж зручною, як м'яке ліжко з шовковими простирадлами. Не в змозі чинити опір утомі, вона склепила повіки й одразу провалилась у глибокий сон.

Дивлячись на сплячу дівчинку, схожу на тендітну порцелянову статуетку, ніхто б не подумав, що вона стала причиною шаленої бурі. Та й сама Маріка не повірила б у це.

Нетривале перебування на острові чародіїв і суворі випробування давно стерлись із її пам'яті. Юна чарівниця з острова Гроз не підозрювала про магічні сили, що дрімали в ній. І тільки душевне потрясіння дозволило їм вихлюпнутися назовні.

Глава 2

Основи практичної магії

Маріка була не єдиною, хто не потрапив на свято. Прошка — друга і найвідданішого служника Гліба — також не було серед запрошених.

Прошко походив із селян. І пасти б йому корів до старості, але часом Його Величність Випадок перетасовує людські долі, мов карти. Ось і Прошко неждано-негадано опинився в палаці, став найближчим помічником наступника престолу. Простий селянський хлопчина вже чотири роки служив пажем принца. За цей час вони здружилися. Гліб цінував природну кмітливість Прошка. Та більше за все його підкупала відданість юного пажа. Той не раз доводив, що піде за принца в огонь і в воду.

У палаці Прошко як сир у маслі купався. Придворним подобалися його життєрадісність і люб'язність. Серед челяді в нього також було чимало приятелів. Щоправда, попервах челядь зустріла новачка вороже. Тут не полюбляли вискочок. Але весела вдача хлопчини та його простодушність поступово розтопили навіть найсуворіші серця. До того ж він ніколи не вихвалявся тим, що був на короткій нозі з принцом.

Багато хто позаздрив би Прошкові. Босоногий сільський хлопчисько потрапив у достаток і ситість. Майбутнє при дворі йому було забезпечено. Здавалось би, чого ще бажати? Однак у Прошка була заповітна мрія. Його не вабило життя придворного. Він залишався байдужим до двірських інтриг і розкоші. Навіть честь стати найближчим сподвижником майбутнього короля не зворушувала його. Він плекав сподівання коли-небудь вивчитися на чародія, й не без підстав.

Прошко мав дар ясновидіння і збирався серйозно присвятити себе магічним наукам. Тільки-но він освоїв ази грамоти, хлопчина поткнувся за книгами з чародійства, та виявилося, що для цього треба дістати особливий дозвіл хранителя бібліотеки. На Прошкове прохання старенький бібліотекар твердо заявив, що неуку такі книги не по уму.

Проковтнувши гірку пілюлю, Прошко взявся за навчання. Він ретельно студіював науки і зробився частим гостем у королівській бібліотеці. Поступово старий бібліотекар відтанув. Тепер він прихильно ставився до тямущого хлопчини, який багато часу проводив за книгами, і Прошко вирішив, що настав момент знову попрохати хранителя бібліотеки дати йому можливість понишпорити на заповітних книжкових полицях.

Однак і цього разу старий відхилив його прохання. Він вважав, що книги з магії вносять у молоді уми смуту. Але Прошко не відступав. Якийсь час бібліотекар мовчав і супив брови, та врешті-решт змилостивився й видав хлопцеві кілька популярних брошурок. Всякому, хто серйозно займався магією, ці книжчини здались би смішними, та недосвідчений у чародійстві Прошко сприйняв їх як справжнє джерело знань. Він буквально проковтнув їх і… зрозумів, що не просунувся ні на крок. Навпаки, у нього виникло багато запитань, а коли він звернувся до бібліотекаря за іншими книгами, той знову навідріз відмовився пускати його до сховища.

— Читання такої літератури приносить не стільки користі, скільки шкоди, — незаперечним тоном заявив старий.

— Чому? — дивувався Прошко.

— Тому що ці книги містять таємні знання, з якими ознайомлювати можна тільки обраних. Читати їх без наставника не можна.

— Де ж мені взяти наставника?

— Звернися до придворного астролога, — порадив бібліотекар.

Якби Прошко не знав придворного астролога, порада здалась би йому слушною. Та він був аж ніяк не дурень і зрозумів, що це всього-на-всього ввічлива відмова. Астролог був древнім дідком. Він майже відійшов од справ і проводив дні, або гріючи кістки біля каміна, або змагаючись у шахи з бібліотекарем. Останнім часом він навіть гороскопів не складав і значився на службі лише за колишні заслуги.

Поміркувавши так і сяк, Прошко вирішив, що інших варіантів у нього однаково немає, й вирушив до астролога. Як він і очікував, дідок відмовився взяти його в учні, пославшись на старість і хвороби. А коли Прошко заходився настирливо умовляти, по секрету зізнався, що ніколи не мав значних здібностей у пророкуваннях і магії, а тепер вони й зовсім вичерпались.

— Де ж мені знайти наставника? — у відчаї запитав Прошко.

— Ну, не знаю, — розвів руками придворний астролог. — Хіба що на острові Гроз.

— А далеко до нього? — загорівся чарівник-початківець.

— Коли хочеш досягти успіхів у магії, то шукай його сам, — ухильно порадив дідок.

Наступний тиждень Прошко провів за атласами. Він простудіював усі мапи, однак острова Гроз на жодній із них не виявилось. Вирішивши, що древній чарівник із нього пожартував, Прошко образився. «Міг би просто відмовити, а не морочити голову якимось неіснуючим островом», — досадував хлопець.

Зустрівши астролога, Прошко без натяків мовив:

— Нема ніде вашого острова. Я всі мапи облазив, ледве очі не видивив.

— Даремно. На мапі острів Гроз не знайти.

Мало хто знає про його існування, — лукаво всміхнувся дідок.

— От тобі й на! Може, його взагалі нема?

— На світі багато невидимого й незбагненного.

— А ви ж хоч на ньому бували? — не вгамовувався Прошко.

— Ні. Та одного разу мені довелося стріти чародія з острова Гроз.

— Так може, ви за мене замовите словечко? — взявся благати хлопець.

Дідок допитливо подивився на нього і в роздумі погладив довгу білу бороду. Йому не хотілося підігрівати химерні мрії Прошка, та й засмучувати його було жаль. Палке прагнення хлопця досягти своєї мети було достойним похвали. І все ж таки астролог вирішив сказати йому правду.

— На острів Гроз ти навряд чи потрапиш. Кажуть, острів цей заговорений. Він відкривається лише обраним. Спершу треба себе показати в ділі.

— Як же мені себе показати, якщо я не знаю, з чого почати? — з досадою мовив Прошко. — Потрібних книг не допросишся, тому що в мене наставника немає, а наставника не знайти, поки не покажу себе в ділі. Морока та й годі.

— Даремно ти ображаєшся, — похитав головою дідок. — Пуста це справа. Ось тобі перший урок: образа — непотрібний вантаж. Вона людину вниз тягне, з нею висот не досягти.

— Я й не ображаюсь, — буркнув Прошко. — Тільки ви хоча б натякнули, з якого боку мені за справу взятись. А то поки я без користі на мапи витріщався, цілий тиждень утратив.

— Надто прудкий ти, — астролог посміхнувся в бороду. — Ось тобі другий урок: хочеш успіху досягти, звикай терпіти. Знаєш прислів'я: впертість і труд все перетруть? Аби чародієм стати, треба не одне випробування пройти. А ти на першій же грудці спотикаєшся.

— Та не спотикаюсь я, а не знаю, з чого почати, — зітхнув Прошко.

— Науки осягай. Дух загартовуй. Якщо тобі й справді цей шлях на роду написано, ти ступиш на нього, коли настане час, але не раніше. Природа поспіху не любить.

* * *

Від цього дня Прошкове серце заболіло за чудесним островом. Невідомі далекі береги являлися йому вві сні. Й наяву він тільки і мріяв про те, щоб одного разу потрапити на острів Гроз. Він прикидав, як би йому опанувати таємні знання, та нічого путнього на думку не спадало.

«Терпіння — це добре, тільки ж коли сидіти склавши руки, можна все життя прождати марно», — досадував Прошко. Чим більше він думав про загадковий острів, тим частіше його відвідувала зухвала думка: а чи не забратися до книгосховища тайком? Він давно здійснив би свій замір, якби бібліотекар не тримав заповітну кімнату під невсипущим наглядом. Хранитель буквально днював і ночував на роботі. Він жив у мансарді над читальною залою. На ніч старий замикав бібліотеку зсередини і йшов до себе. Нічого було й думати пробратися до заборонених книг без його дозволу. Прошко зовсім уже було втратив надію, та несподівано йому випала рідкісна нагода проникнути в святая святих.

Старий бібліотекар був у пошані при дворі. Він обійняв посаду ще за дідуся нинішнього монарха, тому його запросили на день народження принца Гліба нарівні з іменитими гостями. Зазвичай старий не ходив на прийоми, але тут був особливий випадок.

Прошко вирішив за всяку ціну скористатися випадком. Він загодя зробив восковий відбиток ключа від бібліотеки. Напередодні свята Прошко ніби ненароком заронив Глібу думку, що, коли він не піде на свято, Маріці буде не так прикро.

Поміркувавши, Гліб погодився з доводом Прошка. Принца обтяжувало, що Маріка надто наполегливо вимагала уваги до себе. У глибині душі він був навіть радий, що завдяки правилам придворного етикету вона не могла бути присутньою на офіційному святі. Але Маріка ніяк не хотіла погодитися з цим. Зрештою, відсутність Прошка на балу могла її трохи заспокоїти.

Гліб був вдячний своєму вірному помічнику за такий самовідданий вчинок. Він і не здогадувався, що Прошко тільки й мріє залишитися вдалині від цікавих очей і чекає свята чи не з більшим нетерпінням, аніж інші.

І ось призначений день настав. Але, як на зло, напередодні у старого бібліотекаря розігралася подагра. Прошко молився всім святим, аби старий видужав. Видно, його благання було почуто.

Гості сходилися до палацу. Прошко причаївся за колоною неподалік від входу в бібліотеку і з хвилюванням очікував, коли ж з'явиться сухенька, сутула фігурка бібліотекаря. Нарешті, двері відчинились, і хлопець зітхнув із полегшенням. Хранитель бібліотеки вийшов на поріг. Він довго з ретельністю замикав двері. Старий робив це щоразу, коли куди-небудь відлучався.

В палаці споконвіку не було злодіїв, але таку вже хранитель мав звичку. Прошкові здавалося, минула вічність, поки човгання старого затихли вдалині.

Оглядівшись на всі боки, хлопець кинувся до дверей. Од хвилювання він не міг поцілити ключем в замкову щілину. Руки тремтіли. Прошко розумів: якщо його застукають за цим заняттям, то йому не минути лиха. Чого доброго, старий і зовсім відлучить його від бібліотеки. Та недарма кажуть: охота гірше неволі.

Нарешті, замок клацнув. Прошко прослизнув у двері, зачинив їх за собою, прокрутив ключ зсередини і лише тоді перевів дух. Найважче залишилося позаду. Тепер можна було діяти спокійніше, тому що тут його ніхто не побачить. Не гаючи часу, він швидкою ходою минув читальну залу, відчинив іще одні двері, які, на щастя, виявилися незамкненими, й увійшов до книгосховища.

Він не затримувався біля заповнених незліченними томами стелажів. Його цікавили книги, що зберігались окремо, у спеціальному приміщенні. Прошко поспіхом штовхнув заповітні дверці.

Денне світло ніколи не порушувало таємниці цієї кімнати. У ній не було жодного вікна. Сонячним променям доступ сюди було закрито. День і ніч у сховищі стояла непроглядна пітьма. У повітрі витав особливий дух книжкового пилу та старовинних шкіряних палітурок, змішаний із ледве помітним ароматом екзотичних пахощів.

Прошко повернувся до читальної зали, вийняв із канделябра свічку, засвітив її й переступив заповітний поріг.

Сховище мало форму восьмигранника. Крихітний вогник майже не потривожив темряву. Прошко рушив уздовж стін і побачив на полиці світильник. Недовго думаючи, він запалив опущений в олію ґніт. Розгорівшись, світильник розсіяв пітьму, та скоро кімнату наповнив пряний аромат. Прошко зрозумів, що припустився помилки. Якщо старий повернеться, він за запахом одразу запідозрить, що тут хтось був. Поспіхом погасивши світильник, Прошко почав розглядати спинки фоліантів при слабенькому світлі свічки.

Багато книг було написано невідомими мовами: одні абеткою, інші — ієрогліфами та арабською в'яззю. Прошко не тратив час на вивчення дивовижних видань. Узявши першу-ліпшу книгу зрозумілою мовою, він вийшов до читальної зали, улаштувався біля вікна і заглибився в читання.

Незабаром він зрозумів, що бібліотекар мав рацію. Без наставника ці книги було не подужати. На перший погляд, усі слова були зрозумілі, але текст не пояснював, як викликати в себе потрібні відчуття: наприклад, зібрати тепло або послати промінь. Осиливши розділ про виклик бур та інших катаклізмів, Прошко вирішив випробувати прочитане на практиці.

Він зосередився і, дотримуючись поради книги, спробував зібрати всю свою енергію в одній точці, там, де сонячне сплетення, та вдалося викликати лише принизливе бурчання в животі. Через хвилювання нинішнього дня він не їв із самого ранку, й тепер кишки гучно перемовлялися між собою, нагадуючи про це упущення. Прошко згадав прислів'я, що голодне черево до науки як дерево, й вирішив задовольнити вимоги шлунка, гаразд що здогадався прихопити їжу з собою. Добряче підкріпившись куснем хліба з вареною яловичиною, він знову спробував зібрати енергію, а потім вихлюпнути її потужним потоком. Але хоч як він старався, потоку не виходило навіть найслабкішого. Одначе початкуючий маг не втрачав надії. В книзі було сказано, що успіх досягається тривалими тренуваннями.

Прошко заплющив очі, зосередився та знову взявся за вправи. Раптом за стінами зали загуркотіло. Земля задрижала. Небо, ще хвилину тому ясне, потемніло, і його розітнули спалахи блискавок.

— Вийшло, — збентежено прошепотів Прошко.

Він із подивом обмацав свої груди, мовби сподівався знайти там сліди виверженого урагану, але нічого особливого не відчув. Одначе це не мало значення. У книзі йшлося про те, що іноді відчуття бувають майже невловимими. Головне — вийшло.

Прошка охопила шалена радість. Він зумів-таки викликати бурю! Забувши про обережність, він видав радісний крик перемоги і почав як навіжений скакати по залі. У перервах між туркотами грому чувся брязкіт битого скла. Це дещо вгамувало запал новоспеченого чародія. Порив захвату змінився тривогою. Прошко з жахом подумав, що, викликавши стихійне лихо, він не знайшов часу поцікавитись, як його зупинити.

— Стій! Припинись! Досить! — вигукував він, немовби розлютований ураган міг почути його слабкий голос.

Утративши надію, Прошко, не моргаючи втупився в одну точку й почав уявляти, буцім утягує потік енергії в себе. На його превеликий подив, буря раптово стихла.

Від пережитого хвилювання на лобі виступили крапельки поту. Прошко витер лоба рукавом, схопив зі столу книгу і в нерішучості зупинився. Внутрішній голос підказував йому, що треба тікати. Незважаючи на те, що ураган закінчився, бібліотекар міг незабаром повернутися. Напевно старий захоче перевірити, чи щільно зачинені всі вікна і чи не постраждали його улюблені книги.

Але успіх настільки окрилив Прошка, що йому страшенно захотілося спробувати ще яке-небудь заклинання. Бажання продовжити досліди було таким сильним, що хлопчина відважився прихопити книгу з собою. Він сунув її за пазуху, наспіх замкнув двері восьмигранної кімнати і зайцем кинувся геть із бібліотеки.

Крутнувши ключ у замковій щілині, Прошко замкнув вхідні двері й, почувши кроки, шмигнув за колону. В кінці коридору показався бібліотекар. Постукуючи ціпком і злегка шкутильгаючи, старий поспішав до своїх скарбів, не відаючи, що за кілька кроків од нього затаївся грабіжник, який зазіхнув на безцінну скарбницю знань.

Серце у Прошка тріпотіло, як спіймана в сильце пташка, та душа раділа. Йому вдалося-таки здійснити задумане.

Коли старий зник за дверима, Прошко поліз за пазуху, де лежала заповітна книга, і з досадою крякнув. Тільки тепер він помітив, що в руці й досі стискає недогарок свічки. Це була непростима помилка. Якщо хранитель бібліотеки й не виявить одразу пропажу книги, то напевно почне шукати, куди поділася свічка з канделябра.

Глава З

Рада втаємничених

Над островом Гроз палахкотіло призахідне сонце. Воно накинуло на небозвід пурпурну королівську мантію, облямовану золотавими хмарками. Багрянець відбивався у воді, й коли вечірній бриз тривожив морську гладь, здавалося, що у хвилях плюскотять грайливі золоті рибки.

Біля берега прибій погойдував яскраво розфарбовані човни, а на рівних уступах скель виднілися розкидані будиночки з білого ракушняка. Вони мали такий доглянутий вигляд, що були схожими на іграшкові. На узвишші в зелені садів красувався величний палац із численними вежами, галереями та фонтанами. Уздовж високих стін і у внутрішніх двориках цілий рік цвіли троянди, через що повітря навколо було наповнене солодким ароматом.

У палаці жили маги-правителі. Четверо з них володіли таємницями чорної магії, четверо — білої. І лише Верховний Чародій досконало знав усі прийоми чарування. Він виступав третейським суддею в усіх суперечках, і за ним завжди залишалось останнє слово.

Коли магам треба було порадитися й ухвалити рішення, вони збирались у великій залі рад. Кристали, з яких було викладено стіни та купол зали, змінювали колір залежно від настрою чародіїв. Сьогодні вони забарвились у передгрозові, фіолетові тони. Темно-чорнильні внизу, вони набували фіалкових відтінків у середині, світліли до стелі й завершувалися ніжно-бузковим куполом, який підтримували дев'ять прозорих колон із гірського кришталю… Кожну колону увінчувала літера.

Із цих літер складалося слово РІВНІСТЬ — як нагадування про те, що тут усі рівні. Кожного вислуховували з однаковою повагою, та ніхто не міг нав'язати своєї думки і змусити інших чинити проти своєї волі. Наділені великою владою маги знали: хто має необмежену силу, не має права втручатися в хід подій. Його обов'язок підтримувати рівновагу.

Маги-правителі жили так давно, що вважалися безсмертними. Проте їхній термін також був не безмежним. Чотирнадцять років тому зірки вказали, що на землі народився найвидатніший чарівник. Це означало, що настала пора Верховному Чародію Агрипі передати посох влади наступнику.

Агрипа був найстарішим на острові. Його пам'ять зберігала події, що про них інші чародії знали лише за книгами. Народження нового мага Верховний сприйняв спокійно. Лише коли Обранцем виявилася дівчинка, Агрипа згадав давнє пророцтво, і його охопив страх. Він не міг дозволити, щоб на чолі острова стала чарівниця. Чародії підкинули новонароджену циганам, аби вона загубилася серед людей, і почали готувати іншого наступника, хлопчика царської крові на ім'я Азар.

Минуло десять років, перш ніж чародії зрозуміли, що чинити опір волі зірок не можна. Дівчинка, яку вони залишили невідомою в світі людей, пройшла випробування вогнем, минула Ворота Смерті й незважаючи ні на що вижила. Це був знак, і маги повернули її на острів.

Лише Агрипа не міг упокоритися визначенню провидіння, як не міг довірити свою таємницю побратимам-магам. Сподіваючись позбутися дівчинки, він віроломно відправив її на випробування водою. Яким же було здивування чародіїв, коли дівчисько без усякої підготовки та навчання пройшла посвяту і здобула магічний кристал. Це означало, що вона стала справжньою чарівницею, рівною з усіма. Тільки один крок відділяв її від посоха влади та звання Верховної Чародійки. Агрипа був у відчаї, та несподівано в хід подій втрутився Азар. Він вирішив, що самозванка хоче посісти його місце, і повернув її у світ людей, де Маріка втратила пам'ять про все, що з нею сталося на острові.

Минуло чотири роки, і юна чарівниця заявила про себе знову, викликавши ураган серед ясного дня. Це загрожувало початком катастроф, і чародії знову зібралися в залі ради, щоб вирішити, як повернути дівчину на острів і приборкати її норов.

Рада проходила стоячи. Важливі рішення мали ухвалюватися без пустої трати часу та зайвих розмов. Зазвичай маги з'являлися в залі одночасно, та цього разу Верховний Чародій затримувався. Останнім часом Агрипа рідко з'являвся на людях і нікого не приймав у себе. Лише чотирнадцятилітній Азар постійно перебував при своєму наставнику. І цього разу Агрипа прибув не сам.

Він увійшов до зали й, важко спираючись на посох, рушив на своє місце. Азар шанобливо крокував за вчителем, підтримуючи старця під лікоть. Чародії здивовано перезирнулися. Згідно з традицією, на раді могли бути присутніми лише дев'ять утаємничених. Участь хлопця, що не завершив навчання, виходила за рамки правил.

— Прошу вибачення, що змусив вас чекати. Ми можемо починати, — оголосив Верховний Чародій.

— Але я бачу тут сторонніх, брате Агрипо, — виступив Гурій.

Невисокий і миршавий, він не пропускав будь-якої нагоди затіяти перепалку або суперечку, а вже коли справа доходила до чвар, тут він був, що називається, кожній бочці затичка.

— Твій зір підводить тебе, брате Гурію, — спокійно відповів Верховний Чародій. — Ви бачите, що події останніх років зовсім виснажили мої сили. Мені важко обходитися без помічника.

— Навряд чи присутність на раді піде на користь хлопцеві. Азар іще занадто молодий, аби в усьому розібратися, а часом хибне тлумачення гірше за незнання, — заперечив м'який і добрий Саватій.

— Азар постійно зі мною, тому вам нічого побоюватися, буцім він щось неправильно витлумачить. Я завжди поруч, аби підказати йому.

В голосі Агрипи прозвучали нотки роздратування.

— Може, так, а може, й ні,— пробурмотів собі під ніс Ксанф, який вічно сумнівався.

Він був найзагадковішим із магів. Жоден живописець не міг би написати його портрет. Щомиті обличчя чародія ледь помітно змінювалося, тому навіть серед чарівників його звали Багатоликим.

— Я рішуче проти того, щоб порушувати правила, — запротестував Зосим, покровитель подорожніх. Це він чотири роки тому першим виявив дівчинку з магічним даром.

— Я також, — несподівано підхопив Авдій.

Раніше він був вірним прибічником Агрипи

і завжди виступав заодно з Верховним Чародієм, але останнім часом Агрипа не допускав до себе навіть його, тому маг почувався незаслужено ображеним.

— Не варто обтяжувати молоду голову нашими проблемами, — підтримав побратимів Саватій.

— Я відразу сказав, що це не найвдаліша думка, — нагадав про себе Гурій, який полюбляв, аби останнє слово залишалося за ним.

Агрипа обвів усіх важким поглядом і спроквола мовив:

— Що ж, я змушений підкоритися більшості,— він обернувся до Азара і наказав: — Іди.

Тільки-но хлопець покинув залу, Авдій із осудом сказав:

— Брате Агрипо, що все це значить? Хіба традиції перестали існувати?

— Очевидно, так. Устої острова захиталися відтоді, як на посох влади претендує не царський нащадок, а жалюгідна голодранка, — гірко посміхнувся Верховний Чародій.

— Вона тут ні до чого. Так повеліли зірки, — заступився за дівчину Зосим.

— Можливо. І все ж таки це не до добра, а до смути. До її появи між нами не було розладу, — мовив Агрипа.

На це магам-правителям було нічого заперечити. У дівчини була дивовижна здатність створювати проблеми. Щоразу, кола мова заходила про Обраницю, між чарівниками виникали розбіжності й чвари.

Першим мовчання порушив Саватій:

— На мою думку, наші суперечки безпідставні. Я не розумію, чому ти упираєшся, брате Агрипо. Справа має вигляд простіший простого. Чотири роки тому ми вже ухвалили рішення дозволити дівчині жити на острові, а доля сама розсудить, чи гідна вона посоха влади.

— Жінка? Такого ще не бувало! — презирливо пирхнув Агрипа.

— Усе колись трапляється вперше. Не нам іти проти воли зірок, — зауважив Зосим. — Минулого разу ти переконав нас, що позаяк дівчина повернулася до людей, то це не випадковість, а знак згори. Тепер ми всі бачимо, що зробили помилку. Вона зуміла викликати бурю, а ніхто ж її не навчав цього. Ми мусимо повернути Обраницю на острів.

— У цьому є певний сенс. Але все-таки я сумніваюсь у правильності такого рішення, — багатозначно мовив Ксанф. — Чи не попихатиме нами неписьменне дівчисько, дізнавшись про своє призначення?

— Для дитини влада є згубною, — підтакнув Саватій. — Треба захистити дівчину від спокуси.

— Що ви все про дитину? Подумайте про нас! Вона впоралась із двома випробуваннями і здобула магічний кристал, головний атрибут чарівника. Виходить, що вона нам рівня! І разом з нами може бути присутньою на раді! — з гарячковістю випалив Гурій.

— Цього не можна дозволити, — рішуче зауважив Авдій.

Усі мимоволі поглянули на Агрипу. Споконвіку чарівників на раді було дев'ять. Їх число завжди залишалося непарним і ніколи не змінювалось. Поява дівчини порушила б головний закон острова.

Агрипа мовчки слухав своїх побратимів, ховаючи посмішку в бороді. Йому навіть не довелось удаватися до красномовства, щоб налаштувати побратимів проти нової Обраниці. Всі й без того розуміли, що її поява загрожує острову лихом. Верховний Чародій подумки вже вітав себе з перемогою, та несподівано Авдій мовив:

— Якщо не зраджує мене пам'ять, ми вже обговорювали це питання. До пори дівчині нема чого повертати пам'ять. Нехай живе на острові, не відаючи про свої здібності. Тут вона буде під нашим наглядом. А ми тим часом навчимо її законів рівноваги та науки поміркованості.

— Розумно, — закивали чарівники.

— Але як ми повернемо її на острів? Під яким приводом? У мене б виникли запитання, якби за мною раптом з'явились і відправили жити за тридев'ять земель, — похитав головою Ксанф.

— У тебе, брате, запитання виникають із будь-якого приводу, — пожартував Гурій, і всі заусміхались.

— Одначе Ксанф має рацію. Потрібен привід, аби дівчина нічого не запідозрила, — вів далі Авдій.

— Покладемося на провидіння. Воно само підкаже, як учинити. Чи нам не знати, що на світі немає нічого неможливого, — добродушно сказав Саватій.

Рада добігла кінця. Чарівники вже готові були розійтись, коли Гурій несподівано похопився:

— А що з Азаром? Йому відомо занадто багато. Його також доведеться позбавити пам'яті?

— Ні! — рішуче заперечив Агрипа.

Він із гіркотою усвідомлював, що серед магів у нього не стало союзників. Тільки Азар поділяв його ставлення до самозванки, залишався його єдиною опорою і надією.

— Вам нема про що турбуватися. Про Азара я подбаю сам, — уже спокійніше додав Верховний Чародій.

Вийшовши із зали, Зосим трохи затримався, щоб діждатись Авдія. Маги повільним кроком пішли вздовж кипарисової алеї.

— Що сталося з Агрипою? Він завжди відзначався розумністю рішень. Чому він так налаштований проти дівчини? — запитав Зосим.

— Агрипа старіє. Його самолюбство уражене. Йому нелегко погодитися з тим, що після нього островом правитиме жінка, — здвигнув плечима Авдій.

— Не думав, що Агрипа поступиться спільними інтересами на догоду власному самолюбству, — сказав Зосим.

— Саме так! — несподівано пролунав голос Гурія.

Чародії оглянулись. Вони не помітили, що він ішов позаду і виявився мимовільним свідком їхньої розмови. Гурія зовсім не збентежили здивовані погляди побратимів, і він продовжив свою думку:

— Чує моє серце, тут криється якась таємниця.

Глава 4

Бунт

Молодість швидко забуває злигодні, без жалю прощається з минулим і з радістю зустрічає новий день. Іще вчора ураган стрясав стіни королівського палацу, а сьогодні молодь уже зібралася продовжити свято. По правді, без юної баронеси Лідії танці до ранку для Гліба втратили всяку привабливість. І все ж таки майбутня гулянка обіцяла бути куди цікавішою, ніж офіційний прийом із натовпом церемонних гостей, запрошених тільки через те, що того вимагав етикет.

До того ж Гліб хотів одним махом убити двох зайців: не тільки від душі повеселитися в колі друзів, але й зробити широкий жест у бік Маріки, оголосивши, що вечір улаштовується заради неї. Наступник престолу багато чим мав бути завдячений дівчині й не хотів набути репутації невдячного.

* * *

Прокинувшись уранці, Маріка почувалася бадьорою та відпочилою. У ній не лишилось і сліду від учорашньої втоми, забувся й дивний напад, який стався з нею напередодні. Як і інші дівчата, вона щонайперше подумала про майбутню вечірку. Останнім часом Гліб був занадто зайнятий, і вони бачилися нечасто. Маріка сумувала за ним, тому з особливим нетерпінням очікувала зустрічі зі своїм названим братом.

Дівчина відчинила шафу з убранням і заходилася вибирати. Герцогиня Агнеса не скупилася на сукні для названої дочки, та всі намагання одягти дівчину по моді ні до чого не приводили. Маріка цінувала в речах передовсім зручність, тому більшість убрання так і залишалась незатребуваним.

На підлозі під вішалками валялося зім'яте плаття, в якому вчора Маріка збиралася на бал. Дівчина згадала, в якому піднесеному настрої вона крутилася перед дзеркалом, сподіваючись сподобатися Глібу, та якого приниження зазнала, коли Агнеса з чоловіком поїхали до палацу, а вона лишилася на бобах, виряджена як на весілля й не потрібна нікому. Маріка зіжмакала бальне плаття і кинула його в куток шафи.

Двері відчинились, і до кімнати зайшла герцогиня. Заставши дочку за переглядом гардероба, Агнеса зраділа. Вона вважала, що в цьому віці дівчат мають цікавити лише вбрання й танці, тому їй завдавало прикрості те, що Маріка байдужа до обновок і уникає молодих людей. Але, схоже, маленька дикунка почала відтавати.

— Вибираєш плаття, що найкраще б пасувало тобі? Розумниця. До речі, вчора ти нічого не втратила. Бал не вдався. Це був просто кошмар! Посеред вечора знявся такий ураган! Уявляєш, у палаці повилітали всі шибки, смерч увірвався просто до зали. Найбільше дісталося баронесі Лідії, нинішній пасії принца. На неї ледве не впала люстра. Бідолаха мало не знепритомніла, та Гліб такий галантний. Він підхопив її й виніс із зали на руках.

Не помічаючи, як змінився настрій дочки, Агнеса продовжувала з насолодою переповідати останні плітки, не пропускаючи нагоди полихословити з придворних дам.

Маріка не слухала її. Думки дівчини були далеко. Вона думала про Гліба та Лідію. Маріка втішала себе тим, що баронеса була не першою подружкою принца і навряд чи останньою. Та від цього на душі було не легше. Вона розуміла, що й сьогоднішнє свято відбудеться не для неї. Гліб, як завжди, буде оточений придворними красунями, а їй уготовано долю залишатися на задвірках.

Несподівано Маріці розхотілось іти на вечірку. Вона подумала: якщо Гліб щиро побажає побачити її, то приїде до неї сам. Вона не кривлятиметься, як мавпа, перед дзеркалом заради того, щоб мати ошатний і привабливий вигляд. Людям тільки здається, що модний одяг вирізняє їх із натовпу. Насправді він робить їх безликими, схожими на всіх, а Маріка не хотіла бути як усі.

— Маріко, ти мене чуєш? Я вже втретє до тебе звертаюся, — голос Агнеси вивів дівчину з оціпеніння.

— Що?

— Я кажу, що тобі дуже личить плаття з оксамитовим ліфом. Воно підкреслює стрункість твоєї фігури.

— Я не піду на свято, — похитала головою Маріка.

— Тобто як це — не підеш? — сторопіла герцогиня.

— Не піду, і все.

— Це що за примхи? Все ще дуєшся, що тебе вчора не запросили? Чи тобі мало того, що Гліб улаштовує вечір спеціально заради тебе? Може, він мусить стати перед тобою на коліна?

— Я не просила, щоб він через мене скликав гостей.

Маріка дратувала Агнесу своєю впертістю. Вона й маленькою дівчинкою була некерована. А тепер, коли вступила в підлітковий вік, із нею й зовсім не дати ради.

— До твого відома, запрошення королівської сім'ї не можна викинути в сміттєве відро. Існують норми поведінки, і їх треба дотримуватись. До палацу ти мусиш іти, хочеш чи не хочеш, — відрізала герцогиня незаперечним тоном.

— Увесь ваш етикет і норми поведінки тільки заважають людині жити. Все в природі любить волю. Дикий кінь, якщо надіти на нього вуздечку, брикається. А ви самі себе загнуздали, начепили шори й радієте, що кругом не можна й нічого не можна, — із запалом мовила Маріка.

— Диких коней приборкують. Побрикалась і досить. Гайда одягатись! — наказала Агнеса і трохи м'якше додала: — Маріко, люба, ти ж бо знаєш — я бажаю тобі тільки добра.

Не звертаючи уваги на примирливий тон герцогині, Маріка крутнулась і, гордо підвівши голову, пішла геть. Тепер вона остаточно вирішила, що не поїде до палацу.

«Усі хочуть як краще, — думала вона. — Але хто знає, що краще? Хіба гордість значить менше за титул? Чому люди не дозволяють одне одному жити так, як їм хочеться?»

У замку запанувало мовчазне невдоволення. Останнім часом це траплялося нерідко. Маріка все частіше замислювалася над тим, що тут вона чужа. Раніше Агнеса ретельно грала роль дбайливої матері, але тепер Маріці здавалось, що вона герцогині зробилася тягарем. Єдиним, хто утримував її тут, був Гліб.

Дівчина з сумом подумала: якщо вона втече, ніхто навіть не пожалкує про це, а скоро про неї й зовсім забудуть. Але куди їй тікати? Бурлакувати по дорогах самотою негоже для молоденької дівчини, навіть якщо вона вміє постояти за себе.

А до чужого табору навряд чи її приймуть.

Там не люблять чужаків.

А втім, до циган її також не тягло. Маріка згадала, як одного разу зраділа, побачивши барвисті кибитки, як кинулася до них, як до рідних.

Але її чекало розчарування. Смагляве вільнолюбне плем'я, серед якого вона виросла, стало для неї чужим. Вони наче говорили різними мовами. Освіта й виховання зробили свою справу.

Маріка розсталась із колишнім життям, але так і не знайшла місця в новому.

У глибині душі дівчина розуміла, що так не може тривати вічно, коли-небудь сторінка у книзі її долі перегорнеться, і все буде по-новому, та спершу вона має отримати знак згори. Як навчала її стара циганка Варга, всяку переміну має бути позначено велінням духів. Поки що духи мовчали, мабуть, іще час не прийшов.

Маріка повернулася до своєї кімнати, похапцем наділа легке полотняне плаття й узула сандалії та поспішила геть, не чекаючи, коли до неї з'явиться перукар і модистка. Щоб не привертати уваги, вона повернула до чорного ходу, але не пройшла й половини коридору, як зіткнулась із гувернанткою. Побачивши вихованку, класна дама вигукнула:

— Нарешті я вас знайшла! Де ви ходите? Зараз до вас має прийти перукар. Повертайтеся до себе. Часу залишилося в обріз, а ви ще не одягнені.

— По-вашому, я бігаю голяка? — посміхнулася Маріка.

— Жарти зараз недоречні. На вашому місці я би поквапилась.

— Дивно, чому всі ліпше за мене знають, що треба робити на моєму місці? Я сама хочу вирішувати за себе. І взагалі, залиште мене у спокої! — вигукнула Маріка й побігла геть.

Вона повернула в бічний коридор, промчала через прохідну кімнату й опинилась у невеликому кабінеті, вікна якого виходили в сад. Далі бігти було нікуди. Гнівні окрики гувернантки стихли десь позаду, але це зовсім не означало, що та облишила спроби знайти свою вихованку. Маріка огляділась. Можна було сховатися в шафі, та хто знає, як довго доведеться там сидіти.

Дівчина підбігла до вікна, відсунула шпінгалет і розчинила стулки. Вітерець, увірвавшись до кімнати, надув фіранку парусом. Маріка, не задумуючись, перемахнула через підвіконня, спритно повисла на руках і стрибнула вниз. Ховаючись у заростях жасмину, щоб її не помітили з боку двора, вона обігнула замок і кинулася до парку.

Маріка мчала так, наче за нею гналися вовки. Вітер дув їй в обличчя, даючи відчуття волі. Кілька разів дівчина переходила на крок, аби перепочити, а потім продовжувала біг. Коли доглянута частина парку лишилася позаду, вона перевела дух і замислилася: заради чого вона втекла? Яка нечиста сила спонукала її дратувати мадам Стилет? Тепер удома розлютуються ще дужче. А втім, даремно жалкувати про те, чого не змінити. Повертатися не хотілось, і Маріка рухалася далі в глиб парку.

Чим далі вона відходила від замку, тим менше ставало стежок. Цю частину парку не облагороджували й не прибирали, і вона більше була схожа на ліс. Заглиблена в невеселі думки, Маріка не помітила, як забрела в непролазні хащі. Повалені дерева заступали шлях. Зусібіч дівчину оточував бурелом. Люди старались обходити ці місця стороною. Подейкували, що десь у лісі, в самісінькій хащі, стоїть зачарований замок.

Старожили пам'ятали, що в давні часи покинутий замок належав герцогині, а той, у якому вона жила зараз, — її батькові. Після всіх злигоднів герцогиня хотіла викреслити чаклунське минуле зі своєї пам'яті, тому, знову повернувшись до своїх володінь, поміняла всіх служників і перебралася до замку померлого під той час батька.

Маріка вважала розповіді про покинутий замок вигадкою, тому, побачивши в хащі вищерблений зубчастий мур, не повірила своїм очам.

Біля фортечного муру буйствували зарості бузку. Високі двометрові кущі були щедро всипані ліловими та білими квітками. У повітрі витав ніжний аромат, який хотілося вдихати і ковтати, як цілющий напій. Маріка нагнула гілку і втягнула носом дурманний солодкавий запах, а потім пошукала поглядом квітку із п'ятьма пелюстками.

У дитинстві вона часто ворожила «на п'ятірочку»: хто з'їсть квітку-п'ятилисник, тому щастя буде.

Нарешті вона побачила те, що шукала. На смак квітка була ледь гіркуватою.

Маріка відпустила гілку й тут помітила сховану за бузком залізну хвіртку.

«Оце так-так! Може, це і є моє щастя?» — подумала дівчина і почала продиратися крізь густе гілля. Вона штовхнула хвіртку, іржаві завіси видали огидний скрегіт. Маріка прослизнула через таємний хід, і перед очима постав покинутий замок. Здавалося, примари минулого блукали його порожніми коридорами, а стіни зберігали не одну страшну таємницю.

Дівчина, затамувавши подих, дивилася на легенду, що виникла наяву. Вона чула про чорний замок, але не думала, що він існує насправді.

Сюди давно не ступала людська нога. Між каменями бруківки густо зеленіла трава. Клумби суціль заросли лободою та осотом. Парадні двері були наглухо забиті. В кам'яних вазонах уздовж напівзруйнованих сходів замість квітів буйствував чортополох. Дикий виноград і плющ майже повністю затулили вікна, від чого стіна фасаду здавалася глухою. Над усім височіла обвуглена вежа з годинником. Понівечені стрілки курантів поіржавіли.

Чорний хід виявився замкненим. Маріка видерлася на підвіконня. Крізь мутне скло кімната майже не проглядалась. Дівчина штовхнула віконну стулку в марній надії, що вона відчиниться, але защіпка не піддалася. Тут не бажали бачити гостей. Одначе недаремно кажуть: чого не вільно, те й кортить. Так довго пригнічуваний бунтарський дух Маріки вирвався на волю.

Дівчина щосили вдарила підбором по дерев'яній рамі. Пролунав дзенькіт розбитого скла. Із приміщення війнуло сирістю й затхлістю. Паща віконного отвору ошкірилася зубцями гострих скляних осколків. Збивши їх із віконної рами, щоб не поранитися, Маріка пролізла всередину, стрибнула на підлогу й опинилась у просторій залі.

Певно, колись вона була красивою та врочистою. Тут проходили бали та прийоми, але тепер зала мовби зіщулилася під багатолітнім шаром пилу. На вулиці стояв ясний сонячний день, а в приміщенні панувала напівтемрява. Незважаючи на те, що обабіч тяглися величезні вікна, світло ледве проникало крізь давно немиті шибки. Жвавий сонячний промінь заглянув у розбите вікно й засумував. Із тьмяних підвісок багатої кришталевої люстри гірляндами звисала кошлата від пилу павутина.

Повітря було затхлим, у ньому стояв неприємний запах плісняви, як завжди буває у приміщенні, де давно не живуть. Маріка ступила кілька кроків і була вражена густою, непроникною тишею. Несподівано дівчина злякано зупинилася. Біля протилежної стіни зали ворухнулася тінь. Постоявши якийсь час, Маріка зробила крок уперед і знову боковим зором помітила, як навколо ожили безтілесні примари.

Прикликавши на підмогу всю свою мужність, дівчина пішла просто на примару і розсміялася. Під шаром павутини вона відразу не помітила, що вікна чергуються із тьмяними дзеркалами, в яких її власне відображення мало вигляд примари.

Сміх пролунав дивно й чужорідно в цьому таємничому царстві безгоміння, та звук живого голосу вселив у дівчину спокій і впевненість. Маріка посмілішала. Навіть якщо тут і мешкають примари, то навряд чи вони з'являються серед білого дня, вирішила вона. Звільнившись від страху, дівчина вирушила досліджувати заборонені місця.

У торці зали висіла велика картина у химерній ліпній рамі. Маріка як могла змахнула павутину і побачила портрет молодої Агнеси. За роки, що проминули, герцогиня змінилась, але не тільки тому, що стала старшою. Жорсткий і зарозумілий погляд жінки на портреті говорив про те, що його володарка не зупиниться ні перед чим заради досягнення своєї мети. Маріка поспішно відвернулася. Дівчина знала герцогиню зовсім іншою. Не дивно, що Агнеса не хотіла згадувати про своє минуле.

Маріка вийшла із зали і не поспішаючи пройшлася по кімнатах. Покинуті предмети ще пам'ятали колишніх мешканців. Здавалося, люди покинули замок раптово.

Особливим багатством і розкішшю вирізнялись апартаменти герцогині. Маріка безпомилково впізнала кімнату Агнеси за великою кількістю дрібничок. Колишня господиня жодного разу не повернулась до свого колишнього житла й нічого не взяла звідси, наче боялася, що речі несуть на собі тавро минулого, яке вона назавжди викреслила зі свого життя.

Напроти каміна височіло воістину королівське ліжко з горою подушок. У кутку притулився ломберний столик, на якому під шаром пилу вгадувалися розкинуті в пасьянсі карти. На трюмо стояли флакони з-під парфумів, баночки з давно висохлими кремами та порцелянова фігурка танцівниці.

Маріка простягнула руку до статуетки, щоб ліпше її роздивитися. Та виявилася прикріпленою до стільниці, але оберталася навколо осі. Варто було дівчині крутнути танцівницю, як дзеркало повільно подалося вбік, оголивши потайні двері.

Підстьобувана цікавістю, Маріка штовхнула стулку. За нею зяяла чорнота. Дівчина взяла з камінної полиці бронзовий підсвічник, засвітила всі три свічки і зайшла до потаємного святилища молодої Агнеси.

Чи через те, що кімната тривалий час залишалася наглухо зачиненою, чи з якої іншої причини, але пилюки тут майже не було. Ніхто б і не подумав, що довгі роки сюди не ступала людська нога. Стіни було обіпнуто чорним шовком, через що приміщення здавалося меншим, аніж насправді. У заскленій шафі, відсвічуючи золотом корінців, стояли книги з магії та чародійства. Вздовж однієї зі стін височіли полиці з великою кількістю склянок. Деякі з них було помічено черепом. У них зберігались отрути.

На столі лежала розкрита книга. Маріка взяла її до рук. Це був збірник рецептів приворотного зілля. Дівчина мимоволі згадала про Гліба. Може, варто було вдатися до чаклунства, щоб звернути на себе його увагу?

Цікаво, кого хотіла приворожити юна Агнеса? Скоро Маріка знайшла відповідь на своє запитання. У верхній шухляді столу лежав медальйон, на кришці якого було вигравіювано королівський герб. Дівчина натиснула на пружинку. Медальйон відкрився, і Маріка побачила портрет Гліба. Але чому? Звідки? Судячи з усього, в покинутий замок ніхто не заходив років двадцять. В ту пору Гліба ще й на світі не було. Як тут міг опинитися його портрет?

Тремтячою рукою Маріка піднесла медальйон до світла. Сумнівів бути не могло. Це був Гліб. Спантеличена дівчина повертіла медальйон у руках. На задньому боці красувався вензель у вигляді літери «Н». І тут у Маріки сяйнула догадка. Та це ж портрет короля! Гліб дуже схожий на батька, а в юні роки ця схожість була особливо разючою.

Значить, Агнеса також кохала принца, та програла золотоволосій дівчині, яка стала королевою. Маріка згадала Лідію і стиснула кулаки так, що нігті боляче впились у долоні. Особисто вона не збиралася поступатись білявій дочці барона. Може, варто все ж таки піти на вечірку?

Маріка поклала медальйон на місце. Ланцюжок, тихо дзенькнувши, згорнувся кільцем, як змія, що охороняє свій скарб. Усе ще сумніваючись, як учинити, дівчина повернулася до вікна, через яке потрапила всередину, і вилізла назовні.

Смеркалося. Маріка й не думала, що пробула в покинутому замку так довго. Дорога назад здалась їй коротшою. Скоро дівчина вже була в доглянутій частині парку. Вона уявила, як удома її зустріне розлючена гувернантка в оточенні натовпу челяді, й у неї відпало всяке бажання повертатися. Дівчина звичною стежкою піднялася до альтанки, зняла сандалії й забралася з ногами на лаву, обхопивши коліна руками.

Унизу розкинулось смарагдове море. Серед дерев виднілися дахи маленьких, мовби іграшкових, будиночків. Маріка старалась не дивитися на дорогу, та погляд її раз у раз повертався до тоненької стрічечки, що вилася між зелених пагорбів. Їй здавалося, що вона сидить так цілу вічність, коли на дорозі, яка вела до замку, з'явилася хмарка пилюки. Скоро дівчина чітко бачила вершника, що мчав чвалом.

Серце Маріки закалатало часто-часто. Звичайний відвідувач так не гнатиме коня. Невже Гліб усе ж таки приїхав за нею? Дівчина стрімголов кинулася вниз, напереріз вершнику. Стежка залишилась осторонь. Маріка на ходу підтикала спідницю й бігла навпростець, перестрибуючи через купини й низькі кущі. Гілки хльоскали по руках і ногах. Сандалії лишилися в альтанці, та чи варто за ними повертатися, коли вона летіла на крилах щастя!

Тупіт копит чувся все виразніше і ближче. Маріка боялася запізнитись і припустила ще швидше. Розчервоніла й задихана, вона вискочила на дорогу прямо перед вершником.

Кінь звівся на дибки. Копита небезпечно нависли над головою Маріки. Дівчина ледве встигла відскочити вбік.

— Тобі що, жити набридло?! Чисто скажена! — почула вона сердитий окрик Прошка.

— Це ти? — не приховуючи розчарування, мовила Маріка.

— А кого ж тобі? Стрибає просто під копита!

— Чого ти злишся? Все ж обійшлося, — відмахнулася Маріка, осмикуючи спідницю.

Прошко поплескав коня по холці, стараючись опанувати себе після щойно пережитого потрясіння. Окрім магії в нього була ще одна пристрасть, яку він ретельно приховував од усіх, — Маріка. Він закохався в неї, коли вона була ще дитиною, і відтоді Прошко мовчки і таємно обожнював її. Дивлячись на Гліба, він дивувавсь, як можна звертати увагу на інших дівчат, коли є Маріка.

Прошко зістрибнув із коня і співчутливо запитав:

— Не забилась? Що надумала! Ще не вистачало, щоб тебе копитом по довбешці садонуло.

— Не будь занудою. Чого приперся? — не вельми ввічливо запитала дівчина.

— Відома річ, чого. За тобою прислали. Там уже всі зібралися. Тільки тебе дожидають.

— Та їм на мене начхати.

— От причепа! Гліб до тебе з усією душею, а ти з викрутасами.

— Це я з викрутасами? Був час, коли він сам до мене приїздив, а не присилав гінців.

— Згадала! Він уже не хлопчак який. У нього справ купа. Державної ваги. А ти що? Ось, бігаєш босячкою, тобі й травичка не рости. Ліпше не комизись. Іди перевдягнись і їдьмо.

— Звичайно, тепер йому босячка не пасує. Йому треба інших, повбираних у шовки, — не стримавшись, пустила шпильку Маріка.

— А хто тобі заважає вдягтись, як усі нормальні люди?

— Навіщо? Хіба ганчірки значать більше, ніж сама людина? Раніше Гліб цінував мене не за мотлох, у який я вбираюся. Був час, коли я ходила в обносках і він не соромився мене, — Маріка гордо підвела голову і поглянула Прошкові у вічі.

Він знав, що коли вона в такому гуморі, сперечатися з нею марно, тому примирливо сказав:

— Про мене, хоч у рам'ї ходи. Ну що, поїдеш? А то Гліб із мене шкуру спустить, якщо я тебе не привезу.

Маріка лукаво глянула на парубка і кивнула:

— Іду! Сподіваюся, твій кінь витримає двох?

— Що ж ти таким опудалом поїдеш? — сторопів Прошко. — Хоч туфлі ж узуй.

Іншим разом Маріка, може, й послухалась би доброї поради, та зараз у неї вселилося бісеня непокірності.

— Колись я носила черевики лише взимку, в холоднечу, і то мені діставалося те, що залишиться від старших, і Гліба це аж ніяк не турбувало. Або я поїду в чому є, або повертайся без мене.

Глава 5

Вечірка

Молодіжна вечірка в палаці на королівський прийом була мало схожа. Гліб не полюбляв помпезних свят, на яких йому доводилося вислуховувати нудні промови замість того, щоб розважатись, як годиться в його віці. Своє свято він улаштував без зайвих церемоній. У залі грала музика, і принц поводився просто, начебто й не був наступником престолу.

Він сподівався від душі повеселитись, але його чекало розчарування. Серед гостей не виявилося тих, кого йому хотілося бачити дужче за інших. Лідія ще не оговталася після вчорашнього потрясіння, а Маріка дулась через те, що напередодні не потрапила на бал. Відчуваючи провину, Гліб послав за нею Прошка, але той кудись запропастився. Певно, Маріка образилася не на жарт.

Гліб нервував. Йому не хотілося сваритись і втрачати давнього, перевіреного друга. Він старанно удавав веселість, але час від часу крадькома поглядав на двері. Це не лишилося непоміченим. Усі знали, що принц чекає названу дочку герцогині Агнеси, найзагадковішу дівчину королівства. Вона ніколи раніше не з'являлася серед золотої молоді. Ні про кого не ходило стільки чуток, скільки про Маріку. Казали, буцім вона циганка і прихилила до себе Гліба ворожбою. А ще буцім вона зовсім дика, тому її тримають взаперті й не випускають на люди. Так чи інакше, не тільки Гліб із нетерпінням очікував появи дівчини.

Нарешті, дворецький доповів про прибуття нової гості. Гліб зітхнув із полегшенням і з широкою посмішкою попрямував назустріч Маріці, однак, побачивши дівчину, принц остовпів. Він знав, що Маріка запросто може викинути який-небудь фортель, але з'явитися на свято в палац у м'ятому ситцевому платті й босоніж…

Як і слід було очікувати, поява названої дочки герцогині приголомшила всіх присутніх. Схоже, найбезглуздіші чутки підтвердилися. Вона була справжньою дикункою. Волосся, не вкладене перукарем, сплутаною гривою спускалося до пояса. Обличчя, шию та руки, на відміну від блідих придворних красунь, укривала золотиста засмага. Спідниця була підтикана, як у селянок. Але більше за все пишно вбраний натовп вразили босі ноги дівчини. Для розніжених нащадків вельможних батьків було немислимо і кроку ступити без взуття. Всі з безсоромною цікавістю витріщились на Маріку.

Тоненька фігурка посеред величезної зали здавалася беззахисною. Істинне дитя природи, дівчина була така ж недоречна тут, як жива квітка в кошику паперових троянд.

У натовпі почулися шепіт і хихикання. На мить у величезних чорних очах дівчини промайнула розгубленість, але Маріка швидко опанувала себе. Вона тріпнула головою, ніби відганяючи від себе скутість і страх, і з викликом огляділа залу. Смішки як по команді стихли.

У Гліба свербіли руки відшльопати норовисте дівчисько, та коли він побачив, як вона одним поглядом приструнчила придворну братію, його розібрав сміх. Із появою Маріки до зали мовби увірвався свіжий вітер. І все ж таки не слід було їй потурати. Гліб підійшов до дівчини.

— Тепер я бачу, чому ти запізнилася. Певно, збори відняли в тебе силу-силенну часу, — сказав він і, нахилившись до її вуха, тихо додав: — Май на увазі, тут усі тебе вважають неотесаною дикункою і тільки й чекають приводу посміятися. Мені буде неприємно, якщо це трапиться.

Маріка спалахнула і, підвівши очі на Гліба, зробила реверанс за всіма правилами придворного етикету. Вона вперше із вдячністю подумала про вчителів, які муштрували її, щоб прищепити гарні манери. Сьогодні їй належало на практиці показати, чого вона навчилася. Вона не збиралася ставати посміховиськом для молодих гульвіс та краль і вирішила: якщо хто бажає позубоскалити, нехай шукає іншу мішень.

Босоніж було нелегко демонструвати вишуканість манер, але Маріку не турбували такі дрібниці. Вона воліла не зливатися з натовпом, а бути ні на кого не схожою. Крім того, її вела мета: будь-що повернути прихильність Гліба.

Гостей запросили до столу в ту мить, коли з'явилася ще одна спізнена. Приїхала юна баронеса. При появі Лідії погляд Гліба просвітлів, а Маріка відчула, що земля тікає в неї з-під ніг.

Вишукана сукня юної баронеси приховувала садна на шиї та руках. Світле волосся було укладене локонами за останньою модою. Маріка вперше пожалкувала, що через власну впертість з'явилася на свято як голодранка.

«Якби Гліб учора бачив мене із зачіскою та в модній сукні», — з гіркотою подумала вона.

Юна дикунка і не підозрювала, що її природна краса не потребує штучних прикрас. Звідки їй було знати, що вона, як непоказна піщинка, з кожним роком перетворюється на прекрасну перлину. Шкода, Гліб не помічав цього. Він бачив у дівчині лише надійного друга.

Якби Маріка була слабкою та беззахисною, він міг би виявити турботу й ніжність, але поруч із нею почуватися сильним і мужнім було важко. Вона не потребувала захисників. Вона сама кидалася напролом, не пасуючи перед небезпекою.

Побачивши Лідію, Гліб одразу забув про босоногу подругу і з щирою радістю вітав нову гостю. У Маріки стиснулося серце. Хоча за столом вона сиділа праворуч від Гліба, він був далеко. Його думки займала бліда дівчина з блакитними очима. Суперниця була тут своя серед своїх. Який сенс, що під час вечері Маріка нікому не поступалась у бездоганності манер? Гліб навіть не звернув уваги на її старання.

Упоравшись із їжею, всі перейшли до танцювальної зали. Маріка відчула себе особливо самотньою. Навіщо вона тут? Навколо байдужі, чужі люди. Гліб покинув її та відкрито упадав біля Лідії. Заграла музика. Пари закружляли в танці. Лиш вона, босонога й погано вдягнена, лишилася стояти коло стіни. Як не верти, вона однаково стала для всіх посміховиськом.

Маріка гостро відчувала загальну неприязнь. Вона й не здогадувалася, що причиною всьому були заздрість і ревнощі. Вишукані манери дикунки не лишилися непоміченими. Присутні дівчата відчули в ній суперницю, й не без підстав. На Маріку звернув увагу перший придворний серцеїд і джиґун княжич Милослав.

Молодий гульвіса давно переситився придворними кралями. Всі вони в чомусь були схожі й через кілька зустрічей навівали на нього страшенну нудьгу. Маріка відзначалася безпосередністю та жвавістю, не властивими іншим. Крім того, ще зовсім юна, вона обіцяла перетворитися на надзвичайну красуню. Та й екстравагантне вбрання при її чудовому вихованні мало вигляд усього лиш дитячих пустощів. Під косими поглядами присутніх княжич сміливо попрямував до Маріки.

— Нас досі не відрекомендували одне одному, прекрасна німфо. Поспішаю виправити цю помилку. Милослав. — Він схилив голову в чемному поклоні.

Маріка глянула на юнака й подумала, що той вирішив посміятися з неї. Він був ставний і гарний собою й міг легко знайти собі подружку.

— Мене звати Маріка, — гордо підвівши голову, сказала дівчина. — У мене немає ні титулів, ні багатства, тому вам краще пошукати пару в іншому місці.

— Ваша краса дорожча, ніж знатний рід. Наша королева також не може похвастатися родоводом. Кажуть, її батько був простим бакалійником, але по ній цього не скажеш. Ви також обдаровані природним благородством, — не погрішивши проти істини, полестив Маріці Милослав. — Чи не подаруєте ви мені танець?

В очах молодика читалося захоплення. Маріка краєм ока побачила, як Гліб танцює з юною баронесою, й несподівано для себе випалила:

— А чом би й ні? В усякому разі, босоніж я не віддавлю вам ноги.

Побачивши, як Маріка виходить у центр зали під руку з відомим ловеласом, Гліб захвилювався. Княжич був знаменитий своїми перемогами над дамами різного віку. В душі у Гліба залунав сигнал тривоги. Він не хотів, аби придворний шалапут змусив Маріку страждати. Піймавши погляд Гліба, Маріка стрепенулась. Чи можливе таке, щоб вона спричинила його ревнощі? Значить, іще не все втрачено.

Коли княжич із Марікою почали вальсувати, інші пари розступились. Усім було цікаво подивитися, що встругне дикунка. Та любителів позубоскалити чекало розчарування. Дівчина рухалася легко і граціозно. Мабуть, учителі танців попрацювали з нею не менше, ніж вихователі. Ніхто не знав, що уроки танців тут ні до чого. Ще змалечку Маріка заробляла на хліб як вулична танцівниця. В цьому вмінні їй не було рівних.

Помітивши, що Гліб невідривно дивиться на них, Маріка, скоряючись раптовому пориву, вислизнула з рук партнера й закружляла по залу сама. Вона згадала час, коли танцювала на площах і вулицях заради кількох мідних монет. Зараз вона сподівалася, що Гліб подарує їй свою усмішку та крихітку уваги. Дівчина кружляла все швидше і швидше, віддаючись танцю несамовито. Стрункі босі ноги миготіли на паркеті, а тендітні тонкі руки здіймалися, ніби вона хотіла вільною птахою злетіти увись.

У грудях у Маріки розгорялося тепло. Вона уявила, буцім од неї йде золоте проміння і сяюча павутина обплітає всю залу.

Захоплені невидимими чарами, всі вражено спостерігали за стрімким танцем. У цю мить глядачі готові були віддати все за один лише погляд дівчини. Залу огорнула любов. Вона невидимою сіттю вібрувала в повітрі. Маріка хотіла піймати в цю сіть лише одну людину, але за іронією долі Гліб був єдиним, на кого не подіяли її чари.

Танець урвався. Повисла напружена тиша. Ніхто не ворухнувся й не проронив жодного звуку, а потім зала раптом вибухнула громом оплесків.

Маріка кинула погляд на Гліба. В його очах був лід. Він не розумів, навіщо вона удає з себе старчиху, вуличну жебрачку, яка танцює за мідний гріш. Кілька років, проведених у сім'ї герцогині Агнеси, не додали їй ні лоску, ні світськості. Вона залишалася все тією ж дикою, неприборканою циганкою. Те, що раніше йому в ній подобалося, тепер викликало роздратування.

Бачачи холодність Гліба, Маріка знітилася. Чарівна павутина розтала, і все ж таки щось змінилося. Нікому вже не хотілося насміхатись із дикунки, а молодикам здавалося, що краса інших дівчат неабияк поблякла.

Милослав був зачарований як ніколи. Це не залишилось непоміченим для Гліба. Хоч як сердився він на Маріку, її варто було застерегти. Він підійшов до неї і крізь зуби процідив:

— Чого ти домагаєшся? Навіщо влаштувала весь цей балаган? Якщо стараєшся сподобатися Милославу, то май на увазі, що за ним тягнеться погана слава. Він змусив ридати не одну дівчину.

«Я зовсім не йому стараюся сподобатись!» — хотіла вигукнути Маріка, та замість цього запитала:

— Хіба ти не такий? Чи Лідія — твоя перша подружка?

— Я тебе попередив, — замість відповіді сказав Гліб.

— Я зумію захистити себе, — Маріка гордо підвела голову.

В її словах лунала рішучість, а серце тріпотіло від того, що Гліб не байдужий до неї. Наївна дівчина сприйняла і роздратування, і спробу принца вберегти її від придворного серцеїда за ревнощі. Маріці були чужі брехня та кокетство, але вона думала, що, приймаючи залицяння одного, тим самим привертає до себе увагу іншого.

Тим часом Милослав розмовляв зі своїм найближчим другом, таким же марнотратником життя.

— Ти всерйоз вирішив зайнятися дикункою? — запитав його друг.

— А хіба ти не помітив її чарівності? — відповів Милослав.

— Вона ще зовсім дитина.

— Зате який темперамент!

— Як же ти збираєшся залицятися до неї? Вона ж ніде не з'являється.

— З таким дівчиськом залицяння не потрібні. Вона не схожа на ручних домашніх кобилок. Її треба об'їжджати, як дику кобилицю, шаленством і силою, — засміявся юний гульвіса.

— Гляди не нарвись. Їй протегує сам принц.

— Я буду дурнем, якщо відступлюсь. Вона зводить мене з розуму.

Ніхто не відав, що ще одна людина пильно стежила за тим, що відбувалося. Прошко не входив до числа гостей і був присутній на святі як паж. Він прислуговував Глібові за столом, а під час танців стояв біля стіни й чекав — на випадок, якщо у принца виникне якесь доручення.

Прошко всією душею переживав за Маріку й радів, коли своїм танцем їй удалося розтопити лід у серцях присутніх. Маріка дуже подобалася йому, та він ніколи не дозволяв собі ні натяком, ні словом обмовитися про це, вважаючи, що вона занадто гарна для нього. Як вірний і відданий служник, він був готовий поступитись нею Глібу. Одначе коли за Марікою почав упадати придворний хлюст, Прошко не міг залишатися осторонь.

Коли Милослав із Марікою під руку пішли до парку, Прошко не на жарт захвилювався. Чуття підказувало йому, що це не до добра. Він побоювався за Маріку. Навіть проживши кілька років поблизу двору, вона залишалася недосвідченою дівчиною, далекою від палацових інтриг і хитрощів. Прошко непомітно вислизнув із зали і збіг мармуровими сходами до парку. Він був усього лише служником, тому не міг узяти Маріку за руку й одвести від княжича. Угамувавши в собі бажання кинутися на Милослава з кулаками, він крадькома рушив за парочкою.

«Хоч би цей гад упав і зламав ногу», — спересердя подумав Прошко, й тут його осяяло, що він може влаштувати це без усякої бійки. Напередодні хлопчина допізна не лягав спати — читав винесену зі сховища книгу. В одному з розділів розповідалося про завдавання навроки. Прошко був проти чорної магії, та після вчорашнього досліду йому кортіло знову спробувати свої сили на ділі.

Згадавши пораду з книжки, він подумки натягнув на шляху княжича мотузку, але нічого не сталося. Тоді він почав ставити уявні перепони, вибудовував цілі барикади, але, незважаючи на всі зусилля, Милослав, як нічого не сталося, крокував поруч із Марікою, осипаючи її компліментами.

Дівчина не вслухалася в слова залицяльника. Вона погодилася прогулятися, тільки щоб викликати ревнощі Гліба, й не збиралася нікому даремно морочити голову. Не минуло і чверті години, як вона повернула назад.

— Усе. Вже час.

— Так скоро? — здивувався Милослав.

Думаючи, що вони самі, він несподівано пригорнув дівчину до себе і стис в обіймах.

— Пусти! — вигукнула Маріка, намагаючись вирватися.

— Ні за які багатства світу, — прошепотів гульвіса і спробував її поцілувати.

Згадавши колишній досвід вуличних бійок, який у дитинстві не раз допомагав їй у баталіях із хлопчаками, Маріка, як в'юн, вислизнула із рук княжича і, з силою штовхнувши його в груди, кинулася геть, перш ніж її вірний лицар Прошко приспів на допомогу. Маріка розізлилася не на жарт. Вона подумала, що княжич не поводився б так розв'язно зі знатними дівчатами.

Проте молодого гульвісу лише розпалила її вихватка. Він кинувся вслід за дівчиною. Не усвідомлюючи, що робить, Маріка подумки кинула йому під ноги камінь. Милослав спіткнувся об невидиму перепону і простягся на землі. Маріка мчала вперед, навіть не помітивши, що переслідувач упав. Вона й не знала, що причиною нещастя стала її швидкоплинна фантазія.

Зате Прошко тішився. «Вийшло! Знову вийшло!» — як дитина, радів він.

На крик княжича збігся народ. З'ясувалося, що бідолаха зламав ногу. Після цього випадку Прошко вже не сумнівався у своїх здібностях.

Глава 6

Маг-недоучка

Сонце благословило новий день, позолотивши верхівки дерев і дахи будинків. Повітря ще було наповнене свіжістю та прохолодою. Ранок неквапно вступав у свої права.

Прошко полюбляв ранню пору. Виростаючи в селі, він змалечку звик зустрічати світанки, і навіть життя в палаці не змусило його зрадити цю звичку. Хлопчина прокидався з півнями. Проте сьогодні він був занадто схвильований, аби спати. Він усю ніч не зімкнув очей, мріючи про майбутні успіхи та перемоги.

Після нещасного випадку з княжичем Прошко повірив, що саме він викликав ураган. Не могли ж обидві події бути випадковим збігом. Це означало, що він має магічний дар. У мріях Прошко вже бачив себе в мантії чародія. Його розпирало від гордості.

Одначе коли він згадував про останні свої магічні досліди, радість меркла. Він і не думав двічі зіпсувати свято принцу, якому присягнув служити вірою і правдою. Страшно подумати, що сказав би Гліб, якби дізнався, що биті скло та посуд, перекинуті меблі, зіпсоване вбрання та зламана нога друга — це справа рук його пажа. Хизуватися такими «подвигами» не варто було. Спершу слід сотворити чудо, яким можна б похвалитись, і при цьому не дістати на горіхи.

Прокрутившись цілу ніч, Прошко дістав заповітну книгу. Почуваючись майже досконалим магом, він поклав руки на палітурку, буцім творив якийсь тільки йому відомий ритуал, і лиш після цього розкрив безцінну скарбницю знань. У сірих досвітніх сутінках літери ледве розрізнялися на пожовклому від часу папері. Прошко погортав сторінки, пробігаючи очима по назвах розділів. Цього разу він вирішив не заглядати далеко вперед, а розсудливо почати з азів.

Світало швидко. Читати стало легше. Натрапивши на заголовок «Як поглядом розпалити вогонь у печі», Прошко зрозумів: знайшов те, що шукав. Він двічі уважно почитав настанови, ополоснув лице холодною водою й попрямував на кухню — єдине місце, де в печі вогонь горів і взимку, і влітку.

У кімнатах, де спали панове, ще витали сновидіння, а в крилі челяді вже чимдуж кипіла робота. Кухар ганяв заспаних кухарчуків, аби ті як слід відтирали замочені звечора сковорідки. Біля дверей куховарка сперечалась із продавцем овочів.

Без п'яти хвилин чародій зверхньо поглядав на метушню простих смертних. Незважаючи на безсонну ніч, він відчував небувалий приплив сил. Прослизнувши повз куховарку, Прошко попрямував у глиб кухні. Він частенько забігав сюди вранці, щоб прихопити кусень хліба з сиром, тому ніхто не здивувався його появі. Не удостоївши поглядом печі, на яких стояли каструлі та сковороди, він підійшов до пічки, розташованої в дальньому кутку. Зазвичай її розпалювали, щоб засмажити м'ясо на рожні. Зараз паща пічки була темною й холодною.

Прошко перехопив у кухонного служки кілька полінець, уміло склав їх куреником, виставив долоні вперед і, витріщившись на деревинки немигаючим поглядом, спробував викликати відчуття тепла в кінчиках пальців. Руки, як на зло, були холодніші жаб'ячого черева. Прошко добряче розтер їх і знову виставив долоні перед собою. Двоє молодших кухарчуків здивовано спостерігали за його дивними діями. Нарешті один із них не витримав і сказав:

— Хто ж руки гріє біля холодної пічки? Пішов би на сонечко або до розпаленої печі.

У цей час хлопчаків гучним голосом окликнула куховарка:

— Гей, ледацюги! Чого ви там байдикуєте? Чи у вас діла немає? Картопля ще не чищена. Ану мерщій сюди!

Кухарчуки побігли виконувати завдання, а Прошко з полегшенням повернувся до своїх дослідів. Стараючись випрацювати в себе магічний погляд, він то витріщався на поліна так, що очі ледве не вилазили з орбіт, то примружувався, то часто моргав. Маг-початківець так захопився, що не помітив, як до нього підійшла куховарка.

— Любий, ач як тебе судомить. Та що тут балакати! Не дивно, коли таке навколо твориться. У мене під час урагану з переляку ногу звело. Віриш, як дерев'яна зробилась, а потім відпустило. І в тебе пройде. Хочеш холодної яловичини? Ходімо, відріжу шматок. Попоїси, полегшає.

Прошко зрозумів, що здивувати народ фокусом із вогнем сьогодні не вдасться. Магічні досліди вимагали спритності й зосередженості. Чарівництво не терпить метушні, та й перекусити не завадить.

Прошко, прихопивши кусень хліба з м'ясом, рушив до саду і спробував змусити трояндовий кущ розквітнути передчасно, та й тут його чекала невдача. Цілісіньку годину він трудився над бутонами, та вперта рослина не бажала коритися доморощеному магові. Зрештою, Прошкові довелось облишити й цей замір.

Увесь день хлопчина ламав голову, в чому причина його невдачі? Яким чином він зумів улаштувати ураган із громом та блискавками, але не зміг розпалити навіть маленький вогник у пічці? Як вийшло, що він силою думки покалічив княжича, та виявився безсилим відкрити бутон квітки? Чому руйнувати легше, ніж створювати? Може, він чорний маг? Для чаклуна повелівати стихіями та накликати нещастя — раз плюнути.

Від цієї думки Прошка пройняв піт. Одна річ — навчитися чарівництва та стати шанованим чародієм, а зовсім інша — перетворитися на чаклуна, якого всі цураються. Запитання роїлись у нього в голові, та він не знаходив відповідей. Йому хотілось із ким-небудь порадитись, але кому відкриєшся в такій справ? Гліб навряд чи погладить по голівці, якщо дізнається про його «чудеса».

Звичайно, можна звернутися за порадою до придворного астролога, але тоді доведеться зізнатися в тому, що він без дозволу проник до сховища і вкрав книгу. Навряд чи дідок схвалить його вчинок.

І тут Прошко згадав про Маріку. Тільки вона могла вислухати його без осуду. Їй він міг, не криючись, розповісти все, як є. І Прошко зважився. Надвечір він запитав у Гліба дозволу відлучитись, осідлав коня і стрімголов помчав до замку герцогині Агнеси.

Глава 7

Зізнання

Нинішній день не приніс Маріці нічого, крім досади та прикрощів. Напередодні їй удалося непомітно прослизнути до себе в кімнату і прикинуться сплячою, тому Агнеса не знала про те, що сталося на вечірці.

Та ополудні чутки про вихватку Маріки дійшли до замку. Шила в мішку не сховаєш. Недарма кажуть, що гарні вісті йдуть, а погані — на крилах летять. Події вчорашнього вечора «доброзичливці» розписали герцогині в усіх барвах.

Агнеса змирилася зі своєрідним характером названої дочки, і все ж таки черговий фортель дівчини став для герцогині справжнім потрясінням. Вона була у нестямі від обурення. На додачу до всього чоловік осипав її градом докорів. Він не приховував своєї неприязні до падчерки. Агнеса й сама жалкувала, що колись взяла на себе цей хрест і вдочерила маленьку циганку. Як кажуть, з чорного кота білого не зробиш.

Маріка знала, що її чекає нелегка розмова с названими батьками, і вирішила до неї підготуватися. Вона наділа ненависне плаття з корсетом і навіть дозволила перукареві приборкати її кучері шпильками.

Коли дівчина зайшла до вітальні, Агнеса з чоловіком уже чекали на неї. Побачивши падчерку одягненою за останньою модою, герцог із подивом звів брови. Дівчина була ой яка гарненька! Якби їй хоч трошечки більше розуму, могла б при дворі вражати всіх і мати тисячу поклонників. Але ця ідіотка тільки й уміє, що викидати колінця.

Агнеса втупила в Маріку важкий погляд.

— Розповідай, — звеліла вона.

— Про що? — невинно запитала дівчина.

— Про те, як ти вчора повеселилась.

Маріка мовчала. А що тут було говорити?

— Повідай нам про свої подвиги, — все дужче розпалювалася герцогиня. — Ти ж відзначилась, як ніхто інший. Ти зганьбила нас, виставивши на загальне посміховисько! Як тепер накажеш дивитися людям у вічі?

— До чого тут ви? — понурившись, запитала Маріка.

— До того, що ми тебе виховуємо й несемо за тебе відповідальність. Тепер при дворі хоч не з'являйся! Всяка нікчема хихикатиме в нас за спиною й тицятиме в нас пальцем. Через тебе нам ніколи не позбутися ганебного клейма.

Здавалося, після того що сталося, вже ніщо не могло завдати Маріці більше горя, та слова Агнеси шмагонули її болючіше бича. Названа мати, яку вона вважала найближчою людиною, дорікала їй ганебним клеймом.

Тим часом Агнеса вела далі:

— Ми з чоловіком із усіх сил стараємося дати тобі освіту й вивести в люди. У тебе цілий гардероб чудових платтів. Я покликала кращого перукаря, і що ми маємо взамін? Твою вдячність? Нічого подібного! Тобі начхати на інших. На зло всім ти з'являєшся до палацу як босячка.

— Я не думала, що це когось образить, — щиро мовила Маріка.

— Тому що ти взагалі ні про кого не думаєш. А ти хоч уявляєш, в яке становище ти поставила самого принца? Своєю поведінкою ти принизила його. Скільки ж у тобі злоби! За що ти всіх ненавидиш?! — вигукнула Агнеса. — Подивися на себе. В тебе і друзів немає. Вічно ходиш насуплена, всіх уникаєш. На дівчат із порядних сімей дивишся зверхньо. Вважаєш себе розумнішою та кращою за всіх? Навчися бути у злагоді з людьми, а то погано кінчиш.

Маріка згадала, як чотири роки тому розлючений натовп ледве не спалив її живцем. На ту пору їй було всього десять років, і вона любила весь світ. Чому ж тоді за неї ніхто не заступився, чому всі повірили брехливому наклепу, а не плачу зляканої дитини? Сльози блиснули в очах дівчини, як відображення давніх багать, і вона твердо мовила:

— Одного разу я вже ледве не кінчила погано.

Маріка раптом згадала портрет юної Агнеси із жорстоким поглядом і зарозумілим зламом брів. Може, колись вона також не вміла бути у злагоді з людьми? Дівчина хотіла запитати про це, та вчасно прикусила язика. Зараз було не найбільш підходящий час розповідати про те, що вона порушила ще одну заборону і потай проникла до покинутого замку.

— Навіщо мене дражнять дикункою? Я не винна, що зі мною не хочуть знатися, — сказала Маріка.

— По-твоєму, винні всі, а ти просто агнець. Як ти себе поводиш, те й дістаєш у відповідь, — сказала герцогиня і, різко повернувшись, вийшла з вітальні.

Після розмови з Агнесою Маріка не могла більше терпіти остогидлих стін. Її нестримно потягло на волю, подалі від осудливих поглядів і перешіптувань у неї за спиною. Спершу дівчина хотіла вислизнути із замку непоміченою, та потім передумала. Вона все ще сподівалася, що Гліб нагряне до неї з візитом. Попередивши дворецького, де її шукати на випадок приїзду принца, Маріка вийшла з дому і вирушила до озера.

Дорога лежала через гай і луки, по краю яких росли старі крислаті липи. Молода, але вже зміцніла трава вкрила землю густим зеленим килимом, у якому жовтіли кульбаби й синіли незабудки. Для початку червня день видався незвично спекотний. Ховаючись у тіні лип, Маріка дійшла до озера. На стрімких берегах росли сосни. У повітрі витав ледве відчутний терпкий аромат живиці. На протилежному березі в сонячних променях червонуваті стовбури сосен вилискували міддю.

Маріка скинула з себе одежу і з розгону кинулася в озеро. Незважаючи на спеку, вода ще не прогрілася. Шкіра вкрилася мурашками. Маріка хлюпалась і пірнала, й вода, мов якими чарами, змивала прикрості й печалі. Тривога відійшла, і душа наповнилася спокоєм. Награвшись, дівчина вибралася на берег. Вона віджала густе волосся й накинула одежу просто на мокре тіло. Повертатися додому не хотілося. Маріка підняла плаский камінець і, прицілившись, кинула його так, що він застрибав по воді, мов жабеня, залишаючи за собою хисткі кола.

Вона навчилася спритно запускати камінці ще маленькою дівчинкою. Тоді жоден хлопчисько не міг перемогти її в цій майстерності. Де тепер друзі її босоногого дитинства? Напевно, як і раніше, колесять дорогами й думати про неї забули. А вона живе в достатку, але в неволі, мов птаха в золотій клітці. Відтоді, як вона зустріла Гліба, у неї більше не було друзів. У таборі вона була своєю, а тут усі цурались її. Для дворових дітей вона була багатійкою, а для дітей знаті — дикункою. Проте вона могла б змиритися з цим, якби Гліб, як раніше, ділився з нею своїми тривогами та радощами.

Над озером білими косинками літали чайки. Із пронизливими криками вони кидалися вниз і ловили рибу. Птахи нагадали Маріці давній сон: дивовижно красивий острів посеред лазурного моря, на якому жили чарівники. У цьому сні було щось іще — дуже важливе, але вона не могла згадати що і зрештою облишила марні спроби, адже сни не підкоряються розуму.

Маріці здалося, що її погукали. Дівчина прислухалась. Її гукав Прошко. Мабуть, що тільки його вона могла назвати своїм другом.

— Я тут! — крикнула Маріка і кинулась на високий піщаний схил.

Прошко був сам.

— Гліб тебе прислав? — з копита вскач запитала Маріка.

— Ні.

— Ні?! — щиро здивувалася дівчина. — А чого тоді приїхав?

— Мені треба з тобою поговорити.

— Про що? Про те, що я мусила вчора вирядитись, як лялька? — сердито випнувши підборіддя, запитала Маріка.

— Я не про це. Тут таке діло… Не знаю, як і сказати, — запнувся Прошко.

— Кажи, як є. Що ти мимриш?

— Це я зламав ногу княжичу, — одним духом випалив хлопець.

— Не бреши. Тебе там і близько не було.

— Я за вами крадькома йшов, — зізнався Прошко. — Не сподобалося мені, як цей хлюст за тобою упадав. Дай, думаю, піду простежу, як би він тебе не скривдив. І як у воду дивився.

— Ну ти ж у нас ясновидець, — посміхнулася Маріка. — А я й не знала, що в мене є захисник.

— Значить, ти не сердишся?

Прошко відчув себе впевненіше. Він побоювався, що вона вирішить, буцім він підглядав за нею. Тепер залишалося зізнатися в головному злочині.

— Знаєш, — мовив він, притишивши голос, — я виніс із бібліотеки заборонену книгу з магії. Мені страшенно хочеться стати чародієм! Ось мене лихий і попутав. А коли цей хлюст почав до тебе приставати, мене мовби хто в бік штовхнув: що коли зробити, як у книзі написано? Ну, я й спробував. Хрусь… і нога навпіл.

— Правда, чи що? — не повірила Маріка.

— Їй-бо!

— А може, це випадковість?

— Овва! А позавчорашній ураган?

— До чого тут ураган? — не зрозуміла Маріка.

— Його також я наслав, — гордо мовив Прошко.

І тут його ніби прорвало. Він щиросердно зізнався, як обдурив бібліотекаря, підробив ключ і таємно пробрався до сховища. Як випадково натрапив на книгу й без усяких потайних думок прочитав заклинання. Як злякався, коли зрозумів, що сталось, і як сам здивувався своїй могутності. Маріка слухала його зі змішаним відчуттям недовіри та цікавості.

— Ось так усе й було, — завершив розповідь Прошко. — Я нікому про це не розповідав. Тільки тобі. Ти ж не видаси мене?

— Ще б чого! — пирхнула Маріка й несподівано чмокнула Прошка в щоку.

Хлопчина стояв, боячись поворухнутись. Він і не мріяв, що коли-небудь Маріка його поцілує. Заради цього він готовий був викликати урагани хоч щодня.

— Уявляю, як вони всі веселилися. Оце було свято! — вигукнула Маріка. — Жаль, мене там не було. Хотіла б я подивитись, як розряджені тюті металися по палацу, намагаючись урятувати свої мережива та зачіски.

— Не звертай на них уваги, вони й мізинця твого не варті. Ти найкрасивіша! — щиро вигукнув Прошко.

— Ти справді так думаєш?

— Тут і думати нічого. Подивися в дзеркало. І вчора ти була найкраща.

Маріка згадала злощасну вечірку і зітхнула.

— Якщо я красива, чому не подобаюся Глібові? — з дитячою безпосередністю запитала вона.

Прошко й сам не міг відповісти на це запитання, тому промимрив:

— Мабуть, він просто призвичаївся.

— Як це?

— Коли знаєш когось занадто довго, то перестаєш помічати, красивий він чи ні.

— Але ж я не перестала! — с жаром сказала Маріка.

Вона й не уявляла, якого болю завдає Прошкові своєю щирістю. Так само, як Гліб не помічав її, вона не брала до уваги Прошка. Власне почуття без взаємності робило її сліпою до переживань інших.

— Чому він навіть не приїхав провідати мене? — сердито вела далі дівчина.

— Просто він зайнятий, — ухильно відповів Прошко і відвів погляд.

— Не бреши! — тупнула ногою Маріка.

— Якщо чесно, то він сильно розізлився. Він вважає, що ти мусила поставити княжича на місце, й тоді він не приставав би до тебе.

— Так він ревнує? — Маріка піднеслася духом.

— Напевно, — здвигнув плечима Прошко.

Маріка не помітила сумніву в його голосі. Вона міцно трималася за рятівну соломинку своєї фантазії й не бажала з нею розлучитися. Сум швидко змінився на радість. Вона всміхнулась і нагородила Прошка ще одним поцілунком у щоку.

— Добре! Це дуже добре. Завтра я приїду. Тільки ти йому не кажи, гаразд? Нехай це буде сюрпризом. Як ти гадаєш, він зрадіє?

— Авжеж, — невпевнено кивнув Прошко.

Він подумав, що Гліб сліпець, якщо не помічає таку дівчину. Жодна з напомаджених, манірних придворних дівиць не йде ні в яке порівняння з Марікою. Та ці думки краще було залишити при собі, а попередити Гліба про незапланований візит усе ж не завадить.

Глава 8

Маги та люди

Недаремно кажуть: таємниця, що відома двом, відома всьому світу. Прошко не припускав, що кожне слово його зізнання чує не тільки Маріка.

Відтоді, як дівчина покинула острів, брат Зосим не переставав стежити за нею. Він був упевнений, що рано чи пізно юна чарівниця знову виявить себе. Зосим чекав. Останнім часом між ним і Верховним Чародієм виникло мовчазне протиборство, яке часом переходило у взаємну неприязнь. Після помилки з Обранцем Агрипу мовби підмінили. Завжди розважливий і поміркований, він ополчився на бідолашне дівча, наче воно було винне в усіх гріхах.

Усі знали, що Верховний Маг із презирством ставиться до жінок, вважаючи їх нижчими істотами, тому передати посох влади в жіночі руки було над його снагу. Однак упертість, із якою він заперечував Обраницю, наводила на думку, що за цим криється щось більше. І Зосим намагався знайти розгадку.

Апартаменти Зосима були схожими скоріше на кабінет ученого-географа, ніж на житло мага, недарма він вважався повелителем доріг. Уздовж однієї стіни від підлоги до стелі височіли книжкові полиці з величезною кількістю атласів і фоліантів, які належали перу відомих мандрівників і першовідкривачів. У спеціальній шафі зберігались особливо цінні манускрипти про загублені землі. Та головною вартою уваги пам'яткою кабінету був величезний глобус. Він займав центр кімнати і являв собою дивовижне поєднання науки та магії.

На перший погляд він відрізнявся від звичайного глобуса хіба що розмірами, але при найближчому огляданні можна було побачити, що в ріках, морях і океанах хлюпає вода. На материках здіймаються кам'янисті пасма гір і жовтіють піщані бархани пустель. Крізь спеціальне збільшувальне скло можна було розгледіти мікроскопічні дерева, міста, розміром із ніготь немовляти, а на лугах — стада, схожі на розсипані макові зерна. Маючи бажання, можна було спостерігати кумедні побутові сценки на міських вулицях або підглядати у вікна й навіть підслуховувати чужі таємниці.

Щойно Зосим став свідком цікавої розмови між Марікою та хлопцем на ім'я Прошко. Тепер він обдумував, чи можна мати з цього користь.

Стук у двері відірвав чародія від роздумів. Зосим здивувався неочікуваному відвідувачу. До нього нечасто приходили гості. Двері відчинились, і показався Саватій.

— Я тобі не стану на заваді, брате? — поцікавився він.

— Ти завжди бажаний гість у цих стінах, — запевнив його Зосим, не покрививши душею.

Саватій був утіленням доброти і м'якості, від сумирної вдачі до огрядного, пухкого тіла. На його щокатому обличчі незмінно сяяла легка усмішка. Саватій був не єдиним білим магом, але тільки його було неможливо уявити в гніві.

Чарівники затишно влаштувались у кріслах, і Саватій сказав:

— Я отримав вісточку від одного давнього знайомого. Якось ми випадково перетнулись у просторі сновидінь і відтоді час від часу обмінюємося новинами.

Одкровення Саватія було для Зосима цілковитою несподіванкою. Річ у тім, що маги жили відособлено й не дотикалися до світу людей.

Помітивши, що брови повелителя доріг здивовано поповзли вгору, Саватій поспішно додав:

— Правил я не порушую. Він же не простий смертний, а астролог. Служить при одному королівському дворі. Мені також буває цікаво поспілкуватися з тими, хто живе у великому світі. Не всі ж мандрують, як ти.

— О, я не маю нічого проти твого знайомства, — заспокоїв Саватія Зосим. — Так що повідомив тобі твій знайомий?

— Просить мене за одного хлопчину. Начебто в нього є здібності, й йому потрібен наставник.

— І що ж ти вирішив? — поцікавився Зосим.

— Адже ти знаєш, я не можу нікого взяти на навчання. До того ж обстановка на острові й так страшенно нервозна. Агрипа ходить сам не свій. Не вистачало ще мені вигулькнути з цим Прошком. Порадь, як би мені ввічливіше відмовити йому?

— Так цього хлопчину звати Прошко? — перепитав Зосим.

— Ніби так. А що?

— Цікавий збіг. Чи він, бува, не в цьому королівстві живе? — Зосим повернувся до глобуса й показав на столичне місто, де щойно відбулася підслухана ним розмова.

— Вірно. А ти звідки знаєш? — насторожився Саватій.

— Я хочу, щоб ти дещо послухав, — замість відповіді сказав Зосим.

Він промовив заклинання, і з точки на глобусі, на яку він щойно вказав, випливла прозора куля, схожа на мильну бульбашку. Всередині у ній виникла чітка картинка. Берег озера. Двоє підлітків — хлопець із відкритим веснянкуватим лицем і красива чорноволоса дівчина. Вони стояли на піщаному схилі й розмовляли.

— …Ну, я й спробував. Хрусь… і нога навпіл, — мовив хлопець.

— Правда, чи що? — не повірила дівчина.

— Їй-бо!

— А може, це випадковість?

— Овва! А позавчорашній ураган?

— До чого тут ураган?

— Його також я наслав, — гордо мовив хлопчина.

Саватій із цікавістю слухав розмову, поки картина не померкла.

— Очевидно, це і є Прошко, — пояснив Зосим. — А знаєш, хто його співбесідниця?

Саватій подався вперед. Обпершись руками об підлокітники, маг витріщився на Зосима і здивовано промимрив:

— Невже?..

Зосим легким кивком підтвердив його здогадку.

— Саме так.

Чарівники помовчали.

— Ти хочеш сказати, що хлопчина насправді вірить у те, що це він став причиною урагану? — нарешті мовив Саватій.

— Очевидно, так і є.

— Свята простота! Це ж найскладніше заклинання. Він просто самовпевнений простак, і мені ще готували його в учні. Яке кричуще нахабство! Тепер я з чистою совістю відмовлю своєму знайомому.

— Даремно. Мені здається, ми, навпаки, мусимо вчепитися за цього Прошка. Він же справжній подарунок небес, — задумливо мовив Зосим.

— Ти жартуєш?

— Анітрохи. Завдяки йому наша юна чарівниця навіть не підозрює, що причиною всіх нещасть стала саме вона. Хіба ми не збиралися до слушного часу тримати дівчину в невіданні, що її наділено сильним магічним даром? Прошко, сам того не знаючи, добряче нам прислужився. Ми маємо забрати його на острів.

— Навіщо?! — вигукнув Саватій. — Яке нам діло до хлопчини! Нам треба повернути на острів дівчину.

— Якщо ми його покличемо, то вона також захоче потрапити сюди, — пояснив Зосим. — Ми не відмовимо в її проханні. Вона буде рада-радісінька й навіть не здогадається, що все це затіяно через неї.

— А якщо вона не захоче?

— Навряд. Ти ж знаєш, яка плата за магічний дар. Вона почувається ізгоєм серед людей.

Щоправда, в неї ще лишилися деякі уподобання, та це ненадовго. Так чи інакше, незабаром дівчина буде тут. Хоча навряд чи ця новина втішить нашого головного мага.

— Агрипа засмучений, але ми не можемо звинувачувати його в цьому. Бідолаха так і не отямився після фатальної помилки з Обранцем. Він усе ще не може вибачити собі, що віддав амулет дівчині.

— Через його переживання весь острів лихоманить. Невідомо, хто вносить більше розладу між магами: дівчина чи він, — похмуро пробурчав Зосим, але Саватій заступився за Верховного Чародія.

— Брате, ти несправедливий. Агрипа завжди був гарним правителем. Він щиро піклується про острів.

— Може, й так, але, як ти пам'ятаєш, на Раді ми прийняли рішення повернути дівчину на острів усупереч його бажанню. Запевняю тебе, він знайде тисячу недоліків у нашому плані, щоб відхилити його. Краще мовчати, поки все не буде готове до повернення юної чарівниці.

— Не думаю, що розумно діяти нишком. Це схоже на змову, — заперечив Саватій.

— Невже ти не розумієш, що Агрипа не може прийняти безпристрасного рішення!

— І все ж поки що посох влади в його руках, — підсумував їхню бесіду Саватій.

Глава 9

Розрив

Ніщо не вічне в цьому світі, незмінною є тільки вічність. Молекули перебувають в русі, та вид і форма всіх предметів сталі. Й життя наше ось так — суцільна низка то падінь, то злетів. Нам планувати, тішитись, журитись, та пройде все, а Космос зовсім не помітить змін. Навчитися приймати як і успіхи, і втрати безсторонньо? На жаль, не дано нам цього, бо ми — молекули, що борсаються, й гадка лиш одна, що Всесвіт дослухається до них. Не втямити нам непохитність, сталість. Ми — не пустеля, ми — піщинки, що вітер носить над барханом. Усе наше буття є суєта і зміни. І слабнуть узи, вчора ще міцні. Неволею обернеться уподобання. А радість стане сумом, аби пізніш крізь хмаровиння туги засяяла промінням радість знов. До змін все схильним є, на лихо, на добро — бозна?

Раніше Гліба і Маріку пов'язувала тісна дружба, та рік у рік стосунки з дівчиною все дужче обтяжували принца. Дитинство минуло. Гліб вступив у пору змужніння. Його цікавила політика та справи королівства. Колишні пригоди здавалися страшною казкою. За турботами та заняттями він не помічав, як плине час, але Маріка не розуміла цього. Вона ображалася, коли вони не бачилися два-три тижні, й кожна їхня зустріч починалася з докорів.

Спершу Гліб стоїчно переносив невдоволення Маріки, адже свого часу вона врятувала йому життя й він мав бути їй завдячений. Але чим більше Маріка намагалась усовістити Гліба та прихилити до себе, тим ненависнішими йому ставали ці пута. Часи, коли кожна зустріч із дівчиною тішила його, канули в Лету. Тепер побачення з нею перетворилися на неприємний обов'язок.

Останнім часом навіть відданість Маріки викликала в Глібі роздратування. Він не помічав, як вона перетворюється на красуню, закохану в нього з усім запалом молодості. Для принца Маріка все ще залишалася дівчам-паливодою, готовим захищати його від усіх злигоднів. Він і сам не усвідомлював, що насправді його лякає залізний характер і невгамовна вдача юної подруги. Здавалося, що в світі не було такої небезпеки, перед якою вона могла б спасувати. Маріка ні в чому не знала міри. Вона була цілком незалежною й одчайдушно хороброю.

Гліб вирішив, що занадто довго потурав її капризам, і дівчина намислила, буцімто може робити все, що їй заманеться. Вона переступила рамки дозволеного. Чаша терпіння принца переповнилася. Врешті-решт, усьому є межа. Дружба дружбою, але вони вже не маленькї діти. Настав час поставити Маріку на місце!

Дізнавшись від Прошка, що Маріка збирається нанести йому візит, Гліб хотів ухилитися від зустрічі, та передумав, вирішивши не відкладати неприємної розмови. Слід було розставити всі крапки над «і».

Маріка збиралася до палацу ще до сніданку. Вона так нервувалася перед зустріччю з Глібом, що від хвилювання шматок у горло не ліз.

Позаяк Гліб приревнував її до княжича, значить, вона йому не байдужа. Колись вони розуміли одне одного з півслова. А якщо між ними пробігла чорна кішка, то виною тому придворні кралі, що так і увивалися навколо принца.

В цьому Маріка не сумнівалася. Він, наївний, не розумів, що їм потрібні його титул і багатство, та одного разу він прозріє й побачить, що тільки вона щиро кохає його самого: багатого чи бідного, знатного чи безвісного.

Маріка одягалась із особливою ретельністю, щоб ні в чому не поступатися придворним модницям. Яскраво-червона сукня, оздоблена витонченим золотим кантом, відтіняла смагляву матову шкіру. В густих чорних кучерях поблискувала нитка золотих бус. Маленькі ніжки, взуті в атласні туфельки, ступали так легко, що здавалося, Маріка не йде, а витає. Гордовита постава дівчини говорила про те, що вона народжена владарювати й повелівати.

Навіть служники та кучер не могли приховати захоплених поглядів. Ніхто й уявити не міг, що серце бідолашної дівчини стискається від страху. Ніколи ще Маріка не хвилювалася так перед зустріччю з Глібом. Знаючи за собою гріх уживати просторічні слівця в моменти сильного хвилювання, вона всю дорогу до палацу твердила собі, що мусить слідкувати за манерами та мовою. Сьогодні вона зобов'язана бути бездоганною.

Дворецький доповів про неї принцу. Маріка похапцем перехрестилась і ввійшла до кабінету. Гліб не поспішив їй назустріч, як раніше, й навіть не всміхнувся. Він спідлоба огледів гостю, ніби вона була звичайною відвідувачкою.

Холодний прийом не збентежив Маріку. Вона вірила, що розтопить лід в їхніх стосунках. Дівчина присіла в бездоганному реверансі.

Гліб уперше помітив, що вона і справді стає красунею. «Якби вона з'явилася на вечір у такому вигляді, то не тільки Милослав утратив би голову», — подумав він. А втім, сам він знав Маріку так давно, що сприймав її красу відсторонено, як знавець живопису оцінює гарну картину.

— Я прийшла попросити вибачення. Я щиро шкодую. Я не припускала, що все так обернеться, — намагаючись надати своїй мові вишуканості, сказала Маріка.

— Хіба? Ти хочеш сказати, що зіпсувала всім свято випадково? Не сміши, — різко заперечив Гліб.

— Ні. Я не хотіла псувати свята.

— Може, ти хотіла, щоб усі веселилися від душі, й тому з'явилась у непристойному вигляді? Ні, ти старалася піднестися над усіма. Мовляв, тобі все дозволено. Тобі чхати на правила. Сам принц тобі потурає й улаштовує для тебе вечірку. Нехай усі підладжуються під тебе. Ти особлива.

— Нічого подібного! Просто в мене не було часу перевдягтися, — виправдовувалася Маріка.

— Он як? Очевидно, запрошення, яке я послав за два тижні до свята, заскочило тебе зненацька. Півмісяця тобі не вистачило, щоб узути туфлі,— в'їдливо сказав Гліб.

Маріка була у відчаї. Всі спроби до примирення наражалися на глуху стіну. Гліб навіть не намагався її зрозуміти. Ще не вислухавши, він уже виніс їй вирок. Дівчина спересердя визнала:

— Згодна, я зробила дурницю, але я ж за тим і приїхала, щоб попросити вибачення.

— Зараз ти просиш вибачення, а завтра викинеш новий фортель. Справа не тільки у вбранні. Ти взагалі поводилась огидно. А історія з княжичем і взагалі не вкладається ні в які рамки. Не вистачало ще, щоб після балу люди поверталися додому покаліченими.

— Не я ж зламала йому ногу, — випалила Маріка і, згадавши про одкровення Прошка, про всяк випадок додала: — Він сам оступився. Ніхто в цьому не винен. Не треба було до мене чіплятися.

— Якби ти не кокетувала, він би до тебе не чіплявся. Я тебе попереджав, але ти все робиш на зло.

— Навіщо ти так говориш? Колись ми ділили з тобою і радощі, й біди, але ти все забув. Ти завжди занадто зайнятий. Для мене в тебе ніколи немає часу. Мені хотілося, щоб ти звернув на мене увагу! — вихопилось у Маріки.

— Тобі це вдалося, — з металом у голосі сказав Гліб.

Його важкий, чужий погляд не передвіщав нічого доброго. Дівчина відразу пожалкувала про сказане.

— Я не забув, що багато чим завдячую тобі, але в кожного з нас свій шлях. Ми вже не маленькі діти. В мене є державні справи, — вів далі принц.

«Дочка барона — також державна справа?» — ледве не зірвалось у Маріки з язика, та вона вчасно стрималась і з жаром промовила:

— Мій шлях біля тебе. Невже ти не розумієш, що я піду слідом за тобою хоч на край світу? Ніхто не любить тебе більше, ніж я.

Несподіване освідчення не втішило, а ще дужче засмутило Гліба. Все оберталося значно гірше, ніж він припускав.

— Це пройде, — примирливо мовив він, намагаючись приховати роздратування. — Подорослішаєш, і тобі сподобається хтось інший.

— Для тебе я недостатньо доросла? В таборі дівчата в моєму віці виходять заміж, — скинулася Маріка.

— Ми не в таборі. Ти ще занадто мала, але коли підростеш, дізнаєшся, що закоханості минають. На зміну одній приходить інша.

— У тебе, але не в мене, — з гіркотою мовила Маріка.

У Гліба і справді симпатії змінювалися мало не щомісяця. Ходили чутки, що до одруження король був таким же гульвісою, і Гліб успадкував цю рису від батька.

— Навіть якщо так, — скипів Гліб. — Тобі пора зрозуміти, що в мене є особисте життя.

— Ти женеш мене?

На прекрасному, виточеному обличчі дівчини величезні очі здавалися двома бездонними криницями болю. Хоч би в яку жахливу халепу Маріка потрапляла, Гліб ніколи не бачив її такою розгубленою. Йому стало незручно за свою різкість, і він трохи пом'якшав.

— Ніхто тебе не жене. Ми залишимося друзями, але я не можу дати тобі більшого, — зізнався він.

Маріка мовчки похитала головою. Усі слова Гліба про те, що вони залишаться друзями, були тільки ложкою меду, нездатною перебити гіркоту бочки дьогтю. В його особистому житті для неї місця не лишилось.

— Тобі доведеться примиритися з тим, що в мене можуть бути дівчата крім тебе, — вів далі Гліб. — В усякому разі, між нами завжди були тільки дружні відносини, і я не давав тобі приводу думати інакше.

— Що в мені не так?! — вигукнула Маріка. — Хіба я сліпа чи кульгава? Ти хотів, аби я була освічена? Я читала книжки. Ти хотів, аби я научилася всіх цих безглуздих манер? Тепер я вмію присідати, кланятися і користуватися десятком виделок. Що ще мені треба зробити, щоб сподобатися тобі? Чим я гірша за Лідію?

— Нічим. Ти красива, розумна, чудова. Але, зрозумій, мені потрібна інша дівчина.

— Навіщо? Тобі подобається світле волосся? Кажуть, його можна пофарбувати. Я це зроблю.

— Волосся тут ні до чого. Ми не підходимо одне одному.

— Чому? Раніше ти так не вважав. Що змінилося?

— Ми подорослішали. Подивися на себе. Бути з тобою поруч — однаково що перебувати на вулкані. Як тільки що, ти відразу вибухаєш.

— Значить, якщо я буду тиха та покірна, ти покохаєш мене? — з дитячою безпосередністю запитала Маріка.

Гліб утратив надію що-небудь утлумачити їй. Вона відмовлялася його розуміти. Вони ніби говорили різними мовами. В цю мить Глібові здавалося, що ненависть Маріки куди менш важкий тягар, аніж її кохання.

— Ти — тиха та покірна? Це однаково що м'яка та ніжна шабля, — посміхнувся він.

— Не віриш, що я зможу? — спалахнула Маріка.

— Не починаймо все заново. В твоєму віці дівчата часто закохуються, та це проходить.

Йому хотілося скоріше закінчити розмову, що зайшла в глухий кут. Він глянув на годинник і сказав:

— Вибач, у мене зараз зустріч з іноземним послом.

Не чекаючи заперечень Маріки, Гліб калатнув у дзвіночок. На його поклик відразу з'явився Прошко.

— Будь ласка, проведи Маріку додому, — попросив Гліб і силувано посміхнувся гості: — Сподіваюся, між нами все буде, як раніше.

Маріка знала, що в устах Гліба це всього лише ввічливі слова. Як раніше нічого не буде. Чому він гнав її? Заради нього вона готова стати втіленням покірності, зубрити правила етикету, носити безглузді плаття, в яких не можна ні вдихнути, ні видихнути. Вона стільки всього ще збиралася сказати Глібові, але її сковувала присутність Прошка, і вона лише тихо мовила:

— Будь ласка, дозволь мені спробувати. Побачиш, я зумію стати іншою.

У голосі дівчини звучали благальні нотки, такі не характерні для неї. Гліб розумів, чого Маріці коштує переломити себе. На мить він щиро пожалів бідолашну закохану дівчину, але це тривало лише мить. Роздратування взяло гору над жалістю. Він вирішив раз і назавжди підвести риску під цією розмовою. Не варто було давати Маріці марних надій.

— Тобі не змінитися. Ти ніколи не скоришся чужій волі. У тебе зовсім не жіночий характер. Ти звикла, щоб усе було по-твоєму. Я пропоную дружбу, але тобі цього мало. Ти хочеш повністю підкорити мене.

— Ні! Я готова заради тебе на все. Тільки накажи. Я все зроблю! — вигукнула дівчина.

— Тоді йди. Не муч ні себе, ні мене. Ми ніколи не будемо разом.

У Маріки перехопило подих. Слова злякано завмерли на губах. Вона помовчала і після паузи тихо мовила:

— Прощай. Більше я не докучатиму тобі.

Вона повільно вийшла з кабінету.

Гліб зітхнув із полегшенням. Неприємна розмова лишилася позаду. На щастя, у Маріки вистачило здорового глузду не влаштовувати сцен.

Прошко, мов тінь, чимчикував слідом за дівчиною. Йому хотілось утішити її, але він не міг знайти потрібних слів. Чорноока дикунка завжди подобалася йому, але він не сподівався, що вона зверне на нього увагу. Від прозірливого хлопчини не залишилось непоміченим, із яким відданим обожнюванням дівчина ставилася до Гліба. Як вірний служник, Прошко з мовчазною покірністю приймав першенство принца, але з почутого він зрозумів, що давні друзі серйозно посварилися. На відміну від Гліба, він сприйняв слова дівчини всерйоз. Маріка розривала колишні узи назавжди.

Тепер Гліб не стояв на дорозі Прошка, та його це не тішило. Прошко розумів, що однаково йому ні на що сподіватися. Хіба що на чудо.

Як кажуть: по Савці свитка, по пану шапка. Проте, якщо він зуміє стати справжнім магом…

Маріка різко обернулась.

— Чого ти йдеш за мною?

— Провести… — пробурмотів Прошко.

— Не треба. Я сама знаю дорогу, — відрізала дівчина.

— Я можу чим-небудь допомогти? — спитав він.

Маріка гірко посміхнулась.

— Поверни час назад.

Вона крутнулась і швидким кроком пішла геть. Прошко поспішив за нею.

— Коли-небудь я стану чародієм. Ось побачиш. Я зроблю для тебе все, — пообіцяв він.

— А поки що залиш мене. Хочеться побути на самоті,— відмахнулася Маріка.

Прошко з вікна дививсь, як дівчина сіла в карету. Кучер смикнув поводи. Екіпаж рушив із двору, а він усе стояв і дивився йому вслід.

Глава 10

Чужа

Забившись у куток карети, Маріка поверталася додому. Вона рідко користувалась екіпажем, віддаючи перевагу верховій їзді. Можливо, добра скачка трохи розвіяла б її тугу, адже вона вряди-годи постаралась повестись, як належить світським дамам, і тепер розплачувалася за це.

У схиленій фігурці було не впізнати буйної дикунки. Зараз вона скоріше була схожа на нікому не потрібну ганчір'яну ляльку. Їй здавалося, що життя скінчилося. Та й що хорошого очікувало її в майбутньому? Замок Агнеси, де її скоріше терпіли, ніж любили? Чи двір, де її відверто ненавиділи та зневажали? Та головне — в її житті більше ніколи не буде Гліба.

Приголомшена горем, Маріка не помітила, як доїхала додому. Екіпаж протрясся по мощеному камінням двору й зупинився. Кучер відчинив дверцята й услужливо відкинув приступки. Дівчина зійшла вниз.

Вона, як уві сні, байдужливо добрела до своєї кімнати. Її коротке життя вмістило стільки потрясінь і перемог, злетів і падінь, що з лишком вистачило б сотні людей. Вона не раз дивилась у вічі смерті й зазнавала болю втрати, та лиш одного разу відчувала таке ж спустошення: в кузні, коли вона думала, що Гліб відступився від неї. Тоді вона помилялася, а тепер це було жорстокою правдою.

Чому всі, хто був їй дорогий, неминуче покидали її? Можливо, Агнеса має рацію, і причина криється в ній самій? Але ж колись усе було інакше!

Маріка згадала табір, де її оточувала ватага друзів. У вільному циганському житті траплялось усяке. Бувало, вона билась із хлопчаками, але бійки були не через ворожнечу. Скоріше, вони були своєрідною розвагою та способом заявити про своє першенство. Ніхто не ображався, якщо йому розквасять ніс. А забіяки вже через п'ять хвилин знову ставали друзями нерозлийвода.

Маріка могла поклястися, що цигани щиро любили її, якби треба було, весь табір встав би за неї горою. Чому ж усе перемінилось?

Усе почалося з того, що вона поріднилася з Глібом, чим викликала страшенний гнів віщунки Варги. Саме тоді Варга сказала, що дівчина більше не може залишатись у таборі, тому що на ній лежить печать долі. Минуло багато років, але слова ясновидиці не стали зрозумілішими.

Згадавши Варгу, Маріка вийняла з-за пазухи оберіг, який висів на тонкому ремінці,— плаский камінець із дірочкою посередині.

— У цю дірочку на тебе дивиться удача, — часом говорила Варга і незмінно додавала: — Тільки тримайся подалі від магії.

— Чому, бабу? Іншим же циганам можна, — допитувалася Маріка.

— З інших не спитається, — загадково відповіла стара циганка, попихкуючи люлькою.

Зігрітий за пазухою, камінець зберігав тепло тіла. Дівчина погладила його, ніби він був крихітною живою істотою, й сумно посміхнулась:

— Де вона, моя удача? Хоч би раз побачити її.

Вона піднесла камінець до очей і подивилася крізь дірочку, не очікуючи побачити нічого незвичайного. Тієї ж миті її пронизало відчуття, що хтось пильно спостерігає за нею. Від хвилювання Маріка ледве не впустила камінець із рук.

* * *

Кімната тонула в темряві. Єдиним джерелом світла була кришталева куля, що трималася на особливій підставці. Холодне блакитнувате сяйво освітлювало лице схиленого над кулею старця. Підсинене світлом кристала, воно здавалося неприродно блідим, як лице потопельника. Довге сиве волосся та борода старого надавали його вигляду благовидості та відчуженості.

Агрипа, мовби статуя, непорушно сидів у величезному шкіряному кріслі. Лише полиски, що грали в темних зіницях, свідчили про те, що він не статуя, а жива людина. Верховний Чародій невідривно дивився на магічний кристал.

Коли він побачив камінець у руках у дівчини, лице його скривилось, як від болю. Він і досі не міг вибачити собі, що колись власноручно вклав у її тоді ще крихітні рученята знак влади.

* * *

— Хто тут? — запитала Маріка, оглянувшись на всі боки.

Сонячне світло заповнювало кімнату. Серед білого дня зловмиснику було ніде сховатись, і все ж таки відчуття чужої присутності не проходило. Дівчина підійшла до портьєри і різким рухом одсмикнула важку оксамитову штору. Порожньо. Вона відчинила одну за одною дверцята шафи. Крім неї в кімнаті нікого не було.

* * *

Дивлячись, як дівчина обшукує кімнату, Агрипа беззвучно розсміявся, але тут же обірвав сміх. Прості смертні не відчувають, коли за ними спостерігають крізь магічний кристал. Дар дівчини день у день зростав. Залишати її серед людей ставало небезпечно. Агрипа всією душею противився її поверненню на острів. Верховного Чародія змагали погані передчуття.

Старий зробив жест рукою. Із темряви безшумно з'явився стрункий юнак. Весь цей час він покірно чекав, коли вчитель підкличе його. Терпіння та вміння бути непомітним — лише невелика частина чеснот, якими він досконало оволодів на острові. Юнак наблизився до вчителя й завмер, очікуючи вказівок.

Агрипа кивнув на магічний кристал.

— Поглянь.

Побачивши чорнооку дівчину, Азар зціпив зуби, та більше нічим не виявив своїх почуттів. На відміну від Маріки, він пам'ятав її візит на острів, як і те, що волею долі вона була його суперницею. Від самого народження Азара готували до того, щоб він обійняв посаду Верховного Чародія, та через безглузду випадковість дівчина також претендувала на посох влади.

Чотири роки тому Азар допоміг їй повернутися з острова до людей, наївно вважаючи, що більше їхні шляхи не перетнуться. Тоді його було суворо покарано, та в душі він аж ніяк не розкаювався. Покарання було занадто малою платою за звільнення від суперниці. До того ж, хоч як сердилися маги-правителі, його не покидало відчуття, що вчитель не засуджував його за здійснений вчинок.

— Її доведеться знову повернути на острів, — хрипко сказав Агрипа.

Азар мовчки вклонився, виявивши згоду. При цьому лице його залишалося байдужливим. Агрипа скоса поглянув на юнака і схвально подумав, що хлопець дечого навчився. У витримці йому не відмовиш.

— Ти ж не занадто бажаєш цього? — запитав Агрипа.

— Хто я, щоб потурати своїм бажанням? Я підкоряюся волі Ради, — шанобливо відповів юнак.

— Ти маєш рацію, мій хлопчику. Навіть маги не завжди вільні робити те, що їм хочеться, — зітхнув Агрипа.

Азар зрозумів, що вчитель на його боці.

Верховний Маг підвівся, і світіння кристала повільно згасло.

* * *

Маріку покинуло дивне відчуття чужої присутності. Вона переконувала себе, що все це їй лише здалось, але в глибині душі бринів тривожний сигнал. В її житті назрівали переміни. До лиха чи до добра? Вона була майже впевнена, що скоро духи подадуть їй знак.

Глава 11

Експедиція

До полудня небо посуворішало. Почався дощ. Стрімка нетривала злива була звичною для цієї пори року, та, очевидно, в небесній канцелярії щось переплуталось. Минали години, а дощ здавався нескінченним.

Каламутні струмені стікали по склу, через що світ за вікном був хистким і розмитим. Десь далеко гуркотів грім, але до замку докочувалося тільки незадоволене бурчання. Попервах вода накопичувалась у низинах, але надвечір розлилася майже по всьому двору, перетворивши його на невелике озеро.

У замку було темно, мов уночі. В кімнатах із полудня горіли свічки, тому вечір, який нарешті настав, здавався нескінченно довгим.

Маріка весь день провела у добровільному ув'язненні. Вона сиділа в напівтемряві, згадуючи своє коротке, але таке багате на події життя, що, як маятник, то підносилося до вершин щастя, то падало в безодню безталання. Одна подія змінювала іншу, й не можна було передбачити, що чекає попереду. Нерідко втрата оберталася знахідкою, а щастя — бідою.

Чотири роки тому Маріка думала, що знайшла рідну душу та дім. Але Агнеса виявилася чужою жінкою, що випадково трапилася на шляху, а дім — усього лиш стінами, в яких дівчина не зустріла ні любові, ні розуміння.

Її народження огортала таємниця, й вона була приречена блукати по світу в пошуках розгадки.

Внутрішній голос уже давно підмовляв Маріку вирушити в нові бурлакування, та думки про Гліба і Агнесу прив'язували дівчину до тутешніх країв. Сьогодні всі пута було разом скинуто. Більше її ніщо не тримало. Маріка не боялася позбутися ситого життя. Багатство ніколи не вабило її. Вона відчувала, що стала для всіх тягарем. Дім, де ти чужий, — не твій дім. Якщо б не злива, дівчина, не зволікаючи, зірвалась би в нові мандри, та небо розверзлося потоками води і змусило її затриматися, ніби давало знати, що в неї залишалася тут незавершена справа.

Великий підлоговий годинник пробив сім разів. Розмірений шум дощу заколисував. Маріка не помітила, як задрімала, згорнувшись калачиком на канапі. Їй снилося, що вона йде нескінченним лабіринтом із похмурими стінами, викладеними із грубо обтесаних каменів. Час від часу за поворотом вона бачить світло і з надією прямує туди, та щоразу знаходить лише смолоскип на початку нового коридору. Несподівано тихе потріскування смолоскипів порушив негучний стук.

Маріка прокинулася. Шум дощу за вікном нагадував тріск смоли в палаючих смолоскипах. У скло знову легенько стукнули. Значить, їй не почулося. Хтось кидав знизу камінці.

Дівчина підхопилася з канапи і підбігла до вікна. За пеленою дощу нічого не було видно. Маріка розчинила стулки вікна. Фіранки здибилися парусами. Порив вітру вистрілив у вікно картеччю крапель, обдавши дівчину холодними бризками.

— Хто там? — крикнула вона, вдивляючись у дощову завісу.

— Це я, — почула вона голос Прошка.

Ніколи ще Маріку так не тішила його поява. Поглинута своїми прикрощами, вона забула про нього, а тим часом Прошко єдиний лишився їй відданий. У неї виникло відчуття, що вона вже переживала щось подібне. Одного разу її звинуватили за злим наклепом. Проти неї ополчився весь світ, але з'явився Прошко

і приніс надію на порятунок. Можливо, й сьогодні його прислало небо, щоб указати їй путь?

Маріці не хотілося, щоб хто-небудь бачив її гостя, тому вона звісилася через підвіконня й пошепки покликала:

— Залазь у вікно. Тільки обережно, тут дуже слизько.

Через хвилину Прошко мокрий до нитки стояв перед нею.

— Ненормальний. Ти ж увесь промок, — похитала головою Маріка.

— Нічого, висохну. Адже ж не зима, — усміхнувся хлопчина.

Турбота в голосі дівчини змусила його серце радісно підстрибнути. Йому хотілося засипати Маріку подарунками, допомогти забути про печалі. Він дістав із-за пазухи майстерно вирізану з дерева фігурку коня і  зніяковіло простягнув дівчині.

— Я тут тобі гостинець приніс.

У дерев'яній фігурці було стільки життя, наче кінь ось-ось зірветься вскач.

— Звідки це? — запитала Маріка, в захопленні розглядаючи несподіваний подарунок.

— Вирізаю, коли час є. Мене ще в дитинстві дід навчив. Ми з ним завжди, як до лісу ходили, різні химерні корчі видивлялися. Тобі справді подобається? — запитав хлопчина.

Замість відповіді Маріка цмокнула його в щоку. Прошко зашарівся. Останнім часом він уже втретє удостоювався такої честі. Заради цього він готовий був мокнути під дощем хоч щодня.

— Знімай куртку, нехай просохне. Хочеш, розпалимо камін? — запропонувала дівчина.

Прошко згадав свою ганебну спробу запалити вогонь у кухонній пічці. Як було б добре, коли б він опанував мистецтво магії. Тоді б він показав свою майстерність, та ба! Запалювати вогонь за допомогою кресала не так романтично, зате в цьому він був мастак.

Незабаром у каміні весело затріскотіли дрова. По стінах кімнати затанцювали поблиски. Маріка піднеслася духом. До неї поверталася жага життя. Самотність відступила. Було добре сидіти біля вогню й розмовляти з другом.

— Чого так виходить? Ти також тут чужак. Сам із простих, але тебе всі люблять. Ти і на кухні, й у хоромах свій, а я чужа. Мене цураються, ніби чумної. Агнеса каже, що я лякаю людей. Що в мені не так? Чому я не можу бути як усі? — висловила Маріка те, що давно не давало їй спокою.

— Тому що ти особлива.

— У чому? Хіба я не навчилася говорити й поводитись, як інші? — спересердя сказала Маріка.

— Не в цьому річ. Ти така, як є, і ти найкраща, — щиро випалив Прошко.

— Я з тобою як із людиною говорю, а ти смієшся, — образилася Маріка.

— Аж ніяк. Ти подивися на інших. Усі живуть з оглядкою, що скажуть люди. А ти нічого не боїшся. Тобі однаково, що подумають інші. Ти можеш сама виступити проти цілого світу й ні за що не скоришся. Нібито орел у курнику. Мабуть, люди відчувають це й побоюються.

— Скажеш теж мені, орел. Скоріше, біла ворона, — сумно посміхнулася дівчина.

— Ти сильна.

— Доводиться бути сильною! Думаєш, мені хочеться, щоб на мене постійно звалювалися всякі нещастя? — з викликом запитала Маріка.

Хлопчина здвигнув плечима:

— Думаю, рано чи пізно в ситості та спокої ти занудишся й тобі захочеться втекти.

Маріка поглянула на Прошка з цікавістю. Проте він має рацію. Якраз сьогодні вона думала про втечу. Що кликало її в дорогу? Навряд чи за стінами замку її очікувало благополучне, помірковане життя. Інша на її місці раділа б достатку, красивому вбранню та забезпеченому майбутньому. А її тягло на нові подвиги. Значить, вона сама винна в тому, що в неї немає уподобань і її, мов перекотиполе, носить по світу?

— А я і справді думала втекти. Дощ завадив, — зізналася Маріка.

— Значить, якби не дощ, тебе б тут уже не було? А як же я? — вирвалось у Прошка.

Його щирість розчулила Маріку. Вона міцно стиснула в долонях дерев'яну фігурку коня. Скоро їх із Прошком шляхи розійдуться, та вона була рада, що з нею назавжди залишиться пам'ять про вірного друга. Дівчині захотілося що-небудь подарувати у відповідь, аби скрасити гіркоту розставання. Але що? Й тут вона згадала про покинутий замок. Там у пилюці шафи лежали книжки з магії, а для Прошка вони були б ліпшим подарунком.

— Хочеш отримати магічні книги? — запитала вона.

— Звідки в тебе? — здивувався Прошко.

— Не в мене. В Агнеси.

— А раптом вона почне шукати їх?

— Не думаю. Ти коли-небудь чув про чорний замок? — запитала Маріка, переходячи на шепіт.

— Казки, чи що? — так само пошепки перепитав Прошко.

— Ніякі не казки. Я сама там була. Якби не злива, я б тебе зараз туди повела, — сказала Маріка й раптом зауважила, що не чує розміреного постукування крапель об скло.

На вулиці стояла тиша. Дощ, який лив із самого ранку, припинився. Хмари поступово розсіювались, оголяючи линяле небо. У дворі через величезну калюжу перекинули кладки. Намоклі гілки хилилися до землі. Не найбільш вдалий час продиратися крізь зарості. Та з іншого боку, почуття вдячності так переповнювало Маріку, що їй не терпілось ощасливити Прошка.

— Дощ перестав. Ходімо! — скомандувала вона.

— Просто зараз? — здивувався Прошко.

— Якраз вчасно. Всі поховалися по норах. Ніхто по двору не тиняється. Й до ночі ще далеко. Це ж тільки через хмари темно.

Щоб уникнути зустрічі з ким-небудь із челяді, вони вилізли у вікно. Двір був порожній. Ховаючись за обважнілими від води кущами, шукачі пригод заглибились у парк.

Ясного дня сонце ще тільки починало б хилитися до обрію, та сьогодні вкрита кудлатими хмарами земля здавалася зануреною в сутінки.

Тільки стиснута між небозводом і земною твердю смуга яскраво-золотавого світла нагадувала про те, що день іще не завершився.

Під ногами шурхотів гравій. Мокре листя, як лаковане, блищало у відблисках згасаючого дня. Маріка з Прошком прискорили крок. Незабаром облагороджені алеї, доглянуті клумби та фонтани лишилися позаду. Парк непомітно перейшов у ліс. Коли на шляху мандрівників стали суцільні зарості, Прошко захвилювався:

— Ти впевнена, що знайдеш дорогу?

— Не бійся. Я ж виросла серед циган. Якщо я де побувала, наступного разу ні за що не заблукаю, — заспокоїла його Маріка.

Поки вони дісталися місця, смужка неба майже потемніла. Маріка обнишпорила зарості бузку і нарешті виявила потайну хвіртку.

Прошкові здавалося, що він потрапив у пристановища тіней. Похмуре громаддя веж над зубчатими стінами мало зловісний вигляд. Увиті виноградними лозами віконні отвори у напівтемряві майже не проглядалися. Маріка не зразу виявила розбите напередодні вікно. Варто було зачепити гілки, як із них сипався град крапель. Нарешті дівчина побачила діру, яка ошкірилася зубцями гострих скляних осколків. Після дощу, та ще й у напівтемряві здертися на карниз було значно важче. Мокра сукня прилипала до тіла, сковуючи рух. Маріка притримала гілки, зістрибнула всередину і покликала Прошка.

— Залазь. Тільки обережно. Тут бите скло.

Прошко не змусив себе чекати. Опинившись у приміщенні, вони поставили прихоплений із собою світильник. Варто було Прошкові запалити ґнотик, як одразу в різних кінцях зали замиготіли тьмяні примарні вогники.

— Глянь, — сказав Прошко і в страху позадкував до вікна.

— Це дзеркала. Я вчора також злякалася. Думала, примари.

Хоч як дивно, сьогодні Маріка не відчувала страху та трепету, як минулого разу. Чи тому, що при денному світлі опутаний павутиною замок мав вигляд як справжнє пристановище примар, чи тому, що зараз поруч був Прошко, — адже страх, готовий учепитися в самотню людину, часто пасує перед двома.

Маріка посвітила на підлогу, показала на пунктирну лінію чітких слідів і пояснила:

— Це я вчора тут була. Ходімо!

Дівчина впевнено рушила вперед. Прошко, боязко оглядаючись на всі боки, пішов за нею. Відверто кажучи, хлопець уже жалкував, що вони прибули до покинутого замку проти ночі. Здавалося, від самих стін іде щось недобре, ніби в замку сталося щось жахливе. Щоб очистити таке місце від скверни, потрібно багато світла та доброї волі.

У повітрі пахло цвіллю, як у могильному склепі. Зрідка неяскравий вогник свічки виловлював із темних кутків предмети меблів із тьмяною позолотою чи танцював, відбитий у дзеркалах. Несподівано хтось легенько торкнувся Прошкової щоки.

— Ой, хто тут?

Хлопчина в страху відскочив убік. Маріка обернулася. При світлі лампи Прошко зрозумів, що уява безглуздо пожартувала з нього. У сутінках він не помітив, як зачепив павутину, що запиленою гірляндою звисала з люстри.

— Ну й місцина… Скрізь погань увижається. Недаремно люди не показують сюди носа. Тут, часом, уночі примари не блукають?

Він намагався жартувати, щоб не було помітно, як йому тут не по собі. Випроставши плечі, Прошко навмисно рішуче ступнув уперед, але тут же завмер як укопаний. Мовби у відповідь на його запитання, в кутку вималювалася темна постать. Прошко судорожно глитнув і пошепки запитав:

— А там хто?

— Нікого. Порожній панцир.

Дівчина підійшла до рицаря й постукала по обладунку. Звук гулко розлетівся по замку. В нічній тиші відлуння здавалось особливо гучним і зловісним. Прошко витер піт із лоба.

— Ця місцина нечиста. Я нутром чую. Недаремно від замку всі тримаються осторонь.

— Хочеш піти? — запитала Маріка.

Прошкові кортіло сказати «так», але думка про те, що дівчина вважатиме його боягузом, змусила залишитися.

— Ні, вже коли прийшли, так нічого давати задній хід. Який же я маг, якщо тіней злякався? І потім, хіба даремно мокли? — похмуро зауважив він.

Вони піднялися широкими мармуровими сходами на другий поверх. Пройшовши по коридору, Маріка зупинилася перед високими білими дверима з облупленою позолотою.

— Прийшли, — сказала вона й потягла за ручку.

— Що тут? — запитав Прошко, з цікавістю роззираючись навсібіч.

— Раніше ця кімната належала Агнесі.

— Ясно. Он скільки витребеньок. А де книжки?

— Зараз побачиш, — загадково мовила Маріка і, підійшовши до трюмо, повернула статуетку танцівниці.

Дзеркало повільно зсунулося вбік. У Прошка, щойно він побачив потайну кімнату, очі полізли на лоб.

— Оце штука! Як ти тільки здогадалась?

— Випадково. Захопи більше свічок. Там зовсім темно, — порадила Маріка.

Взявши підсвічники, вони зайшли до святилища Чорної Герцогині, як колись звали Агнесу. Не треба було мати дар ясновидіння, щоб зрозуміти, що тут займалися чорною магією. Усе, починаючи з рун, накреслених на стелі, й закінчуючи колекцією зілля на полицях, говорило про те, що хазяйка цієї кімнати здійснювала заборонені ритуали. Посеред кімнати стояло велике мідне блюдо на ніжках, а поряд глиняна курильниця з тиглем для куріння пахощів.

— Оце так… — оглядаючись на всі боки, мовив Прошко.

Маріка відчинила дверці книжкової шафи.

— Ось книги. Можеш брати хоч усі. Тут вони нікому не потрібні,— щедро запропонувала вона.

Прошко з цікавістю заходився розглядати корінці фоліантів. Книг було чимало, і всі вони були присвячені чорній магії. Що це, доля чи випадковий збіг? Хлопець подивився скоса на Маріку.

— Чуєш, я ось чого побоююсь. А що, як я чорний маг? Чаклун тобто.

Замість відповіді Маріка розсміялася. Добродушне веснянкувате обличчя Прошка менш за все було схожим на лице чорнокнижника.

— Ти чаклун? Не сміши! З чого ти взяв?

— Сама посуди, якби я щось гарне зробив, а то ураган і зламана нога. А тут іще книжки такі, як на зло, до рук ідуть. Що як я справді стану не чарівником, а чаклуном? Дід із мене шкуру спустить і не подивиться, що я вищий за нього вимахав.

— Тоді забудь про ці книжки та й годі. Ніхто тебе силоміць не змушує читати їх.

— Легко сказати — забудь. Тут таке діло… Я хочу потрапити на острів Гроз, а для цього мені обов'язково треба зробити яке-небудь чудо.

— Що воно за острів? — жваво зацікавилася дівчина.

Прошко, не криючись, повідав про чудесний острів, де живуть чарівники. Слухаючи його розповідь, Маріка згадала про острів, який являвся їй у снах.

— Я б також хотіла там побувати, — мрійливо сказала вона.

— А почаклуймо разом, — пожвавився Прошко.

— Так я ж нічого не вмію.

— Ну й що? І в мене виходить не все. Уяви, якби ти раптом стала чародійкою!

— Смієшся?

— Аж ніяк. Мені також голоси не відразу явились. Жив собі й не знав, що я ясновидець. А ти хотіла б стати чарівницею?

— Хто ж не хоче! Промовив заклинання — і ніяких напастей, — зітхнула Маріка.

— А чого б ти побажала щонайперше?

«Щоб у мене закохався Гліб», — подумала Маріка, а вголос мовила:

— Яблучний пиріг із корицею.

— Навіщо ж задля цього вдаватися до чаклунства? Це бажання може виконати будь-який трактирник, — несподівано пролунав незнайомий голос.

Прошко з Марікою заклякли. В кімнаті Агнеси вони були не самі.

Глава 12

Посланець острова

У Прошка душа втекла у п'яти. Погане передчуття збувалося. Недарма з самого початку в чорному замку він почувався ні в сих ні в тих. Хлопчина обережно виглянув із-за дверей, та так і завмер на порозі. Дотепер йому не доводилося стикатися з примарами. Він знав про привидів, вовкулаків, домових та іншу погань тільки за розповідями, та одна річ — слухати балачки про них біля печі, а інша — побачити наяву. Від страху Прошко зблід. На носі та щоках іще виразніше проступили веснянки.

Маріка навшпиньках прокралася до дверей і також завмерла у здивуванні. У бронзовому канделябрі горіли свічки, освітлюючи постать у довгому білому балахоні. Одначе на цьому схожість незнайомця з примарою закінчувалась. Його навряд чи можна було назвати безтілесним. Він був високий і широкоплечий, а під складками вільного одягу вгадувалися міцні, сильні мускули. Лице чоловіка залишалося в тіні.

— Не бійтесь, я не завдам вам зла, — сказав незнайомець.

Голос його звучав спокійно та привітно, але дивний спосіб з'являтися до людей не налаштовував на дружню бесіду.

— Хто ти? Примара, що охороняє замок? — запитала Маріка, оговтавшись першою.

Їй доводилося потрапляти й не в таку халепу. На своєму короткому віку дівчина не раз стикалася з мешканцями світу тіней, тому незнайомець не викликав у неї, як у Прошка, побожного жаху.

— Я не привид. Я посланець. Для одного з вас у мене є добра вість, — відповів незнайомець.

— Це не найбільш підходяще місце для добрих вістей, — мовила дівчина.

— Добра вість завжди до ладу.

— Тоді чому ти ховаєш обличчя?

— Обличчя — не відображення души. Та якщо ви наполягаєте...

Незнайомець відступив так, що полум'я свічки освітило його обличчя. Воно було моложавим, без єдиної зморшки, хоча в коротко стриженій бороді поблискувала сивина.

Мало-помалу Прошко також оговтався від переляку. Хлопець і дівчина вийшли з потайної кімнати.

— Тебе звати Прохор? — незнайомець звернувся до Прошка, лише побіжно глянувши на дівчину.

Зосим не бачив Маріку чотири роки. За цей час вона підросла і стала красунею. Він відчував на собі допитливий погляд її чорних очей і тремтів од страху. Він боявся, що чари забуття можуть розвіятись і до неї повернеться пам'ять. Це був ризик, на який доводилось іти.

— Здається, нещодавно через тебе здійнявся ураган? — вів далі Зосим, дивлячись Прошкові у вічі.

У хлопчини пересохло в горлі. Він і без того ніяковів перед незнайомцем, а тут зовсім розгубився. Заперечувати не мало сенсу. Судячи з усього, посланець був не простим смертним, якому можна морочити голову. Настав час розплати за свої магічні досліди. Викликати ураган у королівському палаці — не жарт. Прошко хотів кивнути у відповідь, але шия ніби закам'яніла. Зібравшись з духом, він видихнув:

— Я не навмисне. Так вийшло.

— Тобі не потрібно переді мною виправдовуватись. Я прийшов не для того, щоб судити. Мені стало відомо, що придворний астролог шукає для тебе наставника.

Прошко засоромився, що він сумнівався в добрих намірах старого астролога. Хлопчина почервонів, хотів щось сказати, але чи то від хвилювання поперхнувся й закашлявся.

Маріка недовірливо огледіла незнайомця з ніг до голови.

— Ви з острова Гроз? — запитала вона.

— Так. Мене звати… Зосим, — відрекомендувався незнайомець. Він ледь помітно запнувся, називаючи своє ім'я. Маг знову ризикував пробудити у дівчини спомини, та його побоювання виявилися марними, і він усміхнувся:

— Чому ти раптом перейшла на ввічливе звертання?

— Ви ж не примара.

— Дехто виявляє примарам більше поваги, ніж живим, — зауважив Зосим.

Маріка похитала головою:

— Ні, з ними треба на рівних, інакше не можна.

— А ти смілива.

— Ні, я спочатку їх страшенно боялась, а потім зрозуміла, що вони не злі. Просто нещасні. А для чого ви прибули з острова?

— Щоб пояснити цьому юнакові, як туди потрапити.

Від надміру почуттів Прошко впав на коліна.

— От спасибі! Невже збулось? І я вивчуся на чародія?

— Устань із колін, і не треба мені дякувати. Тепер усе залежить від твого старання, — сказав посланець.

У Маріки на душі стало нестерпно тоскно. Більше за все на світі їй хотілося також вирушити на далекий острів.

— Візьміть мене з собою. Я не чарівниця, але готова виконувати будь-яку роботу. Я не завдаватиму вам клопоту, — гаряче попрохала вона.

Голос Маріки змусив Прошка отямитися від захвату, що переповнював його. Йому стало соромно, що за власною радістю він зовсім забув про те, що дівчина переживає не найщасливіші дні свого життя.

— Будь ласка, дозвольте їй поїхати, — з жаром підхопив він.

— Це могло б мати місце, якби твоя подружка була сиротою. Та навряд чи її відпустять рідні,— злукавив Зосим.

— У неї немає рідних, — квапливо запевнив його Прошко.

— За мною нікому побиватися. Всі тільки радітимуть, — сказала Маріка, хапаючись за тоненьку ниточку надії.

Зосим із полегшенням зрозумів, що вона піймалася на приманку.

— Значить, кажеш, ти не чарівниця? А як же ти збираєшся на острів, де живуть маги? — не втримавшись, пожартував він.

Він розумів, що грається з вогнем, але хотів до кінця переконатися в тому, що юна чародійка не відає про своє призначення.

— Ну, я дещо вмію, — ухильно відповіла Маріка.

— Що ж? — насторожився маг.

— Можу кров зупиняти, — випалила вона.

Зосим ледве стримав усмішку. Перед ним стояла могутня чарівниця й раділа мов дитина, що вміє зупиняти кров. Проте Маріка й справді була дитиною. Незважаючи на те, що дівчина подорослішала, вона залишалася по-дитячому наївною та безпосередньою. Настане час, і вона дізнається про свою могутність, а поки що нехай лишається в невіданні для її ж блага.

— У п'ятницю Юпітер увійде в положення, сприятливе для мандрів. Кращого часу, аби потрапити на острів, не знайти. Вам потрібно вдосвіта вийти з міста через східну браму. Звідти півгодини ходьби до закруту ріки. Коли займеться зоря, з'явиться вітрильник. Він зачарований, як і сам острів, тому простому смертному його не розгледіти, слід дивитися не очима, а душею. Як побачите його, промовте заклинання:

Чудо-човен, стань моїм.

Відвези за сім морів.

Я притулок там знайду,

Де мене давно вже ждуть.

Вітрильник наблизиться просто до вас. Підніміться на борт, і човен сам доправить вас на острів. Тільки не зволікайте. Чари не вічні. Тільки-но сонячний диск одірветься від горизонту й підніметься в небо, заклинання втратить силу. Вітрильник розтане в повітрі, як нездійсненна мрія. Я впевнений, ви впораєтесь, — завершив свій монолог Зосим, пильно подивившись на дівчину.

— Звичайно, — у два голоси запевнили його мандрівники.

— А тепер повертайтеся додому. І пам'ятайте, ніхто не мусить знати про нашу розмову.

Хлопець і дівчина повернулися до виходу, та в кімнаті щось змінилося. Двері зникли. Перед очима у Маріки все попливло, а коли прийшла до тями, вона побачила на місці дверей натюрморт у помпезній позолоченій рамі. Дівчина перебувала у власній кімнаті. Вона обернулася до незнайомця, але того і слід простиг, а там, де щойно стояв канделябр із запаленими свічками, догоряв камін. Прошка з нею також не було.

«Може, мені все привиділось?» — подумала вона, розтираючи скроні.

Їй смертельно хотілося спати. Вона позіхнула і в напівдрімоті стягла з себе одяг. Варто їй було торкнутися головою подушки, як її відразу огорнув глибокий сон.

Глава 13

Слушна порада

За ніч небо зовсім прояснилося. Після вчорашньої негоди ранок здавався особливо привітним і ошатним. Сонце, відпочивши, пестило землю своїм теплом. Воно кокетливо заглядало в дзеркала калюж і, відбиваючись, множилося тисячами іскорок. Сонячні зайчики стрибали з шибок вікон на мокре листя та бігали по ще не просохлих черепичних дахах.

Маріка прокинулася з очікуванням чуда. Їй наснився прекрасний острів у лазурному морі та білосніжний палац в оточенні фонтанів. Пальми, кипариси та обсипані червоними квітами гранатові дерева стояли перед нею, мов наяву. Розплющивши очі, вона не відразу усвідомила, куди зникло чудесне видіння, і, тільки остаточно пробудившись, із сумом зрозуміла, що це був усього лиш сон.

Учора їй здавалося життя закінченим, а сьогодні чорне поле туги вже поросло пагонами нових сподівань. У неї виникло відчуття: сон було навіяно чимось важливим, що сталося напередодні. Маріка спробувала відновити події минулого вечора. Спочатку думки плутались і вислизали, та варто було їй згадати про несподіваний візит Прошка, як клубок споминів почав поволі розмотуватися.

Маріка подумки бачила похмурий покинутий замок у розсіяному присмерковому світлі, порожню темну залу та коридор, де Прошкові в кожному кутку бачилися привиди, потайну кімнату. Тут провідна нитка пам'яті плуталась і обривалась. Маріка, хоч убий, не могла зрозуміти, коли і як вона повернулася до себе.

Поламавши голову над цією загадкою й нічого не придумавши, дівчина підвелася з ліжка і пройшла до ванної. Стоячи перед дзеркалом у довгій нічній сорочці, Маріка раптом згадала дивного незнайомця у вільному білому одязі. Його звали Зосим. Він прибув із острова, де живуть чарівники. Розмова з незнайомцем зринула до найменших подробиць, як і обіцянка взяти її з собою. А може, посланець із острова був усього лиш частиною прекрасного сну?

Маріка замислилась, але тут же відігнала сумніви геть.

— У п'ятницю на світанку. Лишилось усього три дні,— вголос мовила вона, ніби проводячи риску між сном і дійсністю.

Несподівано у Маріки знову виникло відчуття, начебто за нею хтось підглядає. Вона мимоволі обернулась, але, як і раніше, нікого не побачила. Дівчина здвигнула плечима, ніби хотіла стряхнути набридливе відчуття. Та й кому потрібно за нею стежити? Нікому в цілому світі не було до неї діла.

Проте Маріка помилялась. Існували ті, кому її доля була зовсім не байдужа, й за кожним її кроком пильно спостерігали.

* * *

Останнім часом Агрипа майже не виходив зі своєї частини палацу. Йому всюди причувалася змова. Він тримався осторонь побратимів, уважав, що ті зрадили його, двічі відмовившись позбутися дівчиська. Мало того, самозванку повертали на острів. Зосим вирушив до неї гінцем, навіть не потурбувавшись його про це сповістити.

Верховний Чародій зло примружився, вдивляючись у магічний кристал. Ніхто не відав, що в особі маленького чорноокого дівчиська з'явилося прокляття, яке тяжіло над Агрипою майже тисячу років. Але він не міг розкрити правди. Його вуста були міцно запечатані, й він скоріше погодився б одрізати собі язика, ніж дозволити джину давньої таємниці вирватися назовні. Він мусив за будь-яку ціну завадити дівчиську дістати посох влади. Агрипа спробував залучити магів на свій бік, не відкриваючи

їм таємниці свого минулого, але програв. Лише Азар залишався вірним союзником, але його відданість пояснювалася насамперед суперництвом із дівчиськом, яке претендувало на владу.

А втім, саме з цієї причини юнак був єдиним, кому Агрипа довіряв.

Дні та ночі Верховний Чародій просиджував над магічним кристалом, спостерігаючи за Марікою. Азар тінню стояв у нього за спиною.

— Ти чув, скоро самозванка прибуде на острів. Що ти почуваєш? — Агрипа відкинувся на спинку крісла й повернувся до учня.

— Спокій. Маг не має права на почуття, — відповів юнак.

На його лиці не здригнувся жоден мускул, але він кривив душею, зображуючи незворушність. Насправді ж дівчина викликала в нього бурю емоцій: заздрість, ревнощі, та разом з тим і цікавість. З одного боку, він противився появі суперниці, а з іншого — з нетерпінням чекав моменту, коли знову побачить її.

Маріка була єдиною ровесницею, з ким йому довелося спілкуватися. Хлопця змалечку оточували тільки старі. Він не вмів ні гратися, ні безтурботно сміятися. Знайомство з дівчиною виявилося для нього ковтком свіжого повітря. З нею можна було говорити про те, про що при чародіях він не посмів би навіть заїкнутися. Вона була ні на кого не схожа і притягувала його як магніт.

Одначе цікавість, яку вона в нього викликала, була згубною. Так дослідник, побачивши рідкісного метелика, прагне його препарувати і розглянути під мікроскопом.

— Не лукав, — посміхнувся Агрипа. — Вона хоче забрати те, що по праву належить тобі. Невже ти так легко здасися?

— Я мушу прийняти те, що не від мене залежить.

— Одного разу ти вчинив інакше, — нагадав йому Агрипа, свердлячи юнака поглядом. — Чи жалкуєш ти про свій учинок?

Азар відповів не відразу. Чи радий він тому, що на якийсь час позбувся суперниці? Чи жалкує про те, що ці роки провів у товаристві старих?

— Мій учинок нічого не вирішив. Вона повертається на острів, — зрештою мовив Азар.

— За три дні може статися багато непередбаченого, — багатозначно посміхнувся Агрипа.

Старечі, ніби обтягнуті пергаментом руки з силою стиснули підлокітники крісла так, що побіліли кісточки пальців. Вузлуваті жили, наче змії, надулися на тильному боці долоні.

— Даремно Зосим думає, що перехитрив мене. Я ще дещо можу. Дівчисько навряд чи потрапить на човен, — мовив Верховний Чародій і стримав смішок.

* * *

Тієї ночі Агнеса спала погано і прокинулась у поганому гуморі. Хоча видимих причин хвилюватися не було, її мучило невиразне почуття неспокою. Вона спробувала забутися за читанням модного роману, та це не допомогло. Тоді герцогиня вдалася до давнього, перевіреного засобу: вирушила до храму. Під той час, як карета довезла її до собору, служба вже закінчилась. А втім, Агнеса не засмутилася. Зараз їй хотілося побути на самоті. Врочистість і тиша порожнього храму завжди діяли на неї заспокійливо. Одначе цього разу навіть тут вона не могла угамувати тривогу.

Їй не відразу вдалося запалити свічку, а коли ґнотик зайнявся, він не горів, а ледве тлів. Вогник нервово тремтів і скоро погас. Це був недобрий знак. Агнеса помолилась перед вівтарем і попрямувала до виходу.

Карета очікувала її трохи віддалік у тіні каштанів. Герцогиня збиралася махнути кучеру, щоб той під'їжджав, але тут її хтось погукав. Вона обернулась і побачила незнайомця в рам'ї прочанина. Його проста одежа ніяк не в'язалась із дорогим посохом, який годився хіба що для знатного пана, коли б той здумав блукати дорогами. Із цінної породи дерева, увінчаний набалдашником майстерної роботи зі слонової кістки й золота, посох одразу привернув увагу герцогині. Незважаючи на спеку, голову чоловіка вкривав темний капелюх із широкими відвислими крисами, які майже закривали обличчя. Довга біла борода і руки, зборознені вузлуватими венами, свідчили про глибоку старість прочанина.

— Герцогине, я хочу поговорити про вашу названу дочку, — мовив незнайомець.

— Хто ви?

— Що ім'я? Прах. Я можу назватися сотнею імен, звідки вам знати, яке з них істинне? Ми не зустрічалися раніше й не побачимося в майбутньому. Я не потурбував би вас, якби не було мені відоме ваше благочестя, тому я вважав своїм обов'язком застерегти вас від грядущих бід.

Агнеса здригнулася. Погане передчуття збувалося. Вона могла б піти й не слухати дивного незнайомця, що навіть не побажав назвати свого імені, та він чомусь викликав у неї довір'я.

— Застерегти? Від чого?

— Ваша дочка може розбудити сили, які лишилися для вас у далекому минулому.

— Я не розумію, про що ви говорите, — сказала Агнеса.

Вона старалася, щоб її голос звучав рівно та спокійно, але тривога в душі била на сполох.

— Невже? — лукаво запитав незнайомець. — Я чужа людина, прочанин, який іде своєю дорогою. Та не треба брехати собі. Ви чудово пам'ятаєте потайну кімнату, хоч як би вам хотілося все забути.

Герцогиня здригнулась і зблідла.

— Звідки вам про це відомо?

— Не має значення. Важливішим є те, що туди часто навідується ваша названа дочка.

«Але як?.. Коли?.. Чому?..»

Запитання тіснились у голові в герцогині, але так і лишалися невисловленими. Агнеса розуміла, що на жодне з них не дістане відповіді.

— Що ж мені робити?! — у відчаї вигукнула вона.

— Відправте її до закритої приватної школи, що розташована в Опалових горах. Суворість і дисципліна дівчині не завадить.

— Вірно. Цієї ж осені вона поїде туди, — кивнула Агнеса.

— Не слід чекати так довго. Не можна втрачати жодного дня, щоб не було занадто пізно, — похитав головою старий.

— Але ж заняття починаються у вересні,— заперечила герцогиня.

— Деякі дівчата живуть там усе літо. Перш за все вашій дочці потрібно осягти науку послуху. Моя вам порада: вона мусить покинути дім завтра.

— Але це неможливо. Потрібно підготувати її до розставання й зібратися, — розгубилась Агнеса.

— Як хочете, але якщо до п'ятниці ваша дочка не поїде, ви жалкуватимете про це все життя, — наполягав старий. — Ви ж розумієте, дівчина ходить до покинутого замку не для того, щоб гратися ляльками. Хто знає, до чого це призведе? Вона накличе біду на вашу сім'ю.

— Ви вважаєте, все так серйозно?! — злякано вигукнула Агнеса.

— Я лише попереджаю та надаю можливість вам думати й пожинати плоди свого рішення, — старий посміхнувся й додав: — Навряд чи ваша вихованка погодиться їхати туди з доброї волі. Та це допоможе на деякий час приборкати її норов.

Він простягнув герцогині пакетик із порошком.

— Що це? — запитала Агнеса.

— Усього лиш снодійне. Воно не завдасть дівчині шкоди. Цього порошку вистачить, аби вона проспала до прибуття на місце.

— Ви впевнені, що це цілком безпечно? — перепитала герцогиня.

— Хіба я схожий на дітовбивцю?

Старий трохи підняв криси капелюха і подивився герцогині у вічі. Від його погляду в душі Агнеси розлилася вдячність і безмежна довіра до цієї статечної людини.

У цей час кучер підігнав карету і відчинив дверці. Агнеса обернулася, щоб запропонувати незнайомцю підвезти його, але той зник.

Дорогою додому Агнеса не звертала уваги на тряску по бруківці, що зазвичай так дратувала її. Думки герцогині були поглинуті недавньою розмовою. Досі вона не помічала у Маріки схильності до магії. Проте останнім часом вони рідко спілкувались і зовсім не розмовляли щиро. Дівчині найняли кращих учителів і гувернанток, але цього виявилося недостатньо, щоб убезпечити її від поганих нахилів.

Раніше Агнеса спробувала б поговорити з Марікою відверто, але зараз відносини між ними були занадто натягнутими. До того ж сивочолий незнайомець викликав у Агнеси безмежну довіру. Чим більше вона думала, тем більш розумним їй уявлялося рішення відправити непокірну дівчину подалі від дому. Щоправда, вона воліла б діяти не так поквапно. Якщо за дівчиною постежити, то навряд чи до осені вона натворить бід.

Повернувшись додому, герцогиня попрямувала до себе. Вона сподівалася, що примари минулого згинули назавжди, але вони знову повертались із замку тіней. Відтоді, як вісімнадцять років тому Агнеса покинула старий замок, вона жодного разу не бувала там і постаралася викреслити його з пам'яті. Оточений високою стіною та заростями покинутий замок розташований був близько і все ж мовби в іншому світі. За ці роки він обріс чутками та легендами, які захищали його ліпше за всякі огорожі. Більшість небилиць були пустими вигадками балакунів. Одначе всі старанно обходили прокляте місце стороною.

Агнеса подивилася туди, де, наче отруйний павук, притаївся нещасний замок. Над ним у чистому небі простяглася чорна пляма. Зловісні знамення йшли одне за одним.

Пляма росла і стрімко наближалася, перетворившись на зграю невідомих птахів. Герцогиня придивилася й охнула. Це були кажани. Вони насувалися величезною темною хмарою. Маленькі вампіри промчали повз її вікно й повернули назад.

Агнеса в заціпенінні дивилась їм услід, поки зграя знову не перетворилася на розмиту чорну пляму над покинутим замком. Що змусило летючих мишей здійснити свій зловісний обліт? Відповідь була очевидною.

Герцогиня рішучою ходою покинула свої апартаменти і попрямувала до кімнати названої дочки. На її полегшення, Маріка була в себе.

— Чим ти займаєшся? — ніби мимохіть запитала Агнеса.

— Нічим, — здвигнула плечима дівчина.

— Тобі не нудно сидіти самій?

Маріку насторожив цей несподіваний візит. Агнеса тижнями не заходила до неї, й вони бачилися тільки під час вечері. Чому раптом таке піклування?

— Я звикла, — байдужливо відповіла дівчина.

— Я подумала, може, послати тебе в гарну приватну школу? Там багато ровесників, з ким-небудь із них ти обов'язково подружишся, — закинула вудку герцогиня.

Маріка нічим не видала свого почуття, хоча серце стислося від болю. Тоненька павутинка прихильності, яка все ще пов'язувала її з цим домом, обірвалась остаточно. Тепер їй ясно дали зрозуміти, що вона тут не до двору. Герцогиня готова була платити великі гроші, тільки б позбутися її. Маріка хотіла сказати, що піде сама, та щось її стримало, й вона промовчала.

«Завтра. Я скажу про все завтра», — вирішила вона. Маріка не знала, що в неї не буде такої можливості. Адже одні будують плани, а інші — підступи.

Глава 14

Ризикований вчинок

Маріка подумки прощалася з домівкою, що на чотири роки стала для неї притулком. Вона прийшла сюди, не маючи нічого, й готувалася піти з порожніми руками. Всі її пожитки становили намисто — пам'ять про циганське дитинство, черепаховий гребінь — подарунок Гліба, та дерев'яна фігурка коня від Прошка.

Дівчина раптом згадала про медальйон, який знайшла в потайній кімнаті, й пожалкувала, що залишила його там. Вона б із радістю взяла дармовис як пам'ять про Гліба. Навряд чи їм судилося зустрітись, а так вона могла б хоч зрідка дивитися на портрет.

Недовго думаючи, Маріка вирішила вирушити до покинутого замку. Їй навіть на думку не спало, що її можуть шукати. Влітку вона цілими днями пропадала то на озері, то в альтанці, й до неї нікому не було діла.

Дівчина попрямувала знайомою дорогою. Коли вона дісталася замку, день був у самому розпалі. Сонце пекло немилосердно, а в заростях бузку стояла приємна прохолода, пройнята солодким, дурманним запахом квітів. Маріка нагнула гілку, щоб пошукати п'ятилисник на щастя, та передумала. Не варто втрачати час на такі дурниці.

Іржаві завіси хвіртки незадоволено заскрипіли, пропускаючи Маріку в царство примар. Незважаючи на те, що вона приходила сюди вже не вперше, дівчина не могла звикнути до похмурого запустіння, що панувало тут. Навіть сонце не надавало замку жилого вигляду, а вкрита чорною кіптявою понівечена вежа-інвалід при яскравому світлі мала вигляд іще більш зловісний, аніж у сутінках.

Цього разу знайти розбиту шибку виявилося простіше простого. Шлях до неї вказували прим'ята трава та обламане гілля. Маріка звично продерлася всередину і попрямувала до покоїв Агнеси. Глянувши на порожній панцир біля парадних сходів, Маріка присіла в жартівливому реверансі.

— О доблесний рицарю! Все стоїш? Неси свою службу справно.

Минувши мовчазного співбесідника, вона піднялася сходами, підійшла до знайомих білих дверей і потягнула за ручку.

Сьогодні вітальня мала майже обжитий вигляд. Крізь шибки вікон на підлогу падали широкі смуги сонячного світла, в яких витали золоті пилинки.

На каміні стояв канделябр із недогарками свічок. Бронза тьмяно поблискувала у променях сонця. Маріка підійшла до трюмо й упевнено повернула статуетку танцівниці. Дзеркало поповзло вбік, оголивши секретний хід. Усередині було темно, та Маріка вже знала, де знайти свічку. Вона висунула верхню шухляду столу.

Медальйон був на місці. Відкинувши кришку, Маріка піднесла його до очей, аби ліпше роздивитися портрет при миготливому світлі, а потім наділа ланцюжок на шию. Прохолодний дармовис приємно торкнувся грудей. Більше затримуватися в цій похмурій кімнаті було нічого. Задоволена, що тепер вона зможе взяти з собою портрет, такий схожий на Гліба, Маріка зібралася йти геть. Вона задула свічку, повернулася до дверей і заціпеніла. На тлі прямокутника дверного отвору виник темний силует стрункої високої жінки. Маріці не потрібно було світла, щоб упізнати колишню хазяйку тутешніх покоїв.

— А я й не підозрювала, як ти проводиш дозвілля, — холодно мовила Агнеса. — Що тобі тут потрібно?

— Нічого, — пролепетала Маріка.

— Зрозуміло. Ти просто проходила мимо і зайшла на вогник, — посміхнулася герцогиня.

— Я дійсно потрапила сюди випадково. Заблукала і вийшла до замку, — спробувала виправдатися дівчина.

— І як часто ти тут випадково опиняєшся?

Маріка стояла, опустивши погляд на підлогу.

Їй було нічого сказати.

— Захотілося покопирсатися в чужій брудній білизні? Ти задоволена тим, про що тобі вдалося дізнатись?

Маріка відчула, як її щоки паленіють од сорому. В неї і в думках не було визнавати чужі таємниці.

— Я не збиралася нічого вивідувати, — заперечила вона.

— А може, ти вирішила зайнятися чорною магією?

— Зовсім ні.

— Не бреши мені! — прикрикнула на неї Агнеса. — Мені не подобається твоє зацікавлення чаклунством. Коли я була молода та дурна, я також захоплювалася чорнокнижництвом і не з чуток знаю, що добром це не кінчається.

— Але я не займаюся чаклунством! — вигукнула Маріка.

— А чому ж ти тут опинилась?

Маріка мовчала, їй не хотілося говорити про медальйон. Не діждавшись відповіді, герцогиня вела далі:

— Судячи з усього, ти тут буваєш часто, але я покладу цьому край. Ти на цьому ж тижні поїдеш до приватної школи.

— Можеш не турбуватися стосовно школи. Я піду сама. Післязавтра вранці мене тут не буде! — не стримавши образи, вигукнула Маріка.

— Цікаво, куди це ти збираєшся? Жебракувати і бурлакувати? Я не дозволю, щоб ти ганьбила мене, — рішуче заявила герцогиня.

— Спробуй утримати вітер! Тобі немає до мене діла. Ти не любиш мене. Тебе турбує лише, що скаже оточення, якщо від тебе втече названа дочка. А по мені краще поневірятися, ніж сидіти взаперті!

Гіркота у словах Маріки змусила герцогиню подивитися на все іншими очима. Останнім часом вона і справді приділяла дівчині занадто мало уваги. Може, тому та стала такою йоржистою і, щоб зайняти себе, захопилася магією.

Змінивши гнів на милість, Агнеса мовила:

— Ми рідко спілкуємося, та це зовсім не значить, що я тебе не люблю. Я хвилююся за тебе й не хочу, щоб ти загубила своє життя. Багато дівчат навчаються в закритих школах і не вважають їх тюрмою. Я бажаю тобі тільки добра.

Вона підійшла й нерішуче обняла дівчину за плечі. У Маріки до горла підступив клубок. Вона так звикла до самотності, що лише тепер усвідомила, як сумує за простим людським теплом. Вона в пориві вдячності пригорнулася до Агнеси.

Герцогиня була в розгубленості. Тепер відправити Маріку з дому їй було значно важче, та, з іншого боку, застереження незнайомця занозою дерло душу. Він не збрехав стосовно походів Маріки до покинутого замку, і це зайвий раз підтверджувало серйозність його слів.

— Я зовсім не хочу тебе позбутись, але в школі тобі буде краще. Там ти зможеш знайти друзів, — Агнеса ретельно добирала слова, наче ступала по драглистому болоту.

— Ні, для всіх я однаково лишуся дикункою.

Краще дозволь мені поїхати на острів Гроз.

— Куди? — не зрозуміла Агнеса.

— На острів, де живуть чарівники.

— Ніколи про такий не чула.

— Його немає на мапі. Та придворний астролог про нього знає. Це він розповів про острів Прошкові.

— Цікаво. І хто ж тебе запросив туди? — насторожилась Агнеса.

— Чародій. Його звати Зосим.

— Он як? Де ж ти зустріла цього чародія?

— Обіцяй, що не сердитимешся, — попросила Маріка, заглядаючи Агнесі у вічі, й зізналася: — Просто в цій кімнаті.

Агнеса похолола від жаху. Ніякого незнайомця, якщо він був людиною з плоті та крові, тут виявитися не могло. Покинутий замок не був пристановищем для волоцюг. Значить, Маріка брехала, що не займалася магічними дослідами. Герцогиня й сама колись захоплювалася ворожбою та окультизмом і добре пам'ятала, як сумно все це закінчилося. Вона не бажала, щоб її сім'ю спіткала біда.

— Признайся, ти викликала нечисть?

— Та ні ж бо!

— Не заперечуй. Що ще ти пробувала зробити? — допитувалась Агнеса, ніби не чула відповіді дочки.

— Я не знаю, про що ти говориш! — вигукнула Маріка.

Агнеса просто у вічі дивилася дівчині.

— Я не дозволяю тобі навіть думати ні про який острів, чуєш?

— Але чому?

— Я не бажаю, щоб через тебе страждала вся сім'я.

— Але до чого тут сім'я? Що поганого в тому, якщо я поїду на острів? Прошко також туди їде вчитися на чародія.

— Про це ми ще поговоримо, — пообіцяла Агнеса, щоб завершити розмову. — А тепер ходімо звідси. Тут не найкраще місце для бесід.

По дорозі додому Агнеса думала про те, яку дурницю зробила, удочеривши циганку, що виросла в таборі. З неї ніколи не буде пуття. Хоч скільки виховуй, погані схильності однаково візьмуть гору. Старий має рацію, потрібно якомога скоріше відправити дівчину до приватної школи й тим самим убити відразу двох зайців: прибрати її з очей геть і дотриматися правил пристойності. Суворість піде впертому дівчиськові на користь.

Того ж дня герцогиня написала листа директрисі школи, пообіцявши солідне пожертвування, та наказала гувернантці таємно зібрати вихованку в дорогу. Єдине, що турбувало Агнесу: чи варто підсипати Маріці сонний порошок, який дав незнайомець. Після тривалих вагань вона зрештою вирішила спершу випробувати снодійне на улюбленому собаці чоловіка.

Агнеса збиралася підсипати зовсім трохи порошку, та ненароком рука її здригнулась, і майже половина вмісту пляшечки просипалася в миску. Не встигла Агнеса й оком моргнути, як дог проковтнув приготовлене для нього м'ясо.

Наївшись, пес солодко позіхнув і попрямував на своє улюблене місце біля каміна. Поклавши голову на лапи, він улаштувався на ведмежій шкурі й мирно захропів. Увечері дог не прокинувся навіть заради прогулянки. Герцог не міг зрозуміти, що сталося з його улюбленцем, і вирішив на ранок показати його ветеринару. Тієї ночі Агнеса спала неспокійно. Кілька разів вона прокидалась і ходила дивитися на пса.

— У тебе золоте серце. Я й не підозрював, що ти так любиш собак, — пробурмотів крізь сон герцог, коли вона підвелася черговий раз.

— Я ж бо знаю, що ти упадаєш усією душею коло нього. Спи, — сказала Агнеса, а про себе подумала: «Звичайно, шкода, якщо пес здохне, та все ж таки краще отруїти його, аніж дочку, нехай і нерідну».

На ранок пес був бадьорий і веселий. Він радісно стрибав навколо хазяїна, стараючись лизнути його в обличчя. Агнеса заспокоїлася. Значить, старий не збрехав. Снодійне виявилось гарним. Шкода, що більше половини довелося потратити на собаку. Залишалося сподіватись, що порошку вистачить, аби дівчина проспала всю дорогу.

За сніданком герцогиня була надзвичайно люб'язна та лагідна з названою дочкою. Маріка навіть подумала, що вона була несправедлива до Агнеси.

— Повір, я ніколи не заподію зла ні тобі, ні будь-кому, — щиро сказала дівчина.

— Забудьмо про вчорашню незлагоду, — всміхнулась Агнеса.

— І ти відпустиш мене на острів?

— Я зроблю все, що буде для тебе благом, — ухилилася від прямої відповіді герцогиня.

Маріка по-своєму витлумачила її слова і з вдячністю вигукнула:

— О! Дякую! Ти не пожалкуєш про це!

— Сподіваюся, — відповіла Агнеса, стараючись не дивитись дівчині у вічі.

Порошок уже розчинився в какао, що його Маріка полюбляла пити вранці.

Глава 15

Втеча

Карета рухалася по дорозі, все більше віддаляючись від столиці. Ліси чергувались із полями та луками. Час від часу на шляху зустрічалися сільця з охайними будиночками, біля яких паслися кози, а на подвір'ях, вишукуючи черв'яків, старанно розгрібали землю кури. Мирний сільський пейзаж тішив око. Яскраво зеленіли просторі ниви. Молоді вруна ще тільки набирали силу. Нинішнього літа природа прихильно ставилася до сходів, удень прогріваючи землю сонцем, а вночі щедро поливаючи дощем. Навіть у полуденну спеку в глибоких коліях під колесами чвакала грязюка.

Пасажири карети не милувалися красотами сільської природи. Чорноволоса дівчина, розкинувшись на подушках, міцно спала. Напроти неї куняла худорлява дама в чорному. Розмірене погойдування карети заколисувало її. Голова дами мало-помалу хилилася на груди. На вибоях вона прокидалась і знову всідалася рівно, згорда підібгавши губи, мовби хтось міг осудити її за хвилинну слабкість.

* * *

Ніколи раніше Азар не бачив учителя в такому піднесеному настрої. Зазвичай похмурий і скупий на похвалу Агрипа, виявляється, вмів усміхатися. Він навіть заходився мугикати собі під ніс нехитру мелодію, та, помітивши здивований погляд учня, тут же обірвав спів.

— У нас є чому радіти, мій хлопчику, — сказав він.

Азар глянув на вчителя із вдячністю. Зазвичай наставник не називав його так лагідно.

— Ця зграя м'якотілих скиглив, яких я раніше вважав братами, тримає мене за старого, що вижив з розуму. Вони готові плазувати перед дівчиськом, послали за ним човна, та я їм доведу, що вони рано ламають установлений порядок. Я ще не втратив сили, — старий потряс у повітрі сухим жилавим кулаком і з посмішкою додав: — Даремно вони сподіваються, що дівчисько на світанку вирушить на острів. Поки я живий, не бувати цьому!

Азар перебував у роздумах. Уже не один день у нього на язиці вертілося запитання, та він не насмілювався задати його вчителю. Зараз була саме нагода, і він зважився:

— Скажіть, учителю, якщо дівчина дійсно така сильна, як кажуть, хіба щось може завадити їй?

— Ти наслухався бридні Зосима про те, що визначене згори не можна змінити. Овва! Я недарма був Верховним Чародієм багато століть. Ти гадаєш, я відіслав її до школи? Нісенітниця! Вона туди не доїде, — Агрипа захихикав, ховаючи посмішку в бороді.

Він підійшов до кришталевої кулі й лагідно погладив рукою лискучу прохолодну поверхню. Магічний кристал був його єдиним і найвідданішим другом. Вони були нероздільні, й їм судилося разом піти в небуття.

Агрипа звів руки. В кулі ледь помітно спалахнуло блакитне світіння, яке посилювалось і міняло відтінок. Поступово кришталь налився світлом. Азар щодня спостерігав за цим дійством, і щоразу його охоплювало хвилювання, коли він бачив неземне сяяння кристала.

— Дивись, — наказав Агрипа.

Юнак побачив плоскогір'я дивовижної краси та дорогу, що стрічкою вилася серед світлого, рідкого лісу. Вона йшла на підйом і раптом різко звертала, огинаючи велику улоговину. Впадина була така глибока, ніби хтось навмисно вичерпав її гігантським ковшем. Глинисті схили поросли травою та чахлим чагарником. Лиш одна, майже прямовисна стіна залишалася голою. Вона, мов решето, була подірявлена гніздами стрижів. Птахи стрімко носилися над улоговиною. Вони то залітали в гнізда, то стрілою випурхували звідти, вирушаючи на пошук корму для пташенят.

— Це Вересовий пагорб, — урочисто сповістив Агрипа, ніби назва могла щось значити для Азара.

Юнак мовчав. Він за досвідом знав, що ставити запитання безглуздо. Агрипа розповість рівно стільки, скільки захоче.

— Тут самозванка знайде своє останнє пристановище.

Агрипа провів руками над кулею і прошепотів заклинання. Магічний кристал помутнішав, а потім у ньому з'явилося зображення дівчини. Відкинувшись на оксамитові подушки, вона міцно спала. Від спеки в неї на лобі виступили бісеринки поту, мов крапельки роси на пелюстках троянди.

— Спить і більше не прокинеться. Бідолаха навіть не дізнається про те, що сталося. Просто зануриться зі сну, навіяного зіллям, в інший, вічний, сон.

Цієї миті, мовби в насмішку зі слів чародія, повіки дівчини здригнулись, і вона розплющила очі.

Агрипа різко подався вперед, так що ледве не зіштовхнув магічний кристал на підлогу.

— Прокляття! Ця дурна баба дала їй не весь порошок! — в люті вигукнув він.

Маріка розплющила очі й не відразу зрозуміла, де вона є. Було нестерпно душно. Вона напівлежала на короткому сидінні, так що ноги звішувалися на підлогу. Спина отерпла. Напроти дрімала мадам Стилет у незмінній чорній сукні з коміром під саме горло. А за вікном пропливав мирний сільський пейзаж.

Дівчина різко сіла. Гувернантка також стрепенулась і випросталась на сидінні, як аршин проковтнула.

— Куди ми їдемо? — стривожилася Маріка, хоча вже здогадалась, якою буде відповідь.

— Як? Ви вже прокинулися? — здивувалася стара діва.

— Куди ви мене везете? — перепитала дівчина.

— До школи. Вам має бути відомо.

— Ви навмисне приспали мене! Як ви посміли!

— Я тут ні до чого. Мне наказано вас супроводити, — манірно підібгала губи мадам Стилет.

Маріка була приголомшена. Вона не очікувала від Агнеси такого віроломства. Було б значно чесніше, якби вона відверто заборонила їй їхати на острів, але вона вчинила гірше, ніж найпідступніший ворог. Облудниця удала, буцім не проти, а сама підсипала сонний порошок. Значить, усі запевнення в любові були тільки порожніми словами! Дівчина згадала, як іще вчора всією душею вірила Агнесі, а та брехала, криючись під маскою співчуття.

Від образи Маріці стиснуло груди. Їй бракувало повітря. Але причиною була не духота в кареті. Дівчину душив біль від фальші та брехні тієї, кого вона вважала своєю названою матір'ю. Немає нічого тяжчого, ніж зрада близьких людей.

— Я нікуди не поїду, — задихаючись, видушила із себе дівчина.

Вона штовхнула дверці, але ті виявилися замкненими.

— На вашому місці я б не робила дурниць, — сухо сказала гувернантка. — Позаду їде лакей. Їм із кучером наказано за вами приглядати.

— Нехай вас буде хоч сотня, ви не зумієте піймати неводом ріку! — вигукнула Маріка.

Вона відчула гострий біль. У грудях наче розжарилася вогняна куля. Дівчина згадала, що такий же напад був у альтанці, коли Гліб не покликав її на бал.

Вогняна куля розросталася. Маріці стало страшно від того, що в грудях у неї пульсувала невідома стороння сила, яка не давала дихнути і прагнула вирватися назовні, їй хотілося зробити ковток свіжого повітря, та наглухо замкнена карета, розмірено похитуючись на ресорах, рухалася далі. Біль наростав і з кожною миттю ставав усе нестерпнішим.

— Зупиніть, — попросила дівчина.

Мадам Стилет удала, що не почула прохання. У відчаї Маріка на мить уявила, як колеса карети розлітаються врізнобіч. Їй здалося, ніби серце в неї розірвалося. Біль тут же відпустив, і дівчина без сил відкинулася на подушки.

Тієї ж миті карету сильно трусонуло. Мадам Стилет від поштовху злетіла зі свого місця й упала на підлогу, задерши догори худий зад і оголивши сухі литки. Вибравшись із такої принизливої пози, вона осмикнула спідницю й, суворо звівши брови, висунулась у вікно.

— Ви що, понапивалися? Чи думаєте, що везете мішки з картоплею?

Із канави рачкував лакей у заляпаній грязюкою лівреї. Йому пощастило менше, ніж гувернантці.

— Усе. Привал. Здається, приїхали, — почули вони голос кучера.

— Що все це значить?! — обурилася мадам Стилет.

— Далі не поїдемо. Доведеться ремонтуватися.

Пасажири вилізли з карети. Аварія виявилася серйозною. Задня вісь переломилася навпіл. Колесо відлетіло, і карета завалилася на бік. Кучер похитав головою:

— Не збагну, як це воно вийшло? Скільки живу, а такого не бачив. Це ж треба, щоб товстюча вісь, як прутик, хрусь — і надвоє. Без коваля тут не обійтися. Доведеться шукати найближче село, де є кузня.

— Скільки часу забере робота? — суворо запитала мадам Стилет.

— Хто його знає? Може, день, а може, й більше.

— Але це неможливо! Ми мусимо доправити панночку до місця негайно! — тупнула ногою гувернантка.

— От і доправте, коли у вас які міркування є. Командувати й ніжками тупати всяк мастак, а як діло робити, так нікого, — образився кучер.

— Як же до села добратись, якщо коні не осідлані? — розвів руками лакей.

Маріка з цікавістю слухала суперечку. До цього часу вона вже опанувала себе і прикинула, що поламка карети їй на руку. Вона думати забула про дивний напад, який із нею приключився, й навіть не підозрювала, що стала причиною нещастя, яке їх спіткало. Та й який може бути зв'язок між болем у серці й зламаною віссю? Головне — дорога на волю відкрита! Маріка не сумнівалася, що лишить своїх наглядачів з носом.

І кучер, і лакей були занадто зайняті напастю, що звалилася на них, аби приглядати за хазяйською дочкою. Тільки мадам Стилет, як і раніше, не втрачала пильності. Гувернантка не спускала з вихованки очей, але щодо неї Маріка не хвилювалася. Навряд чи стара карга могла змагатися з нею у швидкості та спритності. Поки кучер розпрягав коней, у голові дівчини визрів план.

В упряжі було двоє коней. Скоріше за все, на одному з них кучер вирушить на пошуки коваля, й тоді їй не становитиме труднощів скочити на другого. Маріка змалечку полюбляла їздити без сідла. З кіньми, на відміну від людей, вона завжди знаходила спільну мову. Все сталось, як вона й припускала.

Вибравши з двох коней того, що спокійніший, кучер з горем пополам видерся на нього. Він давно не їздив верхи, а без сідла та вуздечки йому й зовсім довелося кепсько. Вчепившись коневі в гриву, він повис на ньому безформним лантухом і потюпав на пошуки найближчого села. Дивлячись йому вслід, Маріка зрозуміла, що погоні можна не побоюватися.

Дівчина почекала, поки невдалий вершник зникне з очей, і підійшла до гнідого, що пасся біля узбіччя. Вона погладила коня по холці, нашіптуючи лагідні слова. Той підвів морду й нашорошив вуха, ніби слухав, що йому кажуть. Відчувши недобре, гувернантка попрямувала до вихованки.

— Ідіть сюди, — суворо наказала вона дівчині.

— А ви доженіть, — лукаво всміхнулася Маріка.

Вона підібрала спідниці, як оком змигнути скочила на спину коня і, пришпорив його п'ятами, щодуху поскакала геть.

— Стійте, мерзенне дівчисько! Куди ви? — нісся їй услід обурений голос мадам Стилет.

У відповідь Маріка лише дзвінко розсміялася. Вона мчала назустріч новому життю. Їй нічого було втрачати. За спиною лишилися байдужість і зрада. Дівчину не страшила відсутність грошей і даху. Вона вміла витримувати удари долі, а зоряне небо змалечку частенько замінювало їй дах.

Маріка насолоджувалася свободою. Завтра на світанку чарівний човен повезе її на далекий острів, де все буде інакше. Дівчина не сумнівалася, що встигне до відплиття. Вона доїхала до роздоріжжя й зупинилася, не знаючи, в який бік повернути. Тут не було ні шляхового стовпа, ні дороговказу. Залишалося чекати, поки на порожньому шляху з'явиться який-небудь подорожній, або їхати навмання. Маріка була занадто нетерпляча, щоб даремно витрачати час. Вона вирішила запитати дорогу в першому ж селі, що трапиться по дорозі.

Недовго думаючи, дівчина пустила коня в галоп.

Глава 16

Вересовий пагорб

Маріка відчувала під собою гру пружних м'язів коня і з радістю вдихала запах кінського поту. Її густе волосся розвівалося на вітрі. Швидка скачка заспокоїла дівчину й поліпшила їй настрій. Життя рідко осипало Маріку квітами. Здебільшого їй діставалися колючки, й вона звикла не вішати носа. Кращим засобом від нудьги був прудкий кінь, коли можна віддатися швидкості й ні про що не думати, крім цокоту копит і вітру, що б'є в обличчя.

Звідки не візьмись, на порожньому шляху з'явився старий. Він мовби виріс із-під землі. Якби в Маріки були поводи, вона легко зупинила б коня, та без упряжі зробити це було непросто. Старий опинився занадто близько. Дівчина схопила коня за шовковисту гриву, як за повід, і з різким окриком потягнула на себе. Кінь став на диби. Старий упав. Копита опустилися поряд, не завдавши йому шкоди, але, незважаючи на це, він лежав і не ворушився.

Маріка злякалася. Що, коли подорожній помер? Чи багато старому чоловікові треба? Кістки крихкі, серце слабе. Дівчина жваво зіскочила на землю й кинулася до бідолахи.

— Що з вами? Ви живі?

Важкі повіки старого піднялись, і він похмуро подивився з-під насуплених брів.

«Живий!» — зітхнула з полегшенням Маріка.

— Ви дуже забились? Я вам допоможу, — співчутливо запропонувала вона.

Підвівши старого, Маріка нагнулася за посохом, що валявся в пилюці. Та варто було Маріці торкнутися його, як лице старого спотворила злоба.

— Не смій! Дай сюди! — вигукнув він і вирвав посох із силою, яку не можна було очікувати в такому ветхому тілі.

Раптовий напад гніву старого здивував Маріку. Чим далі, тим менше їй подобався незнайомець. Від нього йшла майже відчутна на дотик ненависть. Дівчина пояснювала неприховану ворожість старого пережитим потрясінням — адже вона ледве не збила його на смерть.

— Ось вона, теперішня молодь! Зіб'ють старого, й горя їм мало, а мене ледве ноги тримають, — докірливо сказав незнайомець і важко зіперся на посох.

Почуваючи за собою провину, дівчина запропонувала:

— Хочете, я вас підвезу.

— Невже ти спустишся до того, щоб потратити час на ветхий мотлох, подібний до мене? — уїдливо мовив старий, вичавлюючи посмішку.

Маріці було неприємне його баламутство. Вона сумно мовила:

— Я ж не навмисно. Вибачте мені.

— Вибачити? Скажи це моїм старим кісткам, які ниють так, що я не можу ступити й кроку. Навіть якщо ти відвезеш мене додому, легше мені не стане, — бурчав і далі старий.

— Може, відвезти вас до лікаря? — запропонувала дівчина.

— Лікар тут не допоможе. Та я розкрию тобі секрет. Тут неподалік є цілюще джерело. Самому мені туди не дістатися. Відвези мене туди, а на віддяку за це дізнаєшся, де брати живу водицю.

— Я вас і без усякої плати відвезу, — жваво відгукнулася Маріка.

— Значить, вирішили, — кивнув старий.

Маріка щось шепнула коневі, й той опустився на коліна, щоб старому зручно було забратися на нього.

— Ти вмієш говорити з кіньми? — старий пильно подивився на юну супутницю.

— Я виросла в таборі. Немає такого цигана, який не міг би домовитися з конем.

— За одягом не скажеш, що ти циганка.

— Я давно не живу в таборі,— мовила дівчина, допомагаючи незнайомцю здертися на коня.

Без поводів йому доводилося триматися за гриву двома руками. Посох явно заважав старому, і Маріка запропонувала:

— Давайте я потримаю посох. Вам буде зручніше.

— Не чіпай. Я впораюсь і сам, — різко осадив її старий.

Маріка подивилася скоса на посох і сперечатися не захотіла. Річ була дорога, з набалдашником зі слонової кістки, з позолотою. Посох ніяк не в'язався з простим одягом мандрівника.

Дівчина поплескала коня по загривку і скомандувала:

— Но-о!

Старий добре знав тутешні місця. Він запропонував звернути із проїжджої дороги, щоб скоротити шлях. Вони поїхали лісом. Чистий і рідкий, він аж ніяк не нагадував хащі, які траплялися поблизу замку Агнеси. Сосни стояли рядами, буцім навмисно посаджені дбайливим лісником. Поруділа торішня хвоя встеляла землю і притишувала цокіт копит, мов килим.

Незважаючи на доглянутість лісу, навколо не було жодного поселення. Лиш одного разу подорожні перетнули розбиту возами вибоїсту колію. Вони майже не розмовляли. Здавалося, старий дрімає, звісивши голову на груди, й тільки придивившись, можна було помітити, що він уважно вивчає свою юну попутницю.

Маріка йшла збоку коня, час від часу гладячи його по шовковистій гриві. В голову лізли різні думки. Чи зуміє вона вчасно відшукати місце, куди припливе човен? Чи ждатиме Прошко, коли дізнається, що її відправили до школи? Раптом вона не встигне? Що тоді?

Маріка труснула головою й усміхнулася, щоб відігнати нав'язливі тривоги. Який сенс непокоїтися про те, що ще не сталося? Час від часу дівчина поглядала скоса на старого: чи він не заснув, бува, остаточно? Вона тримала напрям за сонцем, та все ж було б непогано переконатися, що вони не збилися з дороги.

Поступово шлях почав підійматися вгору. Старий стрепенувся й сів рівно.

— Чи далеко ще? — запитала Маріка.

— Ні, скоро приїдемо.

— Як називається це місце?

— Вересовий пагорб. Запам'ятай цю назву.

— А чим він знаменитий?

— Поки що нічим, але може статися, що про нього складатимуть легенди, — посміхнувся старий.

— Через джерело? — запитала дівчина.

— Можливо, — загадково відповів незнайомець.

Ліс поступово все густішав. Між деревами розрісся чагарник і розкинули свої опахала папоротники. Подорожні вийшли на стежку. Вона, ледве помітною линвою, вилася поміж дерев, усе більше підіймаючись угору. Несподівано стежка різко звернула вбік і пішла вздовж великого яру.

Посеред лісу утворилася глибока впадина, буцім велетень викопав тут яму і забув про це. Схили яру були крутими, та й за них умудрилося зачепитися насіння. Там у величезній кількості росли трави, рябіли лілово-жовті острівці братків і яскравими ліхтариками світилися кульбаби. Природа не терпить марнотратства. Родючі землі мусили давати життя.

Тільки одна майже прямовисна стіна лишалася голою. Її поцяткували отвори гнізд стрижів. Птахи із задерикуватою сваркою стрімко носилися над яром.

Красивий мирний пейзаж вселив у Маріку незрозумілу тривогу. В душі дівчини зародилося передчуття, буцім тут має статися щось жахливе. Перед її очима раптом виникло страхітливе видіння, мовби ґрунт під ногами ходить ходуном. Груддя землі та глини оповзнем сунуть униз, знищуючи на своєму шляху квітковий килим, руйнуючи пташині гнізда. І стрижі кричать так тужно і пронизливо…

— Ти що, заснула?

Невдоволений окрик старого змусив дівчину прийти до тями. Маріка, на своє полегшення, побачила, що стоїть на твердому ґрунті, а землетрус — усього лиш плід бурхливої уяви. Дівчина спробувала відігнати від себе погані думки, але неспокій не проходив.

— Допоможи мені спішитись, — наказав старий.

Дівчина подивувалася, наскільки його манера розмовляти не в'язалась із виглядом мандрівника. Він не просив, а повелівав, буцім звик, що всі мають йому підкорятися. За час, що вони провели разом, між ними так і не виникло симпатії. Маріка раділа, що скоро їхні шляхи розійдуться.

Старий видобув зі складок одежі шкіряну флягу і простягнув дівчині.

— Тобі доведеться спуститися. Джерело там, унизу. Побачиш печеру. Біля входу знайдеш смолоскип.

— Джерело сховане так глибоко? — запитала Маріка, не в силах угамувати наростаючу тривогу.

Їй доводилося бувати в підземеллях, і вона не мала бажання знову блукати темним лабіринтом.

Старий невдоволено скривився, ніби не звик до того, щоб його перебивали. А втім, цього разу він не збирався виговорювати своїй супутниці. Зараз важливішим за все було відіслати її до джерела.

— Ти не заблукаєш. Зате, тільки-но поп'єш із джерела, сили твої подвояться. Адже ти також утомилася, — виявив старик несподіване піклування.

— Я постараюсь обернутися швидше, — пообіцяла Маріка.

В очах старого промайнув хитрий хижий блиск, але вона не помітила цього.

Дівчина пошукала очима зручний спуск. Трохи віддалік схил був пологішим. Маріка ступила крок униз. Її вбрання явно не годилося для лазіння по горах. Вишукані туфельки на каблучках заковзали по глинистому ґрунту. Дівчина спробувала зупинитися, та довга спідниця плуталась під ногами, і вона ледве не впала. Дрібні камінці та грудки землі полетіли вниз, як у недавньому видінні.

Нарешті Маріці вдалось утримати рівновагу. Вона трохи постояла, щоб перепочити. Все її єство відмовлялося йти до джерела. Та як пояснити свою відмову? Тим, що їй наяву ввижаються кошмари? Старий подумає, що вона знущається над ним: пройти весь цей шлях тільки для того, аби сказати, що вона боїться спускатися. Вона не була боягузкою, тим паче безглуздо відступати перед надуманими страхами. Дівчина підтикала спідниці, як це роблять селянки, працюючи в полі, й рішуче рушила далі.

Місцями спуск був доволі пологим, а де-не-де доводилося рачкувати, чіпляючись за пучки трави та рідкі кущики. Маріка подолала половину шляху, коли знову посковзнулась. Цього разу вона не встояла, впала на спину, покотилася вниз і з усього розгону влетіла в старий кущ шипшини.

Він ріс вільно на родючому ґрунті, тому був не рівня своїм родичам, які тулилися в тіні дерев у лісі. Кущ вимахав вище людського зросту і був схожий на розлоге дерево. Гілля гіганта, завтовшки як великий палець, ошкірилося численними колючками. Невдоволений неочікуваним вторгненням, король шипшин впився колючками в голі руки нечестивиці, що порушила його спокій.

Скрикнувши від болю, Маріка спробувала підвестись, але зачепилася коміром плаття за гілку. Від невдалого падіння все тіло саднило й було ніколи думати про розірвані мережива. Дівчина рвонулась і звільнилася з полону.

Маріка розім'яла забиту спину й оглянула подряпини. Деякі з них кровоточили. Похід до джерела явно не вдався. Мало того, що в голову лізли всілякі страхи, ще й єдиний в усьому яру кущ, утиканий колючками, ніби навмисно став на її шляху. Дівчина оглянулася на шипшину і зблідла. На гілці теліпався порваний шнурок.

Оберега на місці не було. Мабуть, він зіскочив, коли вона виривалась із колючок. Поганий знак.

Маріка присіла навпочіпки і заходилася обмацувати траву в пошуках амулета. Скоро пальці натрапили на округлий камінець із дірочкою посередині. Маріка поривчасто притисла його до губів.

Відчувши на собі чужий погляд, дівчина підвела голову й побачила, як старий, схилившись над обривом, пильно стежить за кожним її рухом. У його цікавості не було нічого особливого, і все ж таки під цим поглядом Маріка відчула себе незатишно. Вона поспішно сунула оберіг за ліф і огляділась у пошуках печери.

Дівчина не відразу побачила лаз, який вів до джерела. Від чужих очей його надійно приховували зарості плюща та кручених паничів, мовби сама природа не бажала показувати вхід до джерела. Вкриті ліловими, рожевими та білими квітками батоги перепліталися між собою та звисали, мов куліси. Розсунувши їх, дівчина побачила отвір.

Тільки-но Маріка опинилася всередині, листя рослин зімкнулось. У напівтемряві дівчина намацала смолоскип і поряд із ним кресало. Старий був добре обізнаний.

«Мабуть, він сам не раз спускався сюди, — подумала Маріка. — Може, вода із джерела надає йому сили, адже він значно міцніший, аніж здається на перший погляд».

Смолоскип курів і потріскував. Не чекаючи, поки він розгориться на повну силу, Маріка рушила в глиб печери. Коридор був вузьким. Шовкова спідниця, торкаючись до слизьких стін, намокла. Стеля нависала так низько, що доводилось іти, зігнувшись у три погибелі. Повітря бракувало. Смолоскип горів погано, та через тісноту жар від нього був сильний.

Раніше Маріка не відчувала страху перед замкненим простором, але чомусь підземелля діяло на неї особливо гнітюче. Вона нутром відчувала небезпеку, і її все дужче охоплював страх. Дівчина марно вмовляла себе, що боятися нічого. Заблукати в одному-однісінькому коридорі неможливо. Та й старий, хоч яким би сердитим він був, не послав би її в печеру, якби це було небезпечно.

І все-таки внутрішній голос усе наполегливіше вимагав, аби вона повернулася нагору. Якби не обіцянка принести старому цілющу воду, вона б давно повернула назад.

Раптом полум'я смолоскипа захиталося, підкоряючись руху повітря попереду. Маріка прискорила крок. Підземний хід привів її до просторої печери. Від нерукотворної краси підземної зали в Маріки перехопило дух. Іззовні здавалося, що пагорб складається повністю з глини. Не можна було навіть припустити, що в його надрах таїться така розкіш.

Зверху та знизу, мов зуби невідомого чудовиська, шкірилися сталактити і сталагміти. Подекуди вони змикались, утворюючи химерні колони. Світло смолоскипа відбивалося на їх поверхні, мінячись. У міру того як Маріка рухалась уперед, у сталактитових колонах спалахували різнобарвні іскри, мовби десь у їх глибині дрімав живий вогонь.

Зачарована красою, Маріка повільно йшла між вигадливих стовпів, створених самою природою. Десь капала вода. Стук крапель лунко розносився по печері. Маріка пішла на звук і побачила озерце, утворене джерелом, яке било з-під землі. Нерукотворні колони, як сторожа, стояли навколо. Темна гладь води була схожа на дорогий атлас. Полиски від смолоскипа дрижали на її поверхні, мовби зграйка золотих рибок.

Маріка схилилася над джерелом, зачерпнула долонькою воду й піднесла до губів. Дівчину знов охопило погане передчуття. Їй захотілося скоріше втекти звідси, незважаючи на всю красу підземної зали. Маріка квапливо наповнила флягу, пристебнула її до пояса й поспішила геть.

Після розкоші печери коридор здавався особливо тісним і похмурим. Пройшовши зовсім небагато, дівчина вперлась у глуху стіну. Спантеличена, Маріка повернула назад і знову опинилася біля джерела. Тільки тепер вона помітила, що до печери веде ще один хід. Але й він закінчився глухим кутом.

Повернувшись до джерела втретє, Маріка обійшла підземелля й нарахувала дев'ять ходів, які зіркою розходилися від озера врізнобіч. Принаймні один із них мав би вести назовні. Украй заплутавшись, дівчина знайшла шматочок вапняку і почала хрестиком помічати, де вже побувала.

Маріка один за одним обходила підземні коридори, і кожний із них заводив її у глухий кут.

Старий нагорі напевно вже зачекався. Нарешті лишився останній необстежений хід. Дівчина поспішила туди, тішачись наперед, як вирветься з темряви на сонячне світло, та її очікувало страшенне потрясіння. Знову натрапивши на глуху стіну, дівчина не повірила своїм очам.

— Ні! Цього не може бути! Тут має бути вихід, адже я якось сюди зайшла! — у відчаї вигукнула вона.

Луна підхопила її голос і рознесла підземеллям. Маріка повернулася до ненависного озерця, яке, мов зачакловане, тримало її на невидимій прив'язі. Дівчина знову і знову досліджувала підземні коридори в марному сподіванні, що один із них все ж таки приведе її до виходу, схованому від сторонніх очей заростями кручених паничів. З кожним разом надія танула, аж поки Маріка остаточно зрозуміла: вона у пастці.

Вихід із печери невідомо яким чином зник. Утомлена і знічена, Маріка присіла біля джерела. Розкіш нерукотворної підземної зали вже не тішила полонянку. Вона згадала блакитне небо й гомін стрижів над головою.

Дівчина подумала про старого і стрепенулася. Напевно не дочекавшись її, незнайомець занепокоїться й покличе підмогу. Щоправда, невідомо, скільки часу на це піде. З красивою мрією про острів чарівників доводилося розпрощатись. А втім, головне — вибратися з ув'язнення. Навіть якщо мине кілька днів, перш ніж її знайдуть, причин падати у відчай не було. Нехай доведеться поголодувати, зате води тут було достатньо, до того ж не простої, а цілющої.

Маріка присіла біля джерела й зачерпнула води пригорщею. Варто їй було зробити кілька ковтків, як її зморив глибокий сон.

Глава 17

Закляття

Агрипа радів. Він спрямував посох на вхід до печери. З позолоченого набалдашника вирвався потужний потік енергії. Яскравими фіолетовими спалахами сяйнули блискавки. Бозна-звідки налетів сильний вітер. Він пригинав тоненькі деревця до землі та в люті рвав листя. Птахи з пронизливим писком у паніці металися над яром, готові захищати свій тихий, затишний маленький світ.

А на краю, мов демон зла, стояв Верховний Чародій. Сиве волосся та біла борода, мов клапті хмар, розвівалися на вітрі. Ніби громовержець, він метав із свого посоха блискавки. Почорнілі батоги колись квітучих кручених паничів мертво обвисли. Зате земля ніби ожила. Вона дихала й рухалася, мовби з її надр намагався вибратися назовні величезний дикий звір. Ось показалася горбкувата сіра спина величезного валуна. Камінь виростав із-під землі, зминаючи обгорілі рештки рослин і загороджуючи прохід до джерела. Нарешті він повністю закрив вхід до печери і завмер, як непохитний страж замурованої полонянки.

Агрипа у знемозі опустив посох. Роки брали своє. Зараз він особливо гостро відчував неминучу старість. Колись така вправа з посохом була для нього дріб'язковою забавою. Тепер же на неї пішли всі сили. На Верховного Чародія насунула страшенна втома. Тіло, що справно слугувало тисячу років, зносилось, а дух усе ще не здавався.

Агрипа підвів обличчя до неба, підставивши пергамент щік сонячним променям, і насолоджувався приємним теплом. Він уже забув, що на світі є такі прості радості. Влада була його відрадою і щастям. Лише їй він підпорядкував усе своє життя.

Чародія огорнув дивний стан — з одного боку, він почувався вичавленим як лимон, а з іншого — відчував могутність, якої не відав жоден володар. До нього нікому не вдавалося перехитрити долю. Історія знала випадки, коли за наказом царів вирізали тисячі немовлят, аби знищити одного, та саме цей один і виживав, щоби звершити пророковане. Тільки він, Агрипа, Верховний Чародій острова Гроз, зумів змінити пророкування. Він загнуздав долю. Давню таємницю, яку він зберігав сотні років, поховано навіки. Влада не дістанеться дівчині.

Але кому передати кермо влади? Азару? Той недостатньо сильний. Усім старанням йому не спокутувати відсутність природного дару. Було 6 вельми необачно віддати владу до рук нетямущого молодика. Саме тепер, коли кінець був так близько, Агрипа як ніколи відчував жадобу жити й повелівати. Невже він, наймогутніший із усіх магів, які жили на землі, мусить піти й поступитися місцем хлопчакові? Він міцніше стиснув пальці, що тримали посох.

Агрипа на прощання подивився на брилу, що виросла з-під землі. На камені лежало таке сильне закляття, що легше зсунути з місця гору. Ніхто й не здогадався б, що ще недавно там був вхід до печери. Минуть роки, і люди складуть легенди про те, як Великий Агрипа перехитрив могутню чарівницю й ув'язнив її у Вересовому пагорбі. Магові хотілось би дожити до того часу, щоб послухати оповіді про свої подвиги, але, на жаль, його життя невблаганно добігало кінця.

«Невже нічого не можна вдіяти?» — з досадою подумав Агрипа, стукнув посохом об землю і зник.

Азар уже години дві сидів над книгами з магії, та навчання не лізло в голову. Всі думки юнака були зайняті чорноволосою дівчиною, яка знову внесла в його життя сум'яття і хвилювання. Азар не міг розібратись у власних почуттях. Згідно з логікою, він мусив би радіти тому, що суперниця не потрапить на острів. Але всупереч здоровому глузду він хотів її побачити знову. Юна чарівниця притягувала його, і в той же час він ненавидів її за те, що вона порушила його спокій.

Відтоді, як вона зникла, Азар постійно думав про далекий світ людей, у якому діти були звичайним явищем. Він заздрив Маріці, тому що вона могла вільно спілкуватися зі своїми ровесниками, а йому доводилося жити в оточенні ветхих дідів. Він ненавидів маленьку чарівницю за всі радості, якими наділило її життя і яких його було позбавлено.

Він погано спав. Уночі його переслідував один і той же сон. Йому снилась їхня перша зустріч на березі, й у вухах бринів її заливчастий сміх. Його серце билось у радісному хвилюванні, та вона втікала від нього. Він кидався слідом, благаючи її залишитись, але дівчина щоразу зникала. Азар прокидався в поганому гуморі не тому, що не зумів наздогнати її, а тому, що принизився й кинувся навздогін. Він ненавидів її за те, що вона, мов сирена, зачарувала його, заволоділа не тільки його думками, але й снами.

Він тисячу разів уявляв, як зустріне її, та знову й знову прокручував подумки їхню розмову.

Із забуття юнака повернув голос учителя.

— Займаєшся?

— Так, повторюю закляття вогню для першого випробування, — поспішно відповів Азар, схоплюючись з місця.

Знаючи проникливість учителя, юнак очікував, що той відчитуватиме його за недбайливість, але Агрипа був такий захоплений своєю недавньою перемогою, що навіть не помітив, що книгу розкрито зовсім на іншому параграфі. Азар відразу зрозумів: сталося щось значне. Вчитель зазвичай викликав Азара до себе й не опускався до того, щоб відвідувати келію учня.

Агрипа сів на єдиний стілець, услужливо підставлений Азаром, і запитав:

— Ця юрба йолопів, які називають себе магами, чекає повернення нової Обраниці?

— Так. Говорять, що вона прибуде не сама.

— Знаю, із блазнем, який намислив себе чародієм. Ніби острів Гроз — це прохідний двір. Швидко ж переметнулися мої колишні побратими. Ламають шапки перед новою владою. Та боюсь, їх очікує розчарування. Вона не з'явиться тут ніколи, — сказав Агрипа, зробивши наголос на останньому слові.

— Але Зосим каже, що її правління визначене долею й ніщо не може їй завадити, — дивуючись власній сміливості, мовив Азар.

— Окрім мене. Я зробив це! Я змінив приречення зірок! — гордий власною могутністю, мовив Агрипа й подумав, як несправедливо влаштований світ. Він здійснив величний подвиг, змінив хід історії, та замість того щоби тішитися загальним захопленням, змушений хвастатися перед нікчемним хлопчиськом.

— Пам'ятаєш, я показував тобі Вересовий пагорб? — запитав він і, не очікуючи відповіді, додав: — Тепер вона спить там вічним сном.

— Хіба вона не безсмертна? — здивувався Азар.

— Я й не сказав, що вона померла. Я сказав: вона спить. Пам'ятаєш легенду про чарівника Мерліна, якого обманом ув'язнили в пагорбі? Та ж сама участь спіткала нашу юну вискочку, їй ніколи не вибратись із підземелля. Навіть найсильнішим магам не під силу зсередини зламати захист, накладений іззовні. Та я вчинив милосердно. Самозванка не страждає. Вона проспить тисячу років і не помітить плину часу.

Азар мовчав. Значить, він усе-таки не побачить чорноволосу дівчину. Давно заготовлені фрази можна забути. Життя мало-помалу повернеться у звичну колію, йому нічого більше очікувати.

Агрипа пильно придивився до свого учня.

— Хіба ти не радий? — суворо запитав він.

— Радий, учителю, але… — Азар замовк, не знаючи, чи варто висловлювати вголос те, що давно мучило його.

— Говори, — наказав Верховний Чародій.

— Я не знаю, чи зумію пройти випробування. Я боюсь.

Агрипа й сам сумнівався, що Азару вдасться пройти вогонь і воду та лишитися живим. На жаль, старанність не замінювала природного дару. Хлопчисько занадто слабкий, аби втримати в своїх руках посох влади. І тут Агрипу, мов удар блискавки, пронизала думка, що всяку слабкість можна обернути на силу. В його голові зародився план, поки ще непевний і нечіткий, але в нього було достатньо часу, щоб обдумати його, а потім утілити в життя.

— Не бійся. Ти пройдеш випробування. Покладись на мене, — пообіцяв Верховний Чародій, і його губи скривилися в посмішці.

Глава 18

Прошко й Азар

Напередодні відплиття на острів Гроз Прошко зайшов до Маріки. У замку Агнеси його зустріли холодно. Герцогиня не знайшла часу його прийняти. Прошкові повідомили, що Маріка поїхала до приватної школи, але не дали ні адреси, ні пояснень. Залишалося сподіватись, що дівчина втече і з'явиться до закруту ріки у призначений час.

Прошко прийшов на умовлене місце завчасно. Було ще зовсім темно. Напередодні він кілька разів намагався скористатися своїм даром ясновидця, аби хоч щось дізнатися про Маріку, та безуспішно. Щоразу, коли він намагався викликати її образ, перед очима виникала суцільна чорнота, як у підземеллі. Зрештою він облишив безплідні спроби.

Прошко сидів на березі й дивився на темну ріку. Невідомо, чого він чекав більше: появи човна чи Маріки.

На сході посвітлішало. Сіре безрадісне небо поступово почало наливатися червоною барвою. Човна все ще не було. Безмежним рожевим океаном неба поволі пливли хмари. Світало. Ось уже над лісом показався краєчок сонця, а човен так і не з'явився.

Прошко був у відчаї. Все летіло шкереберть. Спершу його розлучили з Марікою, а тепер подорож на острів опинилася під загрозою. Досі Прошко вважав, що чарівники можуть усе. Чому ж маги виявилися безсилими й не зуміли прислати човна?

Щоб відійти від сумних думок, Прошко задивився на хмари. Він знову подумав про Маріку.

В обрисах хмар вона вміла розгледіти дивовижний світ. У кожній хмарі бачила щось своє. Вона і його навчила цієї гри. Знічев'я він узявся розглядати білих мандрівників, які пливли по небу. Взяти хоча б величезну хмару, що нависла просто над рікою. Їй-Богу вітрильник! І тут раптово до хлопчини дійшов сенс слів посланця острова: «Простому смертному човна не розгледіти, слід дивитися не очима, а душею».

Сонце майже відірвалося від обрію. Прошко квапливо промовив:

Чудо-човен, стань моїм.

Відвези за сім морів.

Я притулок там знайду,

Де мене давно вже ждуть.

Одразу хмара опустилася на воду й перетворилася на справжній човен. Він погойдувався на хвилях, але по мірі того, як сонячний диск підіймався все вище, він ставав прозорішим, мовби танув на очах.

Прошко кинувся в воду і щосили погріб до човна. Одяг намок і тягнув на дно. Рюкзак на спині заважав пливти. Розумнішим за все було б скинути його, та хазяйновитий Прошко не звик розкидатися добром. Він із останніх сил підплив до вітрильника і схопився за спущену з борту мотузяну драбину.

Прошко зробив відчайдушний ривок і підтягнувся на перекладині драбини. Віддихуючись, він почав дертися нагору. Хлопчина й не помітив, як вітрильник знявся ввись. Глянувши на землю, що швидко віддалялася, Прошко мертвою хваткою вчепився в борт.

Чарівний човен під усіма вітрилами мчав серед хмар. Повз нього пролітали птахи. Внизу, як на долоні, виднілися квадратики будинків і ниточки доріг.

Прошко, як зачарований, дивився на земні простори, аж поки очі його почали злипатися. Хлопчина не помітив, як задрімав.

Прокинувся він від легкого поштовху. Човен зник. Він лежав на піску, а над ним височіли три незнайомці в довгих білих балахонах. Прошко підхопився, здивовано витріщив очі. Одного з чародіїв він уже знав. Це був Зосим. Другий був рожевощокий товстун, чиє пухке тіло гойдалося при кожному русі. Третій — маленький і в'юнкий — ні на мить не лишався на місці.

— А де дівчина?! — першим запитав він.

— Вона… Її терміново відіслали до приватної школи. Ми навіть не встигли попрощатися, — плутано пояснив Прошко.

Чародії перезирнулись.

— Справа повертає на серйозне, — задумливо мовив Зосим.

— Вітаю, ми черговий раз сіли в калюжу, — сказав уїдливо в'юнкий.

Вони не звертали на Прошка ні найменшої уваги. Стурбований такою зустріччю, хлопець мовчки переводив погляд з одного чоловіка на іншого, намагаючись зрозуміти, що все це значить.

Нарешті Зосим згадав про хлопця і сказав:

— Ми забули про нашого гостя. Знайомся, це твої майбутні наставники, брат Саватій і брат Гурій. Вони навчатимуть тебе чарівництва. Ходімо, я покажу тобі, де ти житимеш. Келії учнів прості, але доволі затишні.

— А багато тут учнів? — пожвавився Прошко.

— Один. Ти з ним іще познайомишся.

Зосим провів Прошка до будинку, де йому належало жити. Кімната й справді була схожа на келію. В ній стояло вузьке ліжко, стіл та один-однісінький стілець. Замість шафи на стіні біля дверей було прибито вішалку. Прошкові нове житло сподобалося. Йому було не звикати до простої обстановки. Він заходився діловито розбирати свій рюкзак.

— Значить, ти хочеш учитися магії? — почув він молодий голос.

На порозі стояв темноволосий юнак. Його пряме блискуче волосся, перетягнуте на лобі шкіряним ремінцем, спускалося до плечей. Хлопець мав таку атлетичну статуру, що Прошкові стало заздрісно.

— Привіт. Мене Прошком звати. А ти тут також в учнях ходиш? — по-простецьки звернувся він до незнайомця.

— Моє ім'я Азар. Мій наставник — Верховний Чародій, — мовив юнак, зверхньо дивлячись на гостя.

— А ти давно тут?

— Чотирнадцять років.

— Ух ти! — Прошко навіть присвиснув. — А скільки ж тобі?

— Чотирнадцять.

— Ти на вигляд старший. І як же батьки зважилися тебе віддати?

— Так звеліли зірки. Я — Обранець.

— Та ну? А ти можеш розпалити вогонь без кресала?

— Навіщо?

— Просто так.

Азар клацнув пальцями, і в нього на долоні відразу виникло полум'я.

— Оце так! Ну ти справжній чарівник, — із щирим захопленням мовив Прошко.

Азара здивувало захоплення хлопчини. Він майже з народження жив на острові й багато з того, що люди сприймали як чудеса, вважав звичайнісінькою справою.

— А я мрію стать чародієм або хоча б придворним астрологом, — зізнався Прошко.

— Придворним астрологом? — перепитав юнак.

— Ага. Складати гороскопи, передбачення

і все таке…

Азар не зміг приховати посмішки. Він навіть не припускав, що хтось може мріяти про такі дрібниці. Тим часом Прошко вів далі:

— Правда, дід мене спочатку нізащо не відпускав, казав, що це все дурощі, та потім відм'якнув.

До речі, хочеш домашнього сала? Дід у мене по салу мастак, — Прошко дістав із рюкзака загорнутий у ганчірку шматок сала та окраєць хліба.

— Що це? — запитав Азар, указуючи на сало.

— Ти що, ніколи сала не їв? Може, ти їси тільки яловичину?

— Що таке яловичина?

— Яловичина — це корова, а сало — свинина, тобто свиня.

— Ти харчуєшся падлом? — скривився Азар.

— Ніяке це не падло. Дід сам порося вигодував і заколов. М'ясо чисте, свіже.

— Убитих їсти не можна, — похитав головою Азар.

— Ти просто як Маріка. Вона також м'яса в рот не бере. Навіть рибу й ту не їсть. Шкода, що вона не приїхала.

— Маріка, — повторив Азар, ніби пробуючи слово на смак. — Розкажи мені про неї.

— Ну, вона дуже красива. Якщо причепуриться, то просто аж дух перехоплює. Та вона цього не полюбляє. Вона взагалі не така, як інші дівчата. Очима не пряде й не пліткує як попало. Ні, в ній цього немає. У неї що на умі, те й на язиці. А як вона сміється!

Азар пам'ятав, як вона сміється. Його знову пронизало гостре бажання побачити чорноволосу дівчину, хоча тепер вона виросла й напевно змінилась.

— Я б усе віддав, щоб вона була моєю дівчиною, — щиро мовив Прошко.

— Що значить «твоєю дівчиною»? Рабинею?

— Ні, ти що! Дівчині, навпаки, треба дарувати солодощі та квіти.

— Навіщо?

— Щоб вона захотіла з тобою гуляти.

— Не розумію.

Настав час дивуватися Прошкові.

— Слухай, ти он який красень. Невже в тебе ніколи не було дівчинки?

— На острові немає дівчат.

— Як? Зовсім? Ну якби вона тут з'явилася, ти б у неї відразу закохався.

— Що значить «закохався»?

— Ну ти даєш! Не знаєш, як люди закохуються? Це коли весь час про когось думаєш, навіть уві сні бачиш. І завжди хочеш бути поруч із цією людиною.

Азар ледве помітно здригнувся.

— Ти її любиш? — запитав він у Прошка.

— Маріку не можна не любити. Вона така весела і добра, тільки дуже нещасна, — зробив висновок Прошко.

— Вона нещасна? Чому? Чого їй бракує? — здивувався Азар.

Він-то завжди вважав, що в юної чарівниці щастя б'є через край.

— Скажи, якщо пташку посадити в клітку, напувати джерельною водою й годувати відбірним зерном, буде вона щасливою?

— Пташку не можна тримати в клітці. Їй потрібна воля.

— Ось і Маріці також. Знаєш, її відіслали до школи, але я гадаю, вона там не залишиться. Вона однаково втече, — висловив переконання Прошко.

Азар промовчав. Він знав, що чорноволоса дівчина нікуди не втече. Верховний Чародій про це подбав. Але Азар і сам не розумів, чи радий цьому.

Глава 19

Воля

Час у печері мовби зупинився. Тут панувала непроглядна темінь і глибока, наче ватна, тиша. Тільки зрідка крапля, що зірвалася зі зводу, порушувала вічну безмовність. Але навіть цей слабкий звук здавався оглушливо гучним.

Біля маленького круглого озерця просто на камінні лежала дівчина. Відтоді, як її зморив сон, вона не поворушилась і не поміняла пози. Здавалося, вона навіть не дихає. Та якби хто приклав вухо до її грудей, то уловив би биття серця, настільки слабке й нечасте, що іноді виникало відчуття, буцім воно зупинилось.

Несподівано в печері виник протяг, а потім вітер, набравши силу, закружляв між сталактитових стовпів і так само раптово, як почався, стих. Невидимі в темряві руки торкнулися дівчини, намацали крізь тканину плаття на грудях дармовис. Хтось вдоволено гмукнув. На мить чіпкі пальці затрималися на кулоні, а потім невидимка підніс до лиця дівчини флакон і скрадливий жіночий голос скомандував:

— Сон не вічний. Пробудись!

Маріці в ніс ударив різкий, їдкий запах. Вона скривилась і чхнула. Повіки дівчини здригнулися. Вона прокинулась і розкрила очі, але нічого не побачила. Її оточувала непроглядна темінь. Маріка не відразу згадала, що перебуває в' підземеллі. Вона підвелася. Затерпле тіло пронизали тисячі гострих голок. Судячи з того, як заніміли її руки й ноги, вона спала досить довго. Та й смолоскип устиг погаснути.

Поруч хтось дихав.

— Хто тут? — злякано запитала Маріка.

— Твоя доля, Коли б не я, спати тобі вічним сном. А так усього-то три місяці подрімала, — хихикнули у відповідь.

— Скільки?! Три місяці?! Це жарт?

— Нічого собі жартик. Надворі осінь. Якби не я, лишатися б тобі вічною полонянкою Вересового пагорба. Пам'ятай мою доброту.

— А як же старий? Хіба не він тебе прислав? — поцікавилася дівчина.

— Прислав? Та він навмисно заманив тебе в пастку.

— Але чому?

— Щоб тримати подалі від острова Гроз.

Відповідь стурбувала Маріку. Яке до неї діло незнайомому дідові? Коли Агнеса піднялася проти її від'їзду на острів — це ще можна було зрозуміти. Тій головне — дотриматися правил пристойності, щоб у вищому товаристві не ходили чутки, буцім названа дочка від неї втекла. Та з якої ради незнайомець узяв такий гріх на душу?

І тут Маріку осяяло: напевно це підступи Агнеси. Недаремно подейкували, що колись герцогиня спілкувалась із потойбічними силами. А може, старий і не людина зовсім? Що коли і цього разу Агнеса удалася до чаклунства і лиш про людські очі відправила її до школи? Після того, як герцогиня підступно підсипала їй снодійне, ця думка не здавалася дівчині блюзнірською. Все пояснювалося так просто і так жахливо!

— Чому люди бувають такі жорстокі? — мимоволі вирвалось у Маріки.

— Це запитання не до мене. І, до речі, щодо жорстокості. Якщо дізнаються, що я тебе визволила, мені не минути лиха. Так що, цінуй мої старання, — вела далі незнайомка.

— Спасибі,— сказала Маріка.

— Я спасибі не їм.

— Я б із радістю віддячила тобі, але в мене нічого немає.

— Хтозна, може, що і знайдеться. Приміром, дрібничка, що висить у тебе на грудях.

— Звідки ти про це знаєш? Ти мене обшукувала? — обурилася дівчина.

— Ну і що з того? Це зайвий раз доводить мою чесність. Я могла б зняти дрібничку, поки ти спала, — і тю-тю. Шукай вітра в полі. А я чин по чину пропоную непогану угоду. Я тобі подарую волю, а прошу всього-то дурничку, іграшку, про яку навіть говорити совісно. Тьху! — презирливо сплюнула незнайомка.

— Це правда. Воля коштує дорожче. Я згодна, та спершу я хочу на тебе подивитися. Чому ми розмовляємо в темряві? Хіба ти не взяла світильника?

— Краще тобі мене не бачити. Боюся, тобі не сподобається мій вигляд. Недаремно кажуть, по одежі стрічають, — відповіла співбесідниця. — Давай-но краще обіцяне, і я допоможу тобі звідси вибратися.

— Та ні. Спершу покажись. Мені однаково, який у тебе вигляд.

— Гаразд, але присягнись, що дотримаєш слова і віддаси те, що висить у тебе на грудях.

— Присягаюсь, ти отримаєш це.

— Ну от і славненько! Вважатимемо, що домовились.

Ґнотик смолоскипа ледве зажеврів, але спочатку навіть слабкий вогонь показався Маріці занадто яскравим. Мало-помалу очі дівчини звикли до світла, і вона розгледіла тендітну метку бабусенцію. Щось у її вдачі здавалося смутно знайомим. «Кого ж вона мені нагадує?» — болісно намагалася згадати Маріка. Старомодний очіпок. Витягнуте обличчя з довгим носом, який раз у раз посмикувався, наче його хазяйка постійно до чогось принюхувалась.

Раптом Маріка скрикнула й відсахнулася. Перед нею стояв не хто інший, як Знахарка з Лисячої нори.

— Це ти, стара відьмо! — обурено вигукнула Маріка.

Ніхто не завдав їй стільки лих і нещасть, як ця підступна баба.

— Ну от, а обіцяла пам'ятати мою доброту, — жартома покартала дівчину Знахарка.

— Доброту? Та я ні від кого не бачила стільки зла!

— А оце даремно. Хто старе поминає — той щастя не має. Може, я розкаююся, тому і прийшла тебе врятувати. Чому б нам не забути колишні чвари? Я ж допомагаю тобі, можна сказати, не заради користі. Що значить дріб'язковий дармовис? Я, можна сказати, ризикую через тебе своїм чесним ім'ям.

— Знаю я твоє чесне ім'я. Умишляєш зле і ще вимагаєш платою за послуги душу.

— От бачиш! А з тебе б я ніколи не посміла вимагати нічого подібного.

— Чого це ти така добренька?

— По дружбі. Чесне слово. Кажу ж тобі, розкаялась.

— Щось не віриться, що в тобі заговорила совість.

Маріка мала рацію. Знахарку привело до печери не розкаяння, а страх. Тільки-но відьма дізналася про те, що безрідна циганка — могутня чарівниця, вона відразу зметикувала, що скочила на слизьке. Знахарка завдала юній чародійці занадто багато лих і побоювалась, що та пригадає їй усі гріхи.

Відверто кажучи, відьма не горіла бажанням визволяти Маріку з полону, та за картами виходило, що Верховний Чародій зовсім старий і при владі довго не протримається. Знахарка ворожила на кавовій гущі, на бобах, на зернах, на воску, на папері, на дзеркалах і на воронячому пір'ї. Скрізь виходило одне — майбутнє за юною чарівницею. Хоч як гидко це було Знахарці, а треба було підлеститися до дівчини.

Прикинув так і сяк, Знахарка вирішила, що як не крути, а доведеться звільнити Маріку з полону, інакше з нею ні за що не помиритися. До того ж можна було і ще одну вигоду мати — дістати знак влади. Непоказний камінець із дірочкою посередині таїв у собі неабияку силу, та от же ж яка заковика: його не можна було ні відняти, ні вкрасти. Власник амулета міг розлучитися з ним тільки із власної волі. У відьми так і свербіли руки роздобути жадану річ.

— Думай, як хочеш, але договір дорожчий за гроші. Віддай те, що мені належить, — смиренно мовила Знахарка.

— Я присяглася, що віддам обіцяне, але тільки після того, як опинюся на волі.

— Ти що ж, мені не віриш? — обурилась баба.

— Ані на гріш.

— Отак завжди, — нещиро зітхнула Знахарка й тут же хихикнула: — Може, і правильно. Часом важко встояти перед спокусою. Але ти ж не обманеш стареньку?

— Не суди по собі,— відрізала Маріка.

— Годі злитися. Я просто так запитала, для вірності. До речі, я хотіла попрохати тебе ще про одну послугу, — єлейним голосом мовила відьма.

— Чого тобі ще треба? — насторожилася Маріка.

— Та суща дрібниця. Обіцяй, що забудеш про наші сварки. З ким не буває.

— Мене з твоєї ласки ледве не спалили заживо!

— Не можна ж бути такою злопам'ятною! Зате я тепер дарую тобі життя. Так що ми квиті. Ну що? Мир?

— Гаразд, але й ти обіцяй облишити умишляти зле.

— Та невже ж я посмію тобі нашкодити? Вік твою доброту пам'ятатиму! — щиро пообіцяла стара.

Хитра Знахарка розуміла, що таку сильну чарівницю, як Маріка, краще мати в друзях. Вона підсіла до дівчини і змовницьки зашепотіла:

— Зсередини пагорб ні за що не відкрити, хоч сто років старайся. Та на всяку отруту є протиотрута, а на всяке закляття — інше. Щоправда, тебе ув'язнив тут дуже могутній чародій. Мені з ним не змагатися.

— Не крути. Прямо кажи: можеш знайти вихід чи ні?

— Куди мені? Я всього лиш дрібнота.

— Так що ж ти мені голову морочиш, якщо не можеш мене звідси визволити?

— А оце мені якраз під силу. Заклинанням своїм я проробила маленьку лазівку з протилежного боку пагорба. Пробач, тобі доведеться вилазити, мов кроту: брудно та незручно. А тепер мені пора. Чекай, я подам знак. І не здумай пити воду з джерела, а то, не приведи боже, знову заснеш, — суворо наказала Знахарка.

Підсмикавши поли спідниці, відьма вихром завертілася на місці. По підземеллю пронісся протяг, а коли все стихло, її і слід простиг.

Час рухався, як сонний равлик. Маріці не сиділося на місці. Вона тинялася по печері, розглядаючи химерні колони сталактитів. У голові роїлася тисяча запитань, і головне — що привело сюди стару відьму? Дівчина не мала сумніву, що Знахарка допоможе їй вибратися на волю, та в безкорисливість старої вона не вірила. Відьма була відомим ловцем людських душ, і плата, яку вона призначила, здавалася мізерною.

Минуло не менше години, а стара все не поверталася. Смолоскип догоряв. Вогник зіщулився й потьмянів. Маріка вже стала думати, що стара її обманула, як раптом почула під ногами шурхіт і писк. Придивившись, вона побачила зграйку мишей. Будь-яка дівчина на її місці здійняла б вереск, але Маріка не злякалась, а навіть зраділа такому сусідству. Її завжди дивувало, чого люди бояться крихітних сірих звірків. Дівчина нагнулась, аби ліпше розгледіти нових знайомих, і побачила, що миші поводяться доволі дивно. Вишикувавшись у колону — голова до хвоста, — вони попрямували в глиб печери.

Заради цікавості Маріка пішла слідом. При тьмяному світлі смолоскипа дівчина ледве розрізняла своїх провідників на долівці. Раптом миші зникли, як крізь землю провалилися. Маріка присіла навпочіпки і тут помітила у стіні вузьку щілину. Звідти на мить показалася вусата мордочка, пискнула, буцім підганяючи дівчину, і знову зникла в чорноті.

Маріка збентежено схилилася над лазом, таким вузьким, що пролізти в нього могла б тільки дитина. Дівчина ризикувала застряти там намертво. Та з іншого боку, в неї не було вибору. Ґнотик смолоскипа вже ледве тлів. Маріка лягла на живіт і по-пластунськи поповзла вперед.

Іноді їй здавалося, що рухатися далі неможливо. Вона скребла землю нігтями, щоб хоч трохи розширити вузький лаз, і вперто протискувалася до виходу. В голові паморочилося від духоти. Піт заливав очі, а кінця і краю все не було. Зовсім знесилившись, дівчина зупинилась, але тут же почула знайомий писк. Її лиця торкнулися крихітні лапки. Миші ніби понукували полонянку продовжувати путь. І Маріка поповзла знову.

Вона втратила лік часу. Щоразу, коли вона зупинялася, сірі друзі підбадьорювали її. Нарешті попереду замріло світло. Маріка з останніх сил протиснула назовні голову та плечі й знепритомніла. Знахарка витягла її з лазу, посадила, прихиливши до дерева, і привела до тями.

Зранена і розкуйовджена, дівчина була не схожа на саму себе. Волосся брудним клоччям падало на забруднене землею лице. Сукня перетворилася на лахміття. Навіть жебрачки на вулиці й ті мали охайніший вигляд.

— Так, це була не розважальна прогулянка, — поцокала язиком Знахарка й додала: — Але все-таки вдалося! Хіба я не молодець? А тепер давай обіцяне.

У нетерпінні потираючи долоні, відьма пританцьовувала навколо дівчини. Мало-помалу Маріка опанувала себе. Вона зняла з шиї ланцюжок і простягла медальйон Знахарці. Стара схопила річ чіпкими пальцями й оніміла від обурення. Замість безцінного знака влади в неї на долоні лежала золота дрібничка.

— Це що?! — вигукнула вона.

— Медальйон. Ти ж сама просила його. Інших цінностей у мене немає.

— Як? Хіба ти більше нічого не носила на своїй шийці? — недовірливо запитала Знахарка.

Маріка згадала про камінець, який сховала під ліф.

— Іще в мене був оберіг.

— Де він? Ти ж нікому його не віддала? — не стримавши емоцій, вигукнула відьма.

— Ні, в нього обірвався шнурок.

— Так тому й бути, я візьму його замість медальйона.

— Навіщо тобі мій оберіг? — насторожилась Маріка.

— Та так. По доброті душевній пропоную обмін. Медальйон золотий, роботи тонкої. Коштує дорого. А що оберіг? Камінь — він і є камінь.

— Ні. Мені оберіг дорожчий. До того ж я віддала тобі те, що обіцяла, — сказала Маріка.

Відьма в безсиллі заскрипіла зубами. Це ж треба так пошитися в дурні: отримати замість безцінного амулета просту дрібничку! Та за домовленістю все виходило правильно. Назад п'ятами не підеш.

Відьма випадково натиснула на пружинку. Медальйон розкрився, і вона побачила портрет. Як і Маріка, Знахарка обізналася, батько здався їй сином. Із Глібом у неї були пов'язані найнеприємніші спогади. Відьма скоріше погодилась би з'їсти власне помело, ніж зберігати в себе ненависне зображення. Вона хотіла було жбурнути золоту дрібничку подалі, та вчасно спохватилась і простягнула медальйон Маріці.

— Бери. Мабуть, шкода розставатися зі своїм красенем.

Маріка з подивом глянула на Знахарку. Така щедрість була не властива відьмі. Стара явно щось замислила.

— Але ж ми домовились, — нагадала Маріка.

— То що з того! Дають — бери, б'ють — тікай.

— І ти нічого не просиш взамін?

«Я б і попросила, так ти ж не даси», — із сумом подумала Знахарка, а вголос сказала:

— Нічого. Безкорислива я. Без-ко-ри-слива, — промовила вона по складах, нервово засміялася, спересердя сплюнула і зникла.

«Дивна вона якась», — подумала Маріка, підібрала медальйон і знову повісила його на шию.

Залишившись на самоті, дівчина огляділась. Судячи з того, що крон дерев уже торкнулася жовтизна, стара не збрехала. За час її ув'язнення минув не один місяць. Після задушливої темряви підземелля Маріка насолоджувалася лагідним осіннім сонцем і трепетом легкого вітерцю, їй було нікуди поспішати. Її ніхто не чекав. Зрада Агнеси відрізала шлях додому. В цілому світі було лиш одне місце, куди вона хотіла б потрапити, — таємничий і чарівний острів. Але де його шукати? Він був таким же недосяжним, як рожева мрія.

Маріка не відала, що всі дороги ведуть її на острів Гроз.

Глава 20

Дopoгa до моря

Маріка поселилася в лісі. Тут їй було затишніше, ніж у палаці герцогині Агнеси. Люди цуралися дикунки, зате ліс прихистив утікачку та щедро ділився з нею своїми дарами. Осінньої пори прогодуватися було неважко. Поки не настали холоди, дівчина збирала горіхи та сушила гриби, готуючи запаси на зиму. Її не обтяжувала самотність. Значно більше Маріку турбувала майбутня зима.

Удень іще пригрівало сонце, та вночі траплялися заморозки. Щоб хоч трохи зігрітися, Маріка заривалася в сухе листя, та воно слугувало жалюгідною ковдрою. Усю ніч дівчина мерзла і вранці прокидалася, тремтячи від холоду. Кочуючи з місця на місце, вона цілі дні блукала в пошуках печери або покинутого ведмежого барлогу, щоб знайти собі житло, та нічого підходящого не було.

Маріка облаштувала собі тимчасове пристановище в колишньому лігвищі вепра під крислатою віковою ялиною. Дівчина вистелила землю ялиновим гіллям і листям. Зверху низькою запоною нависали кошлаті віти, вкриваючи її від дощу та вітру. Поки було тепло, ця подоба житла вірно слугувала Маріці, та гостинна ялина не могла захистити від пронизливої холодної сирості. Дівчина розуміла: щойно зарядить осіння мжичка, матрац із листя промокне наскрізь і тоді вона позбудеться останнього притулку.

Маріка вирішила прибитися до людей. Одного разу вона вийшла до сільця, сподіваючись знайти роботу і дах, аби перезимувати. Але, дивлячись на її лахміття, всі гнали старчиху геть від воріт. Вона була самотня в цілому світі. Ще півроку тому Маріка жила в розкоші та бувала в королівському палаці, а тепер вона стала безрідною бродяжкою, яку ніхто не пускав на поріг.

Якось одна жаліслива господиня сунула Маріці кусень хліба. Дівчина хотіла відробити частування, та жінка тільки махнула рукою й зачинила двері в неї перед носом. Від того дня Маріка обходила поселення стороною. Навіть живучи в таборі, вона заробляла танцями, але ніколи не просила милостиню. Їй було нестерпно, що люди бачать у ній жебрачку.

Холоди були не за горами, і дівчина вирішила податися на південь. Теплі краї вабили її не тільки м'яким кліматом. Десь там лежало загадкове море з чудесним островом Гроз. Маріка часто думала про Прошка. Чи навчився він премудростей чародійства? Чи живе на острові, чи вже повернувся додому?

Дорога вела Маріку все далі від рідного краю. Сонце слугувало їй компасом, а ліс давав пристановище на ніч. Вона мандрувала порожнем. У неї не було нічого, крім шкіряної фляги, яку дав їй підступний дід. Флягу досі наповнювала вода з джерела. Спочатку дівчина збиралася вилити її, але потім передумала, вирішивши, що сонне зілля може знадобитися.

Якось увечері Маріка почула кінське іржання та неясні голоси. Вона так давно не бачила людей, що їй захотілося хоч би здалеку подивитися, хто забрів у такі нетрі. Дівчина тихенько підкралася, ховаючись за кущами, і побачила на галявині чотирьох чоловіків. Вони зупинилися на привал. Розкинувшись на траві, мандрівники трапезували. Неподалік паслися стриножені коні.

Добротний одяг незнайомців видавав у них людей не бідних. На розбійників вони не були схожі. Чоловіки жадібно, із задоволенням їли і раз по раз прикладалися до фляги. Вони згадували випадки із життя, які, на їхню думку, були прекумедно смішними, та голосно реготали. Маріці не сподобались їхні брутальні жарти. Вона збиралася непомітно вислизнути, але тут хтось міцно схопив її ззаду за лікті. Дівчина скрикнула від несподіванки.

— Іваре, що в тебе там? — донеслося з боку бенкетників.

— Ідіть сюди. Здається, я піймав якесь чудовисько, — крикнув той, кого називали Іваром, і витягнув Маріку на галявину.

— І справді опудало. Звідкіля ти така взялася? Ти хоч говорити вмієш? — поцікавився товстун із круглим, наче бурдюк, животом.

— Мордочка в неї нічого, — зауважив вилицюватий чоловік із мужнім засмаглим обличчям.

— Де ти побачив мордочку, Камо? Вона ж брудна, як чума. Хоча… — задумливо мовив Івар.

Він безцеремонно схопив Маріку за підборіддя, мов коняку, коли в неї розглядають зуби.

— Не смій чіпати мене своїми лапами! — крикнула Маріка, різко відштовхнувши його руку.

— Дикунка заговорила! — вигукнув Івар.

— Може, я й дикунка, але я не чіпляюся до чужих людей.

— Облиш її, Іваре, — осадив приятеля Камо і звернувся до дівчини: — Хочеш їсти?

Маріка завагалась. У неї в роті вже давно не було ні крихти хліба, і їй хотілося знову відчути давно забутий смак. Помітивши її швидкий погляд, чоловік відломив хліб, поклав зверху шматок м'яса і простягнув дівчині.

— Ні, м'яса не треба, — похитала вона головою.

Прийнявши хліб, Маріка з насолодою відкусила. Окраєць злегка зачерствів, але дівчині здавалося, що вона ніколи не їла нічого смачнішого.

— Зголодніла? — усміхнувся Камо. — Їж, не поспішай. Ніхто не відніме.

Маріка знітилась, адже виявила перед незнайомцями свою слабкість, і почала їсти, повільно пережовуючи кожний шматочок, як її навчала гувернантка.

— Ти де живеш? — запитав Камо.

— Там, — Маріка невизначено махнула в бік лісу.

— Але ж там немає ніякого поселення.

До розмови приєднався Івар:

— Вона має такий вигляд, ніби ночує, де доведеться. Напевно бродяжить.

— Якщо так, то ми можемо взяти тебе з собою, — запропонував Камо.

Мабуть, він був за головного, тому що йому ніхто не заперечував.

— Ні, я нікуди не поїду, — відмовилася Маріка.

— Даремно. Хіба ти не хочеш побачити море?

— Море? — стрепенулася дівчина. — Ви прямуєте до моря?

Побачивши в її очах цікавість, Камо кивнув.

— Так, і можемо за два дні домчати тебе туди.

— Невже море так близько? — здивувалася Маріка.

— Це залежить від того, наскільки прудкі коні. Їдьмо з нами. Молоденькій дівчині не слід жити у глухому лісі. Правильно я кажу? — він підморгнув своїм приятелям.

— Звичайно, — погодилися ті.

Івар скривився:

— Охота тягти таку замазуру.

— Спокійно, Іваре. Ми відмиємо її, щойно зупинимося на постій, — сказав Камо і звернувся до дівчини: — Ну то як?

Маріка не знала, як учинити. З одного боку, їй було боязно вирушати в путь із незнайомцями, а з іншого — її вабило море, у блакитних просторах якого таївся чарівний острів Гроз. Може, цю зустріч було послано долею? І вона погодилася.

На першому ж постоялому дворі хазяїну наказали приготувати чан із гарячою водою. Поки Маріка милася, Камо послав товстуна за новою одежею, а колишнє лахміття наказав спалити. На щастя, Маріці вдалось утаїти золотий медальйон, оберіг і шкіряну флягу з водою. Дівчина із задоволенням ніжилась у пінних бульбашках. Мило приємно пестило шкіру, а гаряча вода забирала з тіла втому.

Розчесавши густе кучеряве волосся й одягнувшись в усе чисте, дівчина зійшла вниз, у таверну. Побачивши Маріку, чоловіки оніміли.

— Оце так перетворення! — присвиснув Івар.

— Що я казав? Ця дівчина дорогого варта, — шепнув йому Камо.

Маріку втішила похвала нових знайомих. Вони були такі добрі до неї. Фортуна знову поверталася до неї обличчям. Одначе наприкінці другого дня шляху сталася подія, яка затьмарила її радість.

Маріка лягла спати, але серед ночі раптом прокинулася від того, що в кімнаті хтось був.

— Хто тут? — запитала дівчина.

— Свої,— почула вона притишений голос Івара.

— Що ти тут робиш?

— Тихше, — прошепотів той.

Важка рука щільно затиснула їй рот. Маріка рвонулась і з усієї сили вдарила нахабу кулаком в око. Нападник охнув. Хватка ослабла. Маріка скочила і вдарила його коліном у живіт. На цей раз Івар завив од болю. На крик збіглися його супутники по мандрах.

Камо подивився на товариша, що корчився та стогнав, але не виявив до нього жалості.

— Я ж наказав не торкатися до неї! — зло прикрикнув він.

— Ця дівчина б'ється, наче кішка. Вона мало не вибила мені око, — поскаржився Івар.

— Катюзі по заслузі. Ходімо всі геть звідси, — суворо сказав Камо і, звернувшись до Маріки, додав: — На добраніч.

Маріка ще довго не могла заснути. Вона відчувала вдячність до цього мужнього та доброго чоловіка, якого ще два дні тому зовсім не знала. Він підібрав і одягнув її, віз до моря та оберігав, нічого не вимагаючи взамін.

Надвечір третього дня Маріка побачила море. Воно не було схожим на теплу лазурну гладь із її мрії. Вода в ньому була брудно-сірою. Море хвилювалося. Над ним низько нависло свинцеве небо. Воно насуплювало хмари, а хвилі шалено бились об берег, здіймаючи із дна пісок і водорості. На обрії повітряна та водна стихії зливалися в єдину сіру каламуть.

— Тут ми розстанемося, — сказав Камо.

— Чому? — запитала Маріка.

— Ти попливеш на кораблі, як мріяла, а ми вирушимо своєю дорогою.

— А можна мені поїхати з вами? — попрохала дівчина.

— Ні. У нас свої справи. Ми ж обіцяли доправити тебе до моря, — сказав Камо.

Маріка мовчки кивнула. Навіщо напрошуватись, якщо ти зайва? Як завжди, її переслідувала лиха доля. Варто було їй до когось прихилитись, як доводилося розставатися.

— Ходімо в порт, я домовлюся, щоб тебе взяли на борт, — запропонував Камо.

— Ні, я не можу прийняти від тебе такий подарунок. Це дорого коштує, а мені нічим відплатити, — відказала Маріка.

— Не бери в голову. У мене є знайомий шкіпер. Він не відмовить мені у проханні. Сьогодні його судно покидає порт.

Глава 21

Полон

У порту панували гамір і метушня. Вантажники котили по причалу бочки. Біля піраміди ящиків порпався поштар у форменій тужурці та кашкеті з кокардою. По сходнях, наче мурашки, снували люди з мішками на плечах.

На причалі стояв кремезний чоловік у пом'ятому кітелі. Темне масне волосся неохайними пасмами падало йому на плечі. Це був і капітан, і власник корабля. Камо підійшов до нього, сказав кілька слів і вказав на Маріку. Шкіпер безцеремонно втупився в дівчину виряченими, як у жаби, очима, і чоловіки почали жваво перемовлятися. Судновласник одразу викликав у Маріки неприязнь. Вона відвернулась, але однаково продовжувала відчувати на собі його погляд.

Коли всі тюки було піднято на корабель, до сходень підвели людей, закованих у кайдани. Капітан, стоячи на кормі, суворо спостерігав, як вони під наглядом моряків один за одним піднімаються на борт.

— Це каторжники? — запитала Маріка.

— Не бійся, вони не докучатимуть тобі,— посміхнувся Івар.

Від того нещасливого дня він незлюбив Маріку і тримався від неї осторонь. Камо з капітаном усе ще жваво сперечалися.

Несподівано один із ув'язнених рвонувся до них. Перш ніж він устиг напасти, матроси ударами палиць відігнали його назад. Одначе він зловчився і плюнув. Плювок улучив не в капітана, а в Камо. Інший би на його місці не стримав гніву, але Камо виявив дивовижну витримку. Він спокійно дістав хустку і витер обличчя.

Матроси повалили бунтаря на брудний пірс. Решта каторжників, збившись докупи, зацьковано дивились, як б'ють їхнього бунтівного товариша. Скулившись і прикривши голову руками, бідолаха лежав на землі й не чинив опору. Його, як мішок, схопили і поволокли на корабель.

Маріці було жаль нещасного. Хоча каторжник і плюнув у Камо, але ж він зробив це не навмисно, а помилково. Щодо капітана, то він не викликав у дівчини ні найменшої симпатії.

Судячи з того, як довго тривали переговори, він не хотів брати на борт пасажирку, та вона й сама не прагнула потрапити на його корабель. Зараз подорож не вабила, а, скоріше, страшила Маріку. Може, причиною тому було небажання розставатися з Камо, який був до неї добрим, а може, й те, що море мало такий похмурий і непривітний вигляд. Хвилі з шипінням бились об берег, мовби попереджаючи про небезпеку.

Нарешті Камо зробив знак підійти. Маріка в супроводі Івара попрямувала до нього.

— Тут наші шляхи розходяться. Ти попливеш на кораблі цього чоловіка. Його звати Касій, — сказав Камо, звертаючись до Маріки.

— Дякую. Ти дуже добрий, — мовила дівчина.

— Іди, — Камо злегка підштовхнув її.

Маріка піднялась по сходнях, не оглядаючись.

Камо ясно дав зрозуміти, що не полюбляє довгих прощань. Тільки опинившись на палубі, Маріка подивилася на пристань. Лавіруючи між ящиками і тюками, її колишні попутники ішли геть. Вони про щось жваво перемовлялись і сміялися.

Для них розставання з нею нічого не значило. Вони вже забули про випадкову супутницю.

А втім, вона помилялась. У цю мить бадьора четвірка саме балакала про неї. Якби Маріка їх почула, то, не задумуючий, утікала б геть із корабля. Та нікому не дано передбачити всіх поворотів і перипетій життя. Недаремно кажуть: чужа душа — темний ліс. І часом краще не знати, що сховано в її тайниках.

* * *

Корабель відчалив од пристані. Маріка трималася за поручні й дивилась, як порт тане вдалині.

— Гей, іди сюди, — почула вона безцеремонний оклик.

Маріка обернулася. Касій поманив її пальцем.

— Як тебе звати?

— Маріка.

— Скільки тобі років?

— Чотирнадцять.

Шкіпер схвально кивнув і продовжував допит:

— Де твої батьки?

— Я сирота.

— Добре. Мені не потрібні неприємності,— пробурмотів він і підкликав матроса. — Улаштуй її нагорі, в окремій каюті. Та щоб жодна волосина не впала з її голови.

Маріка знову із вдячністю подумала про Камо. Напевно, він добре заплатив цьому типові, якщо з нею поводяться так чемно. Який же він дбайливий і добрий!

Матрос провів її вздовж палуби і відчинив дверці.

— Розташовуйся, — сказав він.

Умеблюванням крихітної каюти були ліжко, застелене грубою сірою ковдрою, та пригвинчений до підлоги металевий столик.

— Куди ми пливемо? — запитала Маріка.

— Ми заходитимемо в різні порти, — ухильно відповів матрос.

— А острів Гроз? Ви бували там?

— Є міста й цікавіші,— мовив той і лишив її на самоті.

Кругле око ілюмінатора незмигно дивилося на нову пасажирку. Маріка присіла на краєчок ліжка. Вона згадала замок Агнеси, свою кімнату з видом на парк. Поступово думки дівчини перескочили на Гліба. Цікаво, що він думає про її зникнення? Чи згадує хоч іноді? Маріка дістала медальйон і подивилася на портрет золотоволосого юнака. Хто тепер поруч із ним? Заради кого він улаштовує вечори? Із ким виїздить на прогулянки? Хоч хто була б ця щасливиця, її володарювання не вічне. Коли-небудь він одумається і зрозуміє, хто його любить найдужче.

Маріка сховала медальйон і з вдячністю подумала про Камо, який, нічого не вимагаючи взамін, купив їй одяг, довіз до моря і посадив на корабель. Воістину, світ улаштований дивно. Близькі люди завдали їй болю, а чужі зробили стільки добра. Розмірковуючи про це, Маріка не помітила, як заснула.

Проспавши всю ніч, вона прокинулася тільки на світанку наступного дня. Море, як і раніше, штормило. Корабель так розхитувало на хвилях, що Маріка з незвички ледве не впала, підвівшись із ліжка. Дівчина виглянула в ілюмінатор і завмерла в захваті. Картина, що постала перед її очима, була насичена такими барвами, що здавалася нереальною.

Сизі та лілові хмари нависли над морем. Вони були вже не такими густими, як напередодні. Де-не-де в них зяяли діри, мовби пропалені вогнем. Сонце прикрасило рвані краї золотою облямівкою. Промені пробивалися крізь проріхи і потоками струменіли вниз. Вони падали на темну гладь води і, відбиваючись, іскрилися.

Маріці захотілося вийти на палубу, щоб відчути запах морського вітру та побачити простір в усій пишноті. Вона штовхнула двері каюти, але ті не піддались. Дівчина потягнула за ручку, потім потрясла її та переконалася, що двері замкнено ззовні.

— Гей, хто-небудь! Випустіть мене! — покликала вона, та ніхто не відгукнувся.

Вирішивши, що її замкнули помилково або для більшої безпеки, Маріка стукала в двері каюти, аж поки почула грубий голос:

— Чого треба?

— Я хочу вийти.

— Не велено.

— Що значить «не велено»? Поклич капітана.

— Ти думаєш, капітану більше робити нічого? Сиди тихо. Скоро принесуть їжу.

Важкі кроки віддалилися. Обуренню Маріки не було меж. Вона знову почала стукати в двері каблуком. Нарешті в замку крутнувся ключ. На порозі стояв матрос звірячого вигляду. Його засмагле обвітрене лице спотворював шрам через усю щоку, а руки були суціль укриті татуюванням.

— Що за гамір? — рявкнув він.

— Мені потрібен капітан, — спокійно мовила Маріка.

— А самого віце-адмірала тобі не треба? — реготнув громило. — Вважай, що я за нього.

— Хто ти? — з гідністю королеви, яка звертається до підданого, запитала дівчина.

— Я боцман. Достатньо? І запам'ятай, якщо бешкетуватимеш як попало, я тебе живо втихомирю.

— Так-то ви поводитесь із пасажирами! — обурилася Маріка.

— У нас не пасажирське судно, — відрізав громило. — Тут із тобою панькатись не будуть.

Двері знову зачинились.

Невдовзі принесли розмазану по тарілці вівсянку та кухлик ледве теплої кави. Навіть якби

їй подали делікатеси, Маріка однаково не доторкнулась би до їжі. Вона як відчувала, що не треба було сідати на цей корабель. Капітан не сподобався їй із першого погляду і на ділі виявився справжнім шахраєм. Якби Камо знав, як поводитимуться ці люди, тільки-но відпливши у відкрите море, хіба б він домовлявся з ними?

Незабаром на порозі каюти з'явився матрос і провів Маріку до капітана. Подивившись на дівчину, Касій схвально кивнув:

— Я бачу, ти не страждаєш на морську хворобу. Це добре.

— Чому мене тримають взаперті? — запитала Маріка.

Шкіпер вів далі, мовби не чув запитання:

— Ти мусиш їсти. Інакше твій рум'янець зблякне. Кому потрібно, щоб ти мала вигляд здихляти?

— Якщо мене знову замкнуть, я оголошу голодування, — твердо заявила дівчина.

— А ти з характером. Нічого, це мине, — посміхнувся Касій і несподівано сказав: — Роздягнись.

— Що? — не зрозуміла Маріка.

— Не бійся. Я нічого з тобою не зроблю. Ти занадто цінний товар. Але я хочу подивитися, за що виклав таку купу грошей.

— Про що ти говориш? Які гроші? — сторопіла Маріка.

— Ті самі, які з мене зідрав цей шахрай Камо.

— Це він заплатив тобі, щоб ти взяв мене на корабель, — сказала Маріка.

— Хто?! Камо?

Капітан із боцманом перезирнулись і дружно зареготали.

Відсміявшись, Касій сказав:

— Цей пройдисвіт не заплатить за похорон власної бабусі. Скоріше, він продасть її вставну щелепу. За тебе він зірвав добрячий куш.

— Значить, він продав мене? Але цього не може бути. Люди не речі, щоб ними торгувати.

— Продати можна все, знайшовся б тільки підходящий покупець. А на таку красуню, як ти, охочий завжди знайдеться.

— Як ви смієте! Це брехня. Камо не міг так учинити.

Чоловіки знову розреготались.

— По-твоєму, він благородний лицар? А для мене він головний постачальник. Майже всіх, хто сидить у трюмі, він доставив.

— Так ці бідолахи не каторжники?

Тільки тепер до Маріки почав доходити зміст огидної сцени, що розігралася на березі. Вона раптом зрозуміла, що витрішкуватий каже правду. Нещасний, якого забили на пристані, збирався напасти аж ніяк не на Касія. Його плювок влучив за призначенням. А вона наївно вважала Камо своїм заступником! Та він міг претендувати на титул чемпіона серед негідників!

У голові в Маріки запаморочилось, чи то від качки, чи то від новини, що приголомшила її. Вона мов крізь вату чула слова Касія:

— Ці люди — раби. Але хтось із них помре, мов каторжник, а комусь пощастить. Життя в рабстві може бути цілком пристойним. Ось ти, приміром, якщо не брикатимешся, можеш улаштуватися й жити, розкошуючи.

— Я скоріше помру, аніж у рабстві житиму, — сказала Маріка.

— Поговорила й досить, а тепер гарненько послухай, що я скажу. Тут командую я. Будеш слухняною, як сир у маслі купатимешся. А чинитимеш опір, я зумію навчити тебе покірності.

Він простягнув порослу чорними волосинами спітнілу руку й наказав:

— Цілуй.

Маріка не зрушила з місця.

— Ти що, оглухла?

Боцман підштовхнув її ззаду. Маріка підійшла до работорговця і плюнула на простягнуту для поцілунку руку.

— Ах ти погань! Здумала показати свій норов? Накажу — цілуватимеш мені ноги, — капітан обернувся до боцмана: — В трюм її, аж поки одумається.

Чинити опір і вириватися було марною справою. Безмежні морські простори робили втечу неможливою. До того ж Маріка воліла сидіти в трюмі з іншими невільниками, а не виконувати примхи навіженого работорговця. Дівчину зіштовхнули вниз. Кришка люка зачинилась у неї над головою.

Глава 22

Чудо

У трюмі панувала напівтемрява. Світло проникало тільки через ґрати у стелі. Внизу стояв густий сморід від немитих людських тіл. Після свіжого морського повітря тут було нічим дихати. Люди з сірими виснаженими обличчями сиділи й лежали просто на брудній підлозі. Чимало з них страждали від морської хвороби, але зараз усі на мить забули про качку і насторожено спостерігали за новенькою.

— Що, не догодила панам? — порушила мовчання жінка.

На вигляд було важко сказати, скільки їй років: тридцять чи п'ятдесят. Вона була зовсім не стара, та тяжке життя зістарило її завчасно.

— І не догоджатиму, — твердо заявила Маріка і, гордо підвівши голову, труснула густою кучмою волосся, мов норовиста конячка.

— Краще скорись. Однаково ти нічого не доможешся, — порадила жінка.

— Це точно. Он Дем'ян плюнув у негідника.

Тому — що божа роса, а цей тепер загинається.

До берега не дотягне, — мовив хтось із темряви.

У кутку, скорчившись, у самоті лежав той самий бідолаха, який на пристані кинувся на Камо.

Його лице вкривав піт. Дихання з хрипом виривалось із грудей. Здавалося, кожний вдих дається йому з неймовірним зусиллям.

— Йому треба на свіже повітря. Тут він задихнеться, — сказала Маріка і постукала в кришку люка кулаком.

— Пусте. Ми вже просили. Вони його не піднімуть, поки живий. Не стукай. Ти їх тільки даремно злиш, — похмуро зауважив високий темношкірий чоловік.

— Але ж тут він може померти. Вони мусять це зрозуміти, — заперечила Маріка.

— Їм на нас наплювати, хоч ми всі передохнемо як мухи, — сказав темношкірий.

Люди згідливо закивали. Маріка помітила, що всі уникають хворого, мов отара, що збилася докупи, бачачи загризену вовком вівцю. Чоловік був іще живий, але від нього вже відреклися.

Сцена на пристані знову постала в неї перед очима. Цей сміливець єдиний із усіх повстав проти рабства. Чому саме він має померти?

Дівчина рішуче попрямувала до хворого, та її зупинили:

— Не підходь. Дем'ян однаково не жилець. Його другу добу пропасниця б'є, як би на інших не перекинулася хвороба.

Не звертаючи уваги на застереження, Маріка опустилася на коліна біля непритомного чоловіка. Він був уже не молодий, але міцний і мускулистий — богатирської статури, та пропасниця висмоктала з нього всі сили. Риси обличчя загострилися, на впалих щоках грав нездоровий рум'янець. Щоб хоч трохи полегшити страждання бідолахи, дівчина змочила йому губи водою із фляги. Вона обтерла пеленою піт із його лиця і приклала до гарячого лоба прохолодну долоню.

— Вона накличе на нас біду. Тут будь-яка зараза поширюється швидше, ніж вогонь від іскри у стозі сіна, — стривожився темношкірий.

— Ми всі помремо! — зривистим голосом вигукнула молода дівчина з ріденьким білявим волоссям.

Люди невдоволено загомоніли. Вимотані страхом, вони були близькі до істерики. Маріка різко обірвала панікерів:

— Не бійтесь. Я не підійду й не доторкнуся до вас, якщо вам таке дороге ваше рабство. Але і йому я не дозволю померти в самотності.

— Не сердься, дочко. І орлу, і черв'яку однаково хочеться жити, — примирливо сказала немолода жінка.

— Тільки орел краще помре, ніж погодиться жити, мов черв'як, — із презирством кинула Маріка.

— Дуже вже ти невживчива, — похитала головою жінка.

Маріка згадала, як Агнеса попрікала її тим же. Живучи в палаці, вона була чужою серед знаті. Тепер же вона опинилася серед самих низів, але навіть серед ізгоїв вона виявились ізгоєм. Знов і знов її мучили запитання, на які ніхто не міг дати відповіді. Чому вона завжди налаштовує всіх проти себе? Що в ній такого, що змушує людей цуратись її? А втім, зараз Маріці ніколи було думати про себе.

Хворий затих. Дівчина припала вухом до його грудей. Серце билося нерівно, мовби втомилося боротись. Чоловік повільно переходив до царства тіней.

Маріці захотілося — хай там що! — повернути його до життя. Йому потрібне було чисте повітря, багато повітря. Вона уявила, як до трюму через ґрати вривається потік морської свіжості. Повітря струмує блакитною стрічкою, омиваючи тіло чоловіка, який лежить на брудній підлозі, вливається в його розтулені губи та ніздрі, просочується в пори шкіри. Іноді на дівчину насувала слабкість, мовби її сили перетікали у хворого, видіння ненадовго меркло, та вона відганяла млість і вперто продовжувала боротися за життя незнайомця.

Удень через ґрати спустили скудний обід: в'ялену рибу, сухарі та казанок теплої каламутної води. Люди швидко розібрали їжу, але жінка, до якої тут ставилися з повагою, втрутилась:

— Залиште дівчині. Що ж ми, нелюди, чи що?

Вона взяла шматок риби з сухарем, підійшла до Маріки і, поклавши руку їй на плече, сказала:

— На ось, попоїж, а то ослабнеш, — і додала: — Мене тут Матусею називають. Своїх дітей Бог не дав, так от над такими курчатами, як ти, квокчу.

Дівчина із вдячністю подивилася на жінку.

— Дякую, я не голодна.

— Ти облиш-бо норов. Їж, — наполягала Матуся.

Щоб не образити її, Маріка взяла сухар. Незважаючи на те, що із учорашнього дня в неї в роті не було й ріски, навіть думка про їжу викликала в дівчини огиду. Вона ще не знала, що навчилася черпати енергію з повітря, землі та води, від дерев і від сонячних променів. Ніхто не навчав Маріку цієї майстерності. Вона, як і багато чого іншого, приходила до дівчини сама.

Маріка втратила лік годинам. Мало-помалу уривчасте дихання хворого стало рівнішим. Він на мить розкрив очі, подивився на дівчину і знову заплющився. Жар спав, і змучений тривалою пропасницею Дем'ян заснув спокійним сном людини, яка видужує. Тільки тоді Маріка покинула свій пост. Їй смертельно хотілося спати. Вона позіхнула і, згорнувшись калачиком, поринула у глибокий сон.

Уперше за довгий час їй знову наснився чарівний острів посеред лазурного моря, ряди кипарисів і розквітлі гранатові дерева. Прекрасне видіння наповнило маленьку чародійку дивовижною енергією та бадьорістю. Маріка прокинулася відпочилою, мовби перебувала не в душному трюмі, а здійснювала чудову прогулянку берегом моря.

Дем'ян іще спав, але вже не мав хворого та виснаженого вигляду. Було очевидно, що криза минула.

— Ти знахарка? — запитала у Маріки жінка, що заговорила першою.

— Ні. От моя бабуся Варга була справжньою знахаркою. В таборі казали, що вона мертвого підніме. Але вона мене не вчила.

— Так ти циганка? А одягнена не по-їхньому.

— Я й сама не знаю, хто я, — мовила Маріка.

Їй не хотілося згадувати минулого. Вона б воліла забути багато з того, що з нею сталося. На щастя, розмова обірвалася. Дем'ян розкрив очі. Всі притихли і подивилися на нього. Дем'ян сів і здивовано обмацав себе. Рани затяглися, зламані кістки зрослися. Він знову почувався здоровим.

— Що за мана? Чи мені приснилося, що мене побили мало не до смерті? — запитав він.

— Усе так і було, — підтвердила Матуся.

— Але як же тоді… — почав Дем'ян, і тут його погляд упав на Маріку. — Так це був не сон? Ти мені не ввижаєшся? Нічого не розумію, де ява а де морок?

— Ти ледве Богу душу не віддав, а вона тебе виходила, — пояснила Матуся, кивнувши на Маріку.

— Хіба таке буває? Чув я про чудеса зцілення, та не гадав, що самому доведеться пережити. Я ж крізь марення тебе побачив, думав, мені ангел привидівся. А воно виявилося наяву, тебе небеса послали, — він став перед своєю рятівницею на коліна і вклонився.

Маріці стало ніяково.

— Устань. Святим кланяються, а я така ж, як ти і всі вони. Собі дякуй, що знайшов сили видряпатися.

— Ох ти, дівонько, далеко не така проста. Прості ж бо он покотом лежать, собі допомогти не можуть, не те, що іншим. А в тебе є дар, — зі знанням справи сказала Матуся.

У відповідь на її слова білявка, змучена морською хворобою, у благанні простягла до Маріки руки.

— Допоможи. Мені так погано. Я більше не витримаю.

Їй відлунням відгукнулись інші страждальці.

— Допоможи… Допоможи…

Маріку обступили з усіх боків. Кільце звужувалося, люди тягнули до неї руки в очікуванні, що вона дасть їм полегшення. Дівчина в сум'ятті позадкувала. Її пік сором, буцім вона обдурила цих нещасних. Чим вона могла допомогти їм? Як переконати людей, що вона тямить у знахарстві не більше будь-кого з них? У своєму відчаї полоненики та полонянки готові були вхопитися за найкволішу соломинку. Вони втратили все, крім віри в чудо. Маріка раптом зрозуміла, що не має права загасити іскру надії, що спалахнула в них.

— Гаразд, я постараюся, — кивнула дівчина і з гіркотою подумала: «Що я роблю? Це ж брехня, а вони мені вірять».

Але відступати було пізно. Вона розгублено огляділа притихлих людей.

— Ти даси нам зілля? — запитав темношкірий, кивнувши на флягу.

Маріка на мить замислилась. Вода із джерела могла розв'язати всі проблеми. Варто дати кожному по ковтку, люди заснуть. Уві сні вони забудуть і про брудний трюм, і про жорстоку качку. В сновидіннях усі знову будуть вільними, щасливими і з'єднаються зі своїми сім'ями.

І більше ніхто не вимагатиме від неї чуда. Та чим солодший сон, тим гірше пробудження.

Маріка похитала головою:

— Ні, це зілля навіє сон, але не дасть полегшення.

І тут дівчину осяяло. Сонна вода могла знадобитися для іншої справи.

— Ви готові ризикувати, щоб знову здобути волю? — запитала вона.

— Я піду за тобою в огонь і в воду, — тут же обізвався Дем'ян.

— Гірше, ніж є, не буде. Я згоден, — підтримав його темношкірий.

— Я також із вами. Мені втрачати нічого, — приєдналася Матуся.

Скоро всі з'юрмилися навколо Маріки і, затаївши подих, слухали її зухвалий план. Він був занадто ризикованим, але вибору в них не було. Маріка розбудила в цих убогих зацькованих людях бажання вирватися на волю, й тепер ніяка небезпека не могла їх зупинити. Вони вірили в тендітне темноволосе дівча, яке взялося визволити їх із полону.

Глава 23

Зухвалий план

Погода не сприяла мандрівникам. Третій день сонце намагалося розігнати хмари, та вони, мовби намокла брудна вата, висіли над морем, не даючи променям продертися крізь вологе сіре місиво. Сивий океан відбивав настрій небес. Він грав м'язами хвиль і, розхитуючи судно, похвалявся своєю силою. Корабель то падав униз, стиснутий пінними валами, то виринав і тягнувся носом угору, наче плавець за ковтком повітря.

Півекіпажу страждало від морської хвороби, а Касій лаяв усе і всіх за те, що йому доводиться набирати в порту всякий набрід, який захитує навіть у ночвах. Хороші моряки відвертали носа від работорговців. Він і сам збирався коли-небудь облишити це непривабливе ремесло, та живий товар приносив непоганий прибуток, і Касій заплющував очі на ницість свого заняття.

Наприкінці третього дня капітан згадав про непокірну рабиню. Не слід тримати дівчину в трюмі так довго. Касій розумівся на рабах і розумів, коли йому до рук потрапляв дорогий товар. Перебування в трюмі могло відбитися на її зовнішності. За виснажену та бліду дадуть удвічі менше.

Вечорами вся команда, за винятком вахтового, збиралася в кают-компанії випити по кухлю елю та пограти в кості. Касій тримав матросів у суворості, але не цурався їхніх простих забав і частенько прилучався до гри. Він з'явився, коли всі були в зборі.

— Сходи-но, приведи непокірне дівчисько, — наказав він матросу з новеньких. — Сподіваюся, перебування в трюмі навчило її гарних манер.

Усі дружно зареготали. Новобранець вирушив за Марікою. Він підійшов до люка, сунув ключ у замок, відкинув кришку і крикнув:

— Дівчину кличе капітан.

— Я не можу вийти, — донеслося з трюму.

— Чому це?

— Спустися, сам побачиш.

Матрос, недовго думаючи, поліз у трюм, але перш ніж він зумів що-небудь побачити, на нього обрушився удар. Не встиг бідолаха й оком моргнути, як його тільняшка та бушлат поміняли хазяїна. Один із в'язнів, кому вони прийшлись якраз, перетворившись на моряка, виліз назовні й зачинив люк. А посильний капітана, зв'язаний по руках і ногах, із кляпом у роті опинився в темному кутку трюму разом із невільниками.

Минуло хвилин десять. Не діждавшись дівчини, капітан послав за нею іншого новачка. Той нехотя відірвався від гри і пішов виконувати доручення, на чім світ стоїть лаючи свого недбалого товариша по службі.

Підійшовши до трюму, він здивовано зупинився. Кришка люка була замкнена. Ключ стирчав у замку, а першого посильного ніде не було видно. Моряк відімкнув люк і невдоволено гаркнув:

— Гей, чорняву дівку вимагає капітан!

— Спустись сюди, — почув він із темряви.

— Навіщо це?

— Спустись — не пожалкуєш.

Солодкий голосок зачаровував. Моряк оглядівся на всі боки і поліз у трюм. Незабаром у темному кутку лежало вже двоє зв'язаних по руках і ногах напівголих людей.

Не дочекавшись другого посильного, Касій почав утрачати терпець.

— Куди подівалися ці ледацюги? Заблукали, чи що, салаги недороблені? Піди подивися, куди вони запропастились, і стусанами прижени сюди, — наказав він боцману.

Боцман рішуче попрямував до трюму. В нього свербіли кулаки відлупцювати добряче недбалих матросів, але біля люка нікого не було. Трюм був замкнений. Ключ стирчав у замку.

— От шельми, нічого не можна доручити! Самісінький набрід на кораблі,— сплюнув боцман, крутнув ключ і відкинув кришку люка. — Гей, нехай дівчисько виходить. Та швидше!

По його команді тоненька фігурка, закутана в темну накидку, піднялася по трапу.

— Ось так-то, — вдоволено кивнув боцман, але, відкинувши покривало, побачив біляву голову й сердито прикрикнув:

— Та не ця. Чорнява. А ти йди геть!

Дівчина покірно повернулася вниз. Через хвилину замість неї з трюму піднялася висока молода жінка з довгим темним волоссям.

— Ви що, знущаєтесь? Я не кликав цю жердину! Гей, маленька погань, піднімайся зараз же! А то гірше буде! — закричав він.

Коли з люка показалася Матуся, боцман вибухнув відбірною лайкою.

— А ти куди, стара карго? Також у дівчата записалася? Ось я вам покажу, як збиткуватися наді мною!

— Вже не знаємо, що тобі потрібно. Перебірливий який. Спустися та вибери сам, — парирувала жінка.

— Якщо я спущуся, то цій шмаркачці так не минеться. Вона, мабуть, вважає, буцім може робити все, що їй заманеться? — заревів старий морський вовк і, зіпхнувши Матусю в трюм, скотився по сходнях униз.

Коли не повернувся і боцман, Касій збентежився не на жарт.

— Що за чортівня? Куди всі зникають? — сердито мовив він і кивнув штурману: — Підеш зі мною. Перевіримо, в чому справа.

Удвох вони дісталися трюму. По порожній палубі гуляв вітер. Люк був замкнений. Ключ стирчав у замку.

— Куди всі подівалися? — спантеличено оглядівся капітан.

Він стукнув каблуком по кришці люка і крикнув:

— Гей, дівчину повели?

— Ні, я тут, капітане. Двоє твоїх людей побились, а третій розняв їх і повів геть.

— Чого вони не поділили?

— Запитай про це у них.

— Запитаю. Ну а ти як? Взялася за розум?

— Так. Я буду покірною.

— Побачимо. Ворушись. Виходь нагору.

Касій зробив знак штурману, й той нахилився над замком. Тільки-но він відкинув кришку люка, за його спиною почувся приглушений стогін. Штурман обернувся й побачив незнайомця в тільняшці та бушлаті боцмана. Той нахабно посміхався й потирав забитий кулак, а біля його ніг мішком валявся капітан. Штурман пікнути не встиг, як могутній удар обрушився на нього ззаду.

Поки біля трюму розігрувалася ця сцена, Дем'ян перебіжками пробирався до камбуза, щоб вилити сонне зілля в пиво. Треба було приспати матросів, перш ніж вони піднімуть тривогу. Найдужче Дем'ян побоювався наткнутися на кого-небудь із екіпажу. На щастя, цього разу доля виявилася прихильною до бідолашних в'язнів. На палубі нікого не було. Зате з кают-компанії доносилися гамір, лайка та гучний регіт.

Діставшись камбуза, Дем'ян перевів подих. У приміщенні було темно й тихо. Кок веселився разом із усіма. Дем'ян запалив світильник. Побачивши величезну пузату бочку з пивом, він зрозумів, що додавати туди сонне зілля — пуста витівка. Треба було влити не менше відра, щоб матросів зморив сон. У порівнянні з бочкою фляга мала жалюгідний вигляд.

Сподіваючись знайти більш підходящу посудину Дем'ян гарячково обнишпорив полиці, заглянув під стіл і лаву. Він смикнув дверці шафи, але та виявилася замкненою на ключ. Взявши ополоник замість ломика, Дем'ян спробував ручкою зламати замок, але тільки погнув черпак. Він намагався розкрити дверці тесаком — безрезультатно. Час ішов. Дем'ян нервувався, та не відступався, хоча й сам не розумів, навіщо уперто це робить. Нарешті пролунав гидкий скрегіт. Петля, на якій висів замок, відірвалась, і дверці шафи розчинилися.

Зломщик ледве не скрикнув від радості. На полиці стояло пузате п'ятилітрове барильце. Дем'ян вийняв чопик і принюхався. В ніс йому вдарив міцний запах рому. Дем'ян перелив частину рому в кухоль, аби звільнити місце для сонної води, і тут йому на плече лягла чиясь важка рука.

— Ти що тут робиш, шельмо? Прикладаєшся до запасів капітана?

Дем'ян різко обернувся. Перед ним стояв кок. Побачивши незнайомця, судновий кухар остовпів од несподіванки, зате Дем'ян не гаяв часу марно. Він схопив сковороду й з усієї сили бахнув кока по лобі. Той хотів щось іще сказати, та замість цього крякнув і осів. Дем'ян улив у глотку приголомшеного кока кухоль рому, той із блаженною усмішкою простягнувся на підлозі й засопів.

Коли двері кают-компанії відчинились і на порозі з'явилася Маріка, матроси стихли. Всі голови повернулися в її бік. Під здивовані погляди екіпажу дівчина внесла барильце й поставила його на стіл.

— Це від капітана, — сказала вона й пішла до виходу.

У кают-компанії запанувала гробова тиша. Всі так сторопіли, що ніхто не поворухнувся й не мовив жодного слова. І тільки коли Маріка була вже біля дверей, один із матросів окликнув її!

— Гей, кралечко, куди ж ти так поспішаєш?

— Облиш її,— осадили його товариші.— Капітан тобі макітру відірве, якщо ти торкнешся її хоч пальцем.

Маріка вийшла, й увага матросів переключилася на барильце, що стояло посеред столу. Вся команда з'юрмилася навколо нього. Старий матрос вийняв чопика, заглянув усередину, мовби збирався на око визначити якість вмісту, потім хлюпнув собі в кухоль і, відсьорбнувши, радісно сповістив:

— Побий мене грім, якщо це не ром!

— Чого б це капітан так розщедрився? — запитав хтось.

— А яка різниця? — пролунало у відповідь.

Матроси, штовхаючись і незлобиво лаючись, почали наповнювати кухлі. Не минуло й години, як увесь екіпаж, включаючи капітана й вахтового, мирно спав під замком на підлозі трюму.

Збожеволівши від радості, звільнені в'язні висипали на палубу. Після душного трюму вони жадібно вдихали свіже повітря. Людям здавалося, що всі біди лишилися позаду. Навіть морська хвороба відступила. Та самим повітрям ситий не будеш. Отож усі кинулися в камбуз. Охлялі в'язні напали на їжу і пиття. Несподівана воля сп'янила їх, позбавила розуму. Забувши про те, що попереду ще довгий шлях по морю, вони щедро розхлюпували цінне пиття й розкидались їжею, буцім жили останній день. Хміль ударив звільненим в'язням у голову, й вони вирушили грабувати корабель.

— Стійте! Адже ви не розбійники, — намагалась урезонити їх Маріка, та її ніхто не слухав.

— Тепер це наш корабель, і ми поділимо все добро. А Касія та його команду продамо на ринку! — крикнув хтось, і його підтримали дружні голоси.

— Тоді ви перетворитесь на таких же негідників, як вони. Людьми не можна торгувати.

— Вони не люди, а паразити. Нехай походять у нашій шкурі! — пролунав чийсь злий викрик.

— Правильно! — погодились усі.

— Ні, неправильно! — крикнув Дем'ян. — Послухайте її. Вона дала нам волю не для того, щоб ми віднімали її в інших.

— Що мені воля, коли за душею немає ні гроша? — запитав темношкірий.

— Воля — це все. Ми можемо повернутися до сімей і працювати там, де хочемо, як вільні люди, — заперечив Дем'ян.

— Я зазнав злиднів. Вони гірші смерті, тому вже якщо мені так поталанило, я не упущу свого, — заявив темношкірий.

— Вірно говорить! Правильно! — пролунали голоси.

Маріка зрозуміла, що колишніх в'язнів не стримати. Розігріті спиртним, вони не бажали прислухатися до доводів розуму. Вона раптом відчула себе чужою в натовпі. Ще недавно їх об'єднувало спільне горе, а тепер роз'єднала спільна радість. Маріка не захотіла слухати, чим закінчиться ця суперечка. Вона пішла в носову частину корабля, притулилася біля бухти з канатом і задивилася в темну далину моря. Їй було сумно бачити, що робить із людьми жадоба наживи.

Сама Маріка ніколи не прагнула багатства, та слова темношкірого змусили її замислитися про те, що таке злидні. Вона знала, що люди помиляються, вважаючи багатство за щастя. Щастя не втримати золотими ланцюгами і не приманити діамантами. Воно живе в душі людини й не залежить від розмірів її гаманця. На жаль, люди часто не розуміють цього. Та ніхто не може донести до них цю істину, тому що кожне мусить осягати сенс життя самостійно.

Маріка почула кроки й обернулася. До неї підійшла Матуся. Жінка присіла поруч і сказала:

— Не засуджуй їх. Іноді в натовпі люди роблять те, про що потім жалкують. Завтра вони опам'ятаються.

— Чому ти не з ними? Хіба тобі нічого не потрібно?

— Усім нам що-небудь потрібно. І чим більше ми маємо, тим більше хочемо. Але те, що не зароблене і легко дістається, так само легко пропадає.

Розбій тривав до пізньої ночі. Люди, очманілі від багатства, що звалилося на них, не задумувалися про те, що хтось мусить стати за штурвал. До того ж, здавалось, море не таїть у собі ніякої небезпеки. Хоча небо, як і раніше, було вкрите хмарами, шторм затих.

Залишившись без стернових, корабель дрейфував у відкритому океані. Вітер був для нього й капітаном, і штурманом. Зраділий з наданої волі, вітер, як пустотливий хлопчисько, надимав вітрила і гнав судно по хвилях.

Далеко за північ усі нарешті вгамувалися. Тільки Маріка сиділа без сну. Вона слухала плеск хвиль за бортом і дивилась, як пінні гребені, мов білі рибини, вистрибують із темних глибин океану та знову зникають у безодні. Вдалині, на обрії, сіре небо зливалося зі свинцевими брижами хвиль.

Раптом дівчина помітила праворуч по борту яскраву зірочку. Спочатку вона думала, що їй привиділось, але зірка миготіла і ставала все яскравішою. Маріка розштовхала Матусю. Жінка довго вдивлялась удалину підсліпуватими очима, а потім похитала головою і сказала:

— Нічого не бачу. Чорнота сама.

— Ну як же? Он там. Така яскрава, — показала Маріка.

— Я, правду кажучи, очима слаба. Та хоч би й зірка, що з того? Он, небо роз'ясниться — скільки їх висипле, — відмахнулася жінка.

І все ж таки самотня миготлива зірка не давала Маріці спокою. Дівчина знайшла на палубі Дем'яна. Він спав чутко. Варто було торкнути його за плече — тут же підхопився.

— Дивися, що там? — запитала Маріка, показуючи вдалину.

Дем'ян спросоння протер очі та, придивившись, збуджено вигукнув:

— Та це ж маяк! Земля! Земля!

Та радість його була передчасною. Вітер іще не награвся з новою іграшкою й не бажав відпускати корабель. Вітрильник ішов убік від маяка.

— Я спробую розвернути корабель, а ти розбуди кого-небудь із чоловіків мені на підмогу, — сказав Дем'ян і побіг у рульову рубку.

Із кают-компанії доносилося різноголосе хропіння. Випитий на голодний шлунок ром звалив колишніх невільників не гірше сонного зілля. Всі спроби розбудити народ виявилися марними. Маріка вийшла на палубу і заціпеніла від жаху. По правому борту показалися скелі. Вони невблаганно насувалися просто на корабель, який під усіма вітрилами мчав назустріч своїй загибелі.

Маріка стрімголов знову кинулася будити людей. Цього разу вона не церемонилася, розштовхуючи всіх стусанами.

— Вставайте! Нас несе на скелі!

Хтось ошаліло підхоплювався, не розуміючи що до чого. Хтось попросту перевертався на інший бік і продовжував спати.

Нарешті всі, хто був у змозі усвідомити, що відбувається, з'юрмилися на палубі, жалюгідні у своїй безпорадності.

Дем'ян щосили крутив штурвал, але вітер уперто надимав паруси, не бажаючи віддавати управління кораблем самозванцеві.

— Рубай канати! Інакше мені не впоратись! — у відчаї закричав Дем'ян.

У відчайдушній спробі втримати корабель він усім тілом наліг на штурвал. Вітрильник різко нахилився, і його накрила велика хвиля. Маріка відчула, як вода підхопила її, й вона, мов на гойдалці, вилетіла за борт.

Наступної миті корабель повільно, ніби знехотя, випростався, зі скрипом, як старий, що розминає закостенілі суглоби, розвернувся й почав віддалятись у відкрите море.

Глава 24

Маяк

Хвилі бились об скелі та люто плювалися пінною слиною. Море, як тростинку, підхопило Маріку і закружляло у вирі. Дівчина борсалась, із усіх сил намагаючись утриматися на поверхні. Її тягнуло на дно, й вона раз у раз поринала у воду з головою, та щоразу вперто виринала, щоб жадібно ковтнути повітря. Припливом її несло все ближче до берега.

Відчувши під ногами твердий ґрунт, Маріка нарешті перевела подих, але виявилося, що найважче очікує попереду. Ззаду безшумно і підступно підкралася величезна хвиля. Вона всією своєю міццю обрушилася на дівчину зверху, буцім хотіла розчавити її. Маріку звалило і поволокло по дну. Дівчину било об каміння. Маріка намагалася підвестись, але її завертіло так, що вона не розуміла, де верх, а де низ. Хвилі накочувались одна за одною, ніби не бажали розлучатися зі своєю полонянкою. Вибившись із сил, Маріка знепритомніла.

Вона прийшла до тями на березі. Все тіло боліло так, що бідолашна дівчина не відразу змогла поворушитися. Вона не знала, скільки часу провела в непритомності. Як і раніше, стояла ніч, але було тихо. Гульвіса-вітер розігнав хмари. Вони, мов кудлаті сірі пси, помчали геть, а вітер у пошуках нової забави подався в інші краї. Зоряне небо видивлялось у дзеркало моря.

Маріка підвелася, стягла з себе мокрий одяг і зайшла у воду. Море, яке ще недавно знущалося над нею, тепер, як дбайливий знахар, пом'якшувало біль і зцілювало. Місячна стежка простяглася по морській гладі до обрію. Маріка плескалася, пригоршнями зачерпуючи сріблясті полиски та щедро розкидала їх навсібіч. Потроху сили поверталися до неї. Біль стих. Дівчина подякувала морю і вийшла на берег.

Від солоної води кучері стали жорсткими. Дівчина віджала густу кучму волосся, накинула одяг і огляділась у пошуках маяка. В темряві вежа зливалась із скелями, та промінь світла, то спалахуючи, то зникаючи, невпинно вказував шлях морякам. Схоже, цієї ночі він світив тільки для Маріки.

Місяць услужливо освітлював дорогу, щоб подорожня не спіткнулась і не поранилась об гостре каміння. Маріка не помітила, як дісталася маяка. Зблизька він виявився дуже високим і старим. Стародавнє каміння суціль було вкрите черепашником, як панциром.

Дубові двері, почорнілі від часу та морської води, були відхилені. В сутінках ледве виднілися нижні приступки гвинтових сходів, які вели в чорноту. Маріка пошукала світильник, але нічого не знайшла. Хазяїн маяка, очевидно, не часто приймав гостей. Лишалося рухатись навпомацки. У вежі стояла непроглядна темінь. Тримаючись за перила, дівчина відшукувала ногою кожну сходинку. Вона рухалася повільно, щоб не оступитися. Втім, поспішати їй було нікуди.

Нарешті, подолавши черговий виток, дівчина побачила непричинені двері. У вузьку щілину пробивалося світло.

Маріка швидко підбігла останніми сходинками, штовхнула двері й, засліплена світлом, завмерла на порозі.

Щось із шумом гепнулося на підлогу. Пролунав зляканий крик:

— Навіжена Фріда!

Звикнувши до світла, Маріка побачила чоловіка, що простягся біля її ніг.

— Помилуй, я не можу виконати твого доручення, — благав він.

Маріка зрозуміла, що її помилково вважають за когось іншого. Дівчина присіла навпочіпки і торкнула чоловіка за плече.

— Ти помилився. Я ніколи не бувала тут раніше. Я впала за борт корабля, і мене викинуло на берег. Мені потрібна допомога.

Чоловік нерішуче підвів обличчя й подивився на гостю. Від постійної близькості моря його шкіра огрубіла. Щоки вкривала жорстка щетина. Він був іще не старий і доволі міцний, але обличчя його було пооране глибокими зморшками.

— Так ти не Фріда? — запитав він, свердлячи дівчину недовірливим поглядом.

— Ні, мене звати Маріка.

Доглядач маяка нерішуче простягнув руку і торкнувся дівчини, наче боявся, що вона всього лиш видіння.

— Так, ти не Фріда, — кивнув він, підвівся й додав: — Обізнався.

Із-за ширми, що відгороджувала частину приміщення, виглядала перелякана жінка в нічній сорочці. Ріденька руса косиця щурячим хвостиком лежала на її грудях. Повне кругле лице було блідим, а в очах застигли одночасно розчарування й полегшення, мовби вона чогось давно чекала і в той же час боялась.

— Це не вона, — повторив доглядач маяка, звертаючись до жінки. — Просто вони чимось схожі. У Фріди також чорне волосся.

— Хто така Фріда? — запитала Маріка.

— Вона дуже красива, як і ти, — сказав доглядач, ніби не чув запитання. — Щоправда, я бачив її тільки раз. Ось і обізнався.

— Дурна макітра! Це ж зовсім дитина, — перебила його дружина і, глянувши на Маріку, запитала: — Скільки тобі рочків-то?

— Чотирнадцять.

— Ось я й бачу, що ще маля. Зрівняв із Фрідою, — з осудом сказала вона чоловікові.

— Вони схожі. Багато ти бачила на світі таких красунь? — буркнув той.

Останнім часом Маріку часто називали красунею, і все ж таки щоразу для неї це звучало, як насмішка. Сама вона не знаходила у своїй зовнішності нічого особливого: смаглява, і волосся стирчить такою гривою, що його не може приборкати жодна шпилька. В її розумінні справжня красуня має бути білявою і світлошкірою — адже Глібу подобалися блондинки.

— Ви в боргу перед Фрідою? — запитала Маріка.

— Ні, у нас із нею договір, але тобі не варто морочити цим свою юну голову. Розкажи краще, як ти опинилася в морі.

— Корабель мало не налетів на скелі. Мене змило хвилею, і я впала за борт, — сказала Маріка, не вдаючись у подробиці.

Чоловік ляснув долонями по стегнах і здивовано вигукнув:

— Так корабель і справді був! А я думав, мені привиділось. Що ж вони пішли і кинули тебе в морі? Не помітили, чи що?

— Бідолашні батьки. Кинуться шукати, збожеволіють, — співчутливо мовила жінка.

— У мене немає рідні.

— Сирітка, значить?

Подружжя перезирнулось, і жінка сказала:

— Може, у нас залишишся? Будеш нам замість дочки. У нас будиночок із садом на березі. Щоправда, зараз він стоїть покинутий. Я відтоді, як наш хлопчик пропав, не можу сама там ночувати. От і перебралася сюди.

Вона схлипнула і змахнула сльози.

— А що з вашим сином? — співчутливо запитала Маріка.

— Згинув у морі. Змалечку хотів моряком стати. Мріяв до капітана дослужитися, а воно бач як вийшло, — зітхнув доглядач маяка.

— Уже рік, як у плавання пішов, — додала жінка і тихенько заплакала.

— Може, ще повернеться, — сказала Маріка.

— Може, й так. Що нам залишається, крім надії,— похнюпилася жінка і раптом спохватилась: — Та ти зовсім замерзла. Недовго — в мокрому-то. Піди переодягнися. Я одежу просушу, а ти поки накинь мій халат.

За ширмою стояв широкий тапчан, накритий барвистою клаптевою ковдрою. Дівчина стягнула з себе мокру одежу. Оберіг випав із-за ліфа й покотився під ширму, навпростець до щілини між дошками підлоги. Маріка охнула. Біля діри амулет завертівся на місці й ледве не провалився.

Доглядач із дружиною невідривно дивилися на камінь.

— Це мій оберіг, — пояснила Маріка. — Шнурок порвався, ось і доводиться носити його за ліфом.

— Оберіг, кажеш? — відлунням обізвався доглядач.

Вони з дружиною перезирнулись. Жінка обережно підняла камінець, наче боялась обпектися, і, примружуючись, подивилася на нього, ніби це був не звичайний голяк, а коштовний самоцвіт. У її очах промайнуло приховане свято, мовби вона щойно почула гарну новину, та боялась у це повірити. Жінка багатозначно глянула на чоловіка, а потім повернула камінець Маріці.

— Тримай свій оберіг, а я тобі новий шнурок підшукаю.

Мугикаючи собі під ніс, вона дістала кошик для рукоділля, понишпорила в ньому і простягнула дівчині атласну стрічечку.

— Спасибі,— подякувала Маріка.

— Я приготую тобі чаю. Поп'єш і лягай спати. Ранок од вечора мудріший, — воркувала дружина доглядача.

Поки чайник закипав, вона розвісила вологий одяг дівчини. В її метушливій запобігливості було щось нещире, та Маріка занадто втомилася, щоб помітити це. Вона із вдячністю прийняла чашку гарячого чаю, завареного на травах. Ароматний напій приємно зігрівав. Дівчина випила все до дна, закуталась у теплий вовняний плед і лягла на тапчан.

Крізь сон вона чула, як доглядач із дружиною про щось перешіптуються. Слів було не розібрати, тому що розмовляли дуже тихо. Маріка вирішила, що чоловік із дружиною радяться, чи варто брати до себе в дім приблудну дівчину. Маріці так хотілося знайти нарешті притулок. Вона уявила собі крихітний будиночок на березі моря, оточений садом. Вона постаралась би догодити цим добрим людям, і їй жилось би з ними добре і спокійно. Дівчина не підозрювала, що знову потрапила в пастку і доля дала їй лише тимчасовий перепочинок.

Маріка прокинулася від того, що за ширмою неголосно сперечалися.

— Вона ж іще зовсім дитина, — говорив доглядач маяка.

— Думаєш, мені її не жаль? Але вона сирота. За нею нікому лити сльози, а в нас один-єдиний синок. Невже ти не хочеш знову побачити нашу кровинку? — заперечувала жінка.

— Твоя правда, але вона така беззахисна. Не можна брати гріх на душу.

— Я всього лиш хочу повернути сина, і готова заплатити за це чим завгодно.

— А може, їй розповісти все, як є? — засумнівався чоловік.

— З глузду з'їхав! Думаєш, вона сама в петлю полізе? Заради чого їй розхльобувати чуже горе? Коли море послало її нам, значить, це доля.

Маріка зрозуміла, що мова йде про неї, й насторожилась. Судячи з усього, залишатися тут було небезпечно. Ці люди замислили щось недобре. Розсудливішим за все було прикинутися сплячою, удати, що вона ні про що не здогадується, і втекти за першої нагоди. Будь-хто інший на її місці так і вчинив би, та розсудливість не входила до числа чеснот Маріки. Вона не переносила брехні. Дівчина вийшла з-за ширми і запитала навпростець:

— Про що ви розмовляєте? Я хочу знати.

Жінка злякано ахнула, а чоловік збентежено відвів очі. Дружина доглядача докірливо подивилася на чоловіка і з осудом вигукнула:

— Діждався! Ти не любиш нашого сина. Тобі на все наплювати! Тепер я ніколи не побачу свого хлопчика.

Із її очей бризнули сльози. Доглядач стояв, втупившись у підлогу. Його плечі безвільно зсутулились, і він став нібито нижчим на зріст.

— Одягайся, птахо, й лети звідси геть. Нехай тобі усміхнеться щастя, — тихо мовив він, звертаючись до Маріки.

Дівчина помітила, як по його щетинистій щоці скотилася сльоза. Дивлячись на цього сильного чоловіка, можна було подумати, що він навіть у дитинстві ніколи не плакав. Маріка й сама нечасто давала волю сльозам, тому всією душею відчула глибину його горя.

— Розкажіть мені все, як є. Раптом я зможу вам допомогти, — сказала вона.

— Чим ти можеш допомогти?! — несподівано зі злістю вигукнула жінка. — Ти причина нашого нещастя! Раніше в нас була надія, а ти відняла в нас навіть цю малість.

— Я? Але що я такого зробила? — сторопіла Маріка.

— Не бери в голову, дівчино. Моя дружина — добра жінка. Просто вона збожеволіла від горя. Ти тут ні до чого. Йди своєю дорогою, — лагідно мовив доглядач.

— Нікуди я не піду, поки ви мені все не поясните, — наполегливо повторила Маріка.

— Це все через Навіжену Фріду, — зітхнув чоловік і повів мову. — 3 давніх-давен у тутешньому морі хазяйнує Навіжена Фріда. Ніхто не знає, звідки вона з'явилась, але немає нікого, хто завдавав би більше лиха, ніж вона. Фріда топить кораблі, а іноді викрадає цілі екіпажі. Трапляється, що в морі знаходять покинутий корабель. Без єдиного матроса він дрейфує у відкритих водах, поки його випадково виявить яке-небудь судно.

Навіжену Фріду ніколи ніхто не бачив на суші, та кілька місяців тому вона об'явилася на маяку. В ту пору я працював із напарником. Ми по черзі дивилися за маяком. У нещасливу ніч якраз було моє чергування. Темінь стояла — хоч в око стрель. Море розбушувалося так, що хвилі билися в дубові двері, погрожуючи зірвати їх із завіс. Біда, якщо корабель у такий шторм близько до скель підійде. В такий час маяк — перший помічник морякам.

Раптом двері відчинились. Дивлюся, заходить жінка. Красуня, яких мало, я зроду не думав, що такі на світі бувають. Обімлів я. Звідки в нашій глушині жінці взятися, гадаю? А вона й каже:

— Знаю, що ждеш ти сина із плавання. Живий він, здоровий, а повернеться чи ні, від тебе залежить.

Я, певна річ, запитую, хто вона така і звідки їй про сина відомо, а вона веде далі:

— Звуть мене Фрідою. А дехто називає Навіженою.

Тут я все і зрозумів. Упав перед нею на коліна, почав благати, щоб вона сина повернула нам. Обіцяв будь-яке її веління виконати.

Ось вона і наказала чекати, поки до мене з'явиться людина, помічена знаком. А знак цей — круглий камінець із дірочкою посередині. Й веліла вона відправити цю людину до неї замість нашого сина. І ще якнайсуворіше попередила: якщо я її наказ не виконаю, то сина нам як своїх вух не бачити.

Я погодився. Думав, прийде міцний хлопець.

Я його в рівному бою скручу і до Фріди відправлю. А воно бач як вийшло. З дівчиськом змагатися не по мені.

Доглядач маяка замовк, а потім підвів очі на дівчину і мовив:

— Тепер ти все знаєш. Іди геть.

Жінка кинулася Маріці в ноги й заголосила:

— Зглянься ти над нами, піди до Фріди. В тебе рідні немає. Ти однаково самотня, а в нас синок — світло у віконці. Юнгою в плавання пішов, іще й життя ж бо не повидав.

Чоловік підвів дружину з підлоги, обняв за плечі й мовив:

— Ну досить, досить. Що тут поробиш?

— Вона нікому не потрібна! — вириваючись, вигукнула нещасна жінка.

Слова вдарили Маріку, наче ніж у спину. Та для матері немає нікого дорожчого за свою дитину.

Побачивши, як дівчина знітилася від жорстоких слів, доглядач маяка прикрикнув на дружину:

— Припини! Думай, що говориш!

Маріка жестом зупинила його.

— Вона має рацію. Я і справді нікому не потрібна.

В голові дівчини промчала карусель облич. Гліб, Агнеса, мадам Стилет, Прошко, який напевно й думати забув про неї на чарівному острові, та знову Гліб.

— Ваш син повернеться. Я піду до Фріди, — твердо мовила Маріка.

Жінка завмерла з розкритим ротом, боячись, чи не вчулось їй, а потім упала на коліна перед Марікою.

— Я щодня молитимуся за тебе. Кожний божий день.

— Як же так… Як же так… — пробурмотів доглядач і кинувся за ширму.

Звідти долинули його приглушені ридання. Маріка мовчала. Слова тут були не потрібні. Вона готова була на жертву не заради жінки, що повзала у неї в ногах, а заради суворого чоловіка, який не міг вчинити підло, навіть щоб врятувати власного сина.

Історія з Навіженою Фрідою видавалась Маріці дивною. І звідки вона дізналася про оберіг?

— Як Фріда здогадалася, що я опинюся на маяку? Вона що, ясновидиця? — запитала дівчина.

— Ні. Вона взагалі не людина, — сказав доглядач, виходячи з-за ширми.

Маріка судорожно глитнула.

— А хто ж вона?

— Примара.

— О ні! — простогнала Маріка.

Світ примар мовби переслідував дівчину. Спочатку вона побувала в Задзеркаллі. Потім допомогла мертвому ковалю викопати проклятий скарб. Пізніше їй довелося познайомитись із примарою ночі — Місячним Лицарем. А тепер їй належало зустрітись із примарою морів. Ну чому все це випало на її долю?

Доглядач по-своєму витлумачив репліку дівчини.

— Я знаю, як ти боїшся, — сказав він. — Ти нічим нам не зобов'язана й можеш піти.

— Мовчи, налякаєш дитину ще дужче. Може, дівчині нічого й не загрожує,— осмикнула чоловіка жінка й додала: — Пам'ятаєш випадок: біля Півнячого мису корабель потонув, так одна жінка вижила. Вона була на останніх днях. Кажуть, буцім її Навіжена Фріда врятувала.

— Що ще ви про неї знаєте? — запитала Маріка.

— Їй-богу, більше нічого, — поспішила запевнити її жінка.

— Говори, — владно наказала Маріка доглядачу.

— Мені нічого більше додати. Випадок, про який розповіла дружина, — суща правда.

— Чому Фріду називають Навіженою?

— Ніхто не знає, чого від неї чекати. Часом трапляється, що корабель цілісінький, а екіпаж як у воду канув.

— Що їй од мене потрібно? — запитала Маріка.

— Звідки ж мені знати? — сказав доглядач і відвів очі вбік.

Хазяїн маяка брехав. Тільки-но він побачив дівчину, йому відразу спало на думку, що, можливо, Навіженій Фріді набридло бути примарою, й вона хоче знайти нове тіло, використавши для цього бідолаху. Та чи варто лякати дитину? До того ж, якщо Фріда зникне, то перестануть зникати кораблі та виходити в плавання буде безпечніше.

Маріка замислилась. Було зрозуміло, що вищі сили навмисно вели її до зустрічі з повелителькою бур. Безглуздо противитися долі, від неї не втекти. Значить, все визначено наперед. Дівчина міцніше стиснула в кулаці оберіг.

Дружина доглядача тихо плакала. Вона все ще боялася, що Маріка відмовиться від свого рішення. Наївна жінка вважала, що долю можна перехитрити.

— Як мені побачити Фріду? — нарешті запитала Маріка.

— Я посаджу тебе в човен, і він винесе тебе у відкрите море. Там Фріда сама відшукає тебе. Скоро почнеться відплив. Треба поспішати, — заметушився доглядач маяка.

Глава 25

Місто Затонулих Кораблів

Відступаючи, море, як неохайна хазяйка, розкидало клоччям сплутані бурі водорості. Там, де нещодавно плескались хвилі, оголилося піщане дно, всипане черепашками. Подекуди гострими зубцями стирчали камені. Далеко в море виступало кам'янисте пасмо. Доглядач маяка повів Маріку по цьому пірсу, створеному самою природою. Там, де мис закінчувався, на хвилях гойдався невеликий човен без весел.

— Ти попливеш на цьому човні,— сказав доглядач.

— Але в нього немає весел.

— Вони тобі не потрібні. Течія сама винесе тебе, куди треба. Якщо передумала, можеш повернутися, — додав він осиплим голосом і відвів погляд.

Доглядач був доброю людиною й не бажав Маріці зла, та в глибині душі він також боявся розлучитись із зажеврілою надією, що син повернеться.

— Я не беру своїх слів назад, — сказала Маріка, зрозумівши його сум'яття. — Ніхто не може обманути долю. Видно, дорога недаремно привела мене сюди. Не звинувачуй себе ні в чому.

— Борони тебе Господь! — щиро сказав доглядач. — Ми з дружиною молитимемося за тебе.

Маріка кивнула й рішуче ступила в човен.

Тільки-но хазяїн маяка відв'язав мотузку, течія підхопила вутле суденце, і воно, мовби знудьгувавшись на прив'язі, помчало у відкрите море. Берег стрімко віддалявся, аж поки зовсім розтав у синяві. Дівчина опинилася самотня посеред безмежного морського простору.

Минали години. День набирав силу. Час тягнувся неймовірно повільно. Сонце неквапом здіймалося по небосхилу. Досягнувши зеніту, воно завмерло, мовби дбайливий господар, який оглядає свої володіння, а потім так само повагом продовжило подорож до заходу.

Течії давно набридло нести крихітне суденце, й воно кинуло свою іграшку на милість хвиль. Маріці здавалося, що човен стоїть на місці. Дівчину все більше огортала тривога. Хто знає, як довго доведеться дрейфувати посеред океану?

Мовби у відповідь на її сумні роздуми, з води показалася вузька мордочка. Це був дельфін. Він із цікавістю подивився на Маріку, вистрибнув із води і знову пірнув у хвилі. Ухопившись за борт човна, дівчина вгледілась у глибину в надії знову побачити цю дивовижну істоту, і дельфін повернувся. Цього разу він був не сам. Четверо граціозних мешканців морської безодні стовпчиками встали з води, покивали головами, немовби вітаючи самотню мандрівницю, і зникли.

— Гей, не відпливайте, будь ласка, — попрохала Маріка, ніби вони могли зрозуміти її слова.

Раптом човен рвонув із місця. Два дельфіни підхопили його й понесли по хвилях. Дрібні бризки летіли Маріці в обличчя. Пінні баранці злякано сахалися врізнобіч. Маріка мимоволі розсміялася. Вона була не самотня. Море посилало їй добрий знак.

Утомившись від шаленої гонки, перша пара дельфінів поступилася місцем другій. Нові друзі то пливли поряд, то розважали дівчину забавними стрибками. Вони мовби хотіли скрасити її самотність і відвернути від похмурих роздумів. Маріка заспокоїлася. Вона більше не боялася Навіженої Фріди й готова була зустріти все, що очікувало її на цьому небезпечному шляху.

До самісінького вечора весела компанія супроводжувала дівчину. А коли нечутно підкралися сутінки, дельфіни як по команді пірнули і зникли під водою. Маріка сподівалася, що її нові друзі повернуться, та вони більше не з'явились, а разом із ними зникли радість і спокій. На душі у бідолашної мандрівниці знову стало тривожно. Небо, ніби поранене, стікало червоним заходом сонця. Багряні плями розтеклися по лазурній поверхні моря.

Неждано-негадано здійнявся вітер. Погода стрімко псувалася. Море потемніло. На обрії виникла похмура грозова хмара. Величезний водяний стовп, як пуповина, з'єднав хмару з морем. Смерч із шаленою швидкістю мчав на Маріку. Дівчину обстріляло картеччю бризок. Сукня відразу промокла. Сильний вітер підхопив човника й закружляв на місці. Він, куражачись, розгойдував суденце, як паперовий кораблик, погрожуючи в будь-який момент перевернути його. Маріка щосили вчепилася в борт човна. Смерч вирував уже поряд. Море і небо, здавалося, злились воєдино. Раптом безодня розверзлася. Човен завертіло і втягло в гігантську воронку.

Маріка закричала і знепритомніла. Опам'ятавшись, дівчина побачила, що перебуває в дивовижному місті, де будинками слугували затонулі кораблі. Їх багатоярусні нагромадження чергувались із кораловими гротами. Кораблі тулились один до одного, сполучаючись трапами та мотузяними драбинами. Порослі черепашками й анемонами всіх кольорів райдуги, вони здавалися побудованими з якогось невідомого людям матеріалу. На щоглах, як оксамитові гардини, гойдалися водорості, а між ними носилися зграйки строкатих рибок.

На землі вже наближалася ніч, а тут було світло, як буває влітку пізно ввечері. Фантастичні архітектурні споруди світилися блакитнуватим фосфоресціювальним сяянням. Видовище було таким же прекрасним і чарівничим, як і печальним.

«Я потонула», — подумала Маріка, та дивно, що ця думка не злякала її. Тут, під водою, вона дихала так само вільно, як на суші. До того ж дівчина раптом зрозуміла, що вона тут не сама. Маріка виразно почула розмову чоловіка й жінки. Вона вибігла по сходах на палубу, але спізнилася. Співбесідники вже пішли. Хтось торкнув струни арфи, й чистий жіночий голос повів чудову мелодію. Дівчина поспішила на звуки, але знову нікого не знайшла.

Маріка переходила з корабля на корабель по трапах, спускалась і піднімалась внутрішніми сходами. Всюди її оточували голоси, та вона не зустріла жодної людини.

Підводне місто було наповнене примарами. Даремно розум твердив, що їй нічого боятися. Маріці знову стало страшно.

— Заспокойся. Найжахливіше вже позаду, — раптом почула вона в себе за спиною.

Дівчина обернулась, упевнена, що знову нікого не побачить, але цього разу перед нею стояла молода жінка. Розпущене чорне волосся густою кучерявою гривою вкутувало її до талії. Дивовижно красиве обличчя було неприродно блідим. Жінка кілька секунд мовчки дивилася на Маріку, а потім раптом розреготалася глибоким контральто.

Маріці стало не по собі. Перед нею була Навіжена Фріда. Жінка безцеремонно ткнула в дівчину пальцем:

— Забавно. Ти така схожа на мене. Він напевно позеленіє від злості, коли побачить тебе. Недаремно я так довго чекала.

— Хто позеленіє від злості? — не зрозуміла Маріка.

— Убивця. Ми помстимося йому.

Повелителька бур утупилась у Маріку поглядом, од якого в дівчини по спині поповзли мурашки. Несподівано Фріда співчутливо запитала:

— Ти боїшся? Даремно. Тобі нічого не загрожує. Тут ти під моїм захистом, дитино. Тебе ніхто не скривдить.

— Навіщо я вам? — зважилася запитати Маріка.

— Всьому свій час, — загадково всміхнулася жінка. — Ходімо. Перш за все я розповім тобі дещо з історії острова Гроз.

Маріка здригнулася. Вона і подумати не могла, що почує про чарівний острів тут.

— Ви знаєте про острів Гроз?

— Іще б мені не знати! Я там народилась і виросла. Ходімо зі мною, — поманила вона Маріку.

Фріда граціозно лавірувала між останками кораблів і чудернацькими наростами коралів. Час від часу вона з кимось розкланювалась і кивала у відповідь на невидимі вітання.

— Чому я чую голоси, але не бачу людей? — запитала Маріка.

— Ви перебуваєте в паралельних світах. Ці люди вже переступили межу смерті, а тобі до неї ще далеко.

— Хіба я не померла?

— Що ти! Ти житимеш довго. Дуже довго.

Фріда змовницьки подивилася на Маріку, мовби натякаючи на якийсь секрет, і раптом знову розсміялась.

— Якщо я жива, як я можу дихати під водою?

— Це місто Затонулих Кораблів. Тут усе інакше, ніж на землі.

— Що сталося з сином доглядача маяка? Він повернеться до рідних?

— Авжеж! Здається, його підібрало на борт торгове судно. Не мине і двох днів, як він буде вдома. Ти так піклуєшся про незнайому людину? Можна подумати, він для тебе щось зробив, — посміхнулася Фріда.

— А ти топиш кораблі, забираючи життя незнайомих людей. Можна подумати, вони перед тобою в чомусь завинили, — сказала Маріка, дивуючись власній зухвалості.

— Для мене й тих, хто населяє місто Затонулих Кораблів, це необхідність. Примари використовують енергію живих. Інакше ми не могли б існувати.

— Але до чого таке існування?! — з обуренням вигукнула Маріка.

— Ми не вільні піти, поки не покараємо винного в нашій смерті. Ось чому я хочу, щоб про мене пам'ятали.

— Хіба не можна підтримувати пам'ять добрими справами? — заперечила Маріка.

— Добрі справи забуваються значно швидше.

У людей коротка пам'ять, — відмахнулася Фріда.

— Неправда. Люди не забули, як ти врятувала жінку під час шторму.

— Тоді я не могла вчинити інакше. Вона чекала дитину, — сказала повелителька бур.

— Але хіба інші не достойні жалості? Ти приносиш так багато горя, коли віднімаєш у людей їхніх близьких.

— Чи тобі обстоювати смертних? У тебе ж немає нікого, кого ти могла б назвати рідною людиною, хіба не так?

— Неправда! У мене є… Тобто були… — Маріка знітилася. Вона не вміла брехати.

— Не намагайся обманути себе. У тебе не може бути нічого спільного з людьми. Навіть якщо виникне симпатія, вона буде недовговічною. Серед людей ти приречена на самотність.

— Але чому?!

— Тому що ти не звичайна людина.

— Я стала примарою, як ти?

— Ні. Ти була відзначена особливим даром із народження, хоча й народилася серед звичайних людей.

— Що ти таке говориш? Я жила серед людей і знаю: я така ж, як усі.

— Он як? Ти гадаєш, кожний смертний може побувати по той бік Дзеркала Доль і повернутися живим?

— Але я була там не сама, а з Глібом.

— Йому нізащо не вдалось би здійснити цю подорож без тебе. До того ж це було одного разу, коли ти перетнула межу, за яку смертним немає доступу. Ти пройшла повз Браму Смерті.

— Ні, ти помиляєшся, — похитала головою Маріка.

— Ти не пам'ятаєш цього, бо в тебе вкрали пам'ять, але я допоможу тобі згадати все. Ти мусиш нарешті дізнатися, хто ти насправді.

— Хто ж я? — прошепотіла Маріка.

— Ти чарівниця.

Дівчина подивилася на Фріду й нервово хихикнула. Маріка не сприйняла слова Фріди всерйоз. Вона подумала, що це всього лиш марення божевільної. Не можна ж дійсно повірити в таку нісенітницю. Чарівниця має бути особливою та вміти творити чудеса. А вона не в змозі допомогти навіть самій собі.

— Ти не віриш мені? Вважаєш мене навіженою? — посміхнулася Фріда. — А чи знаєш ти, що за камінець носиш на грудях?

— Це мій оберіг.

— Воістину так. Він оберігає тебе від будь-яких бід і напастей. Але передовсім це знак влади. Миле дитя, я розумію, що тобі важко в це повірити. Але тобі визначено стати правителькою острова Гроз. Чи готова ти згадати те, про що забула?

Маріка на мить завагалася. Щось підказувало їй, що вона підійшла до фатальної межі. Варто переступити її, і повернення до попереднього життя буде вже неможливим.

— Признаюся, деякі спогади завдадуть тобі болю, — додала Фріда.

Хоч як дивно, її слова підстьобнули Маріку. Ліпше дізнатися гірку правду, ніж усе життя не знаходити собі місця від численних запитань.

— Так, я хочу знати все, — на одному диханні випалила дівчина.

— Я й не чекала від тебе іншого рішення, чарівнице острова Гроз.

Фріда поманила її за собою.

Глава 26

Впадина Скатів

На глибині кипіло життя. Маріка не гадала, що під товщею води існує така краса. Фантазія природи не знала меж. Морське дно заворожувало та вражало різноманітністю барв. Ось прошмигнула зграйка яскраво-червоних морських окунів. Слідом неквапно пропливла вишукана жовто-чорна риба-ангел.

Між оброслими черепашками щоглами пурхали строкаті риби-метелики з рожево-блакитною лускою та жовтими плавниками.

Фріда вела Маріку з палуби на палубу, аж поки вони дійшли до крайнього корабля.

По услужливо спущеному трапу вони зійшли вниз. Далі простягалися зарості коралів. Біля сходів, на дні, розпушивши строкаті плавники-пір'я, статечно пропливла риба-півень.

— Куди ми йдемо? — запитала дівчина.

— До Впадини Скатів. Там панує цілковита темрява й абсолютна тиша. Для того щоб повернути спогади, ти мусиш повністю заглибитись у себе. Там це зробити значно легше, адже барви та суєта світу відвертають від заглиблення у власне Я, — пояснила Фріда.

Риф таїв силу-силенну загадок. Тут усе було не так, як на землі. Прекрасні ніжні квіти актинії виявлялися хижаками, а скам'янілі корали — живими істотами.

Фріда була повелителькою та частиною цього царства. Вона не йшла, а линула. Її рухи були граціозними і невловимими. Маріка ледве встигала за своєю провідницею. Повз них пропливла величезна медуза.

— Як красиво! — вигукнула дівчина, дивлячись на тріпотливі напівпрозорі пелюстки. — Що це? Квітка чи риба?

— Це медуза. Вона справді прекрасна, та зовсім не така сумирна, як здається. Тримайся подалі, щоб не обпектись об неї.

Маріка відсторонилась і ненароком напоролася на гостру гілку корала. Дівчина скрикнула. На щиколотці виступила крапелька крові. В очах Фріди засвітився пожадливий вогник. Вона опустилась навпочіпки і губами потягнулася до ранки. Маріка відсахнулася.

— Ти вампір?!

Фріда відразу підхопилася й захитала головою.

— Ні. Ні-ні. Я ніколи не живилася будь-чиєю кров'ю. Тільки чистою енергією. Просто ти — це інша справа. Кров чарівниці — безцінний дар. Один ковток здатен воскресити з мертвих.

Маріку осяяла страшна догадка, і вона з гіркотою вигукнула:

— Так от навіщо я тобі потрібна! Ти хочеш повернутися до земного життя! Але навіщо ти мене кудись ведеш? Я ж і так цілковито під твоєю владою.

— О ні! Присягаюсь, я хочу повернути тобі пам'ять. Це була лиш хвилинна слабкість.

— Хвилинна слабкість?! Це огидно! Навіть подумати гидко! Я б ніколи до такого не опустилась! — із обуренням вигукнула дівчина.

— На твоєму місці я б думала так само. Кожне судить, виходячи зі свого досвіду. Але що ти знаєш про мене? Хіба тобі відомо, як це — померти в дев'ятнадцять років і кілька віків не знаходити заспокоєння? Як повелася б ти, якби перед тобою зажевріла надія знову знайти справжнє життя, дихати, співати, любити. Що б ти відчула в цю мить?

Маріка замислилася над словами жінки. Вона і справді не мала права засуджувати Фріду, не переживши всього того, що випало на долю нещасної. Дівчина сором'язливо запропонувала:

— Візьми мою кров, якщо це поверне тебе до життя. Ковток — це ж небагато.

— Ні,— похитала головою Фріда. — Мені немає місця серед живих. Мій час давно канув у Лету. Я занадто довго перебувала серед примар і не ручаюся за свій розум. А раптом, опинившись на землі, я стану джерелом зла?

Її голос звучав печально, але рішуче. Вона добровільно відмовлялася від можливості почати нове життя, побоюючись, що принесе біди людям. Маріці стало соромно за те, що вона погано думала про Фріду. Володарка бур і гроза мореплавців раптом розкрилась їй з іншого боку. Вона була всього лиш нещасною втомленою жінкою.

— Вибач, що я тебе засуджувала, — мовила з жаром дівчина.

Фріда сумно всміхнулась і махнула рукою:

— Облиш. Немає за що тобі вибачати. Ти ще зовсім дитя. Немає нічого важчого, ніж не судити інших. Декому не вистачає цілого життя, щоб осягти цю мудрість. Але ти зумієш. У тебе чуйна душа. А тепер нам треба йти далі. Спробуй пливти. Так тобі буде легше, й ми швидше доберемося до місця.

— Але я не вмію плавати, — заперечила Маріка.

— Ти вмієш усе. Запам'ятай: ніколи не говори: «Не вмію». Цим ти ставиш перед собою перепону. Ну ж бо, спробуй, — підбадьорила дівчину Фріда.

Маріка підстрибнула і, перебираючи руками й ногами, попливла. Внизу чудернацьким візерунком перепліталися корали. Де-не-де між хитросплетінням ажурних гілок зяяли темні провали. Раптово мереживне полотно коралів обірвалось, і дівчина потрапила до бездонної синяви. Від несподіванки у Маріки перехопило подих, а потім вона розсміялась.

Нерукотворна краса, що панувала навкруги, змусила Маріку забути про все. Дівчина відчула себе частиною й одночасно хазяйкою цього світу. Вона мовби розчинилася в океані, пропустив крізь себе його дихання й пульсацію: трепет найменшої рибки і биття могутніх хвиль. Вона сама була океаном, безмежним і могутнім. Для неї не було нічого неможливого.

Маріка занурювалася все глибше й глибше. Темрява навкруги згущалась, але юна чарівниця в захваті не помічала цього. Попереду засвітилися схожі на зірки вогники. Не встигла Маріка подивуватися цьому чуду, як вогники вишикувались у дві лінії, мовби крихітні ліхтарики обабіч шляху. Це риби-вудильники показували гості дорогу.

Та ось вогники лишилися позаду. Маріку взяла у свої обійми пітьма. Страху не було. В душі розлився дивний спокій. І тут із темряви показалися скати. Їхні тіла випромінювали слабке світіння, а по контурах сріблястими нитками пробігали іскри. Плавні, граціозні рухи мешканців глибин зачаровували.

Скати оточили Маріку. На мить усе завмерло. І раптом океан осяяли спалахи блискавок. Маріка відчула себе невагомою, мов пушинка. Пітьма розсіялась. Перед дівчиною стрімко промчало все її життя. Вона бачила, як її, новонароджену, батько пустив у кошику по річці й як її підібрали маги. Як чародії в тому ж кошику підкинули її циганам. Від самого народження вона нікому не була потрібна. Із табору її прогнали через Гліба, а пізніше й Гліб відрікся від неї. Вона мовби народилась із клеймом самоти.

Мало-помалу Маріка почала усвідомлювати: всі біди та злигодні в її житті не випадкові. Вона мусила пройти випробування, позаяк труднощі лише загартували її.

Дівчина згадала Шепітливу печеру, де вона знайшла магічний кристал. Вона побачила, як кришталева куля витає в безмежному Космосі, й увесь Всесвіт злився для неї в єдине ціле, їй здавалося, що вона не пливе серед вогників риб-вудильників, а летить між зірками все ближче й ближче до магічного кристала. Вона простягнула руку, і кришталева куля сама лягла їй на долоню. Тієї ж миті вона відчула могутність і разом з тим утрату. Маріка нарешті усвідомила, що вона чарівниця й не має права ні на почуття, ні на дружбу, ні на кохання. Мимоволі по її щоках потекли сльози. Поступово Маріка заспокоїлася, гіркота відступила, й душа знову знайшла спокій. Дівчина не відала, як довго вона пробула у Впадині Скатів. А втім, їй уже доводилося бувати в місцях, над якими час не владний.

Фріда сиділа на троні з коралів. Побачивши в руках Маріки магічний кристал, вона всміхнулася:

— Сподіваюся, ти більше не вважаєш мої слова маренням божевільної? Тепер ти бачиш, що наділена владою та могутністю, яких немає ні в кого.

— Так, і я більше не буду самотньою. Я поверну тих, хто мені дорогий, — рішуче заявила Маріка.

Фріда похитала головою.

— Ні. Це єдине, що тобі не підвладне. Забудь про земні прихильності й кохання. Вони не для тебе.

— Але чому? Ти сама казала, що я можу все. Навіть сільська чаклунка може приворожити коханого. Невже це мені не під силу?

— Приворот не має нічого спільного з коханням. Звичайно, ти можеш підкорити собі будь-кого. Твій обранець слухатиметься тебе, як маріонетка, і, можливо, навіть страждатиме без тебе — так людина, що звикла до шкідливого зілля, мучиться від його відсутності. Й разом з тим вона мріятиме позбутися цієї залежності. Ти вважаєш це коханням?

Маріка замислилась.

— І що ж? Я нічого не можу вдіяти? Але в чому ж, тоді моя могутність?

— У тому, щоб служити іншим. Велика влада — це великі обов'язки. Бідолашна дівчина, на тебе ця ноша звалилася занадто рано! Та нічого змінити не можна. Ти — чарівниця з острова Гроз. Старі підкоряться твоєму володарюванню. Та спершу ти мусиш допомогти мені й іншим мешканцям міста Затонулих Кораблів знайти спокій.

Глава 27

Примарний флот

На острів Гроз опустився вечір. Вогненний диск сонця занурився у безмежні води океану, і відразу по землі розтеклися сутінки. Острів спочивав після трудового дня.

— Яка нудьга, — вирвалось у Зосима. — У великому світі кипить життя, а тут сотні літ нічого не змінюється.

— Все переживаєш через дівчину? Змирись. Вона зникла. Значить, так тому й бути, — сказав Гурій.

Темніло швидко. В південних краях сутінки короткі. Ніч занадто поспішає на зміну дню. Коли небо стало зовсім чорним, на обрії раптом виникло дивне світіння, мовби на острів неслася хвиля холодного блакитного полум'я.

— Дивися, що там таке? — насторожився Гурій.

Чародії пильно вдивлялися вдалину. Вони вперше бачили щось подібне. З кожною хвилиною світіння посилювалось. І ось уже можна було розгледіти обриси вітрильників. Минуло ще небагато часу, й маги чітко побачили кораблі-примари. Обшивка їх поросла черепашками й анемонами. Зі щогл і рей, наче обірвані вітрила, звисали водорості. Цим кораблям не потрібен був попутний вітер. Їх гнала вперед інша сила, непідвладна ні бурям, ні штормам.

— Що це? — з жахом вискнув Гурій.

— Примарна армада, — відповів Зосим. — Треба скликати всіх.

Одначе в цьому не було необхідності. Чародії самі вже поспішали на берег. Навіть найспокійніші й найбайдужіші з них не могли приховати хвилювання. Проктор стискав посох так, що від напруження побіліли кісточки пальців. Пухкі щоки Саватія посіріли та обвисли, мов опара, що розтеклася. Обличчя вічно мінливого Ксанфа, навпаки, застигло, ніби маска. Авдій суворо супив брови, а Весігон нервово куйовдив бороду. Поряд із Агрипою був його незмінний супутник Азар. Верховний Чародій раз по раз поглядав на хлопця.

Здавалось, у повітрі витає невисловлене запитання: чому зникла межа між світом живих і мертвих? І яку данину доведеться заплатити безсмертним? Чародії знали, що перед примарною армадою вони безсилі, як малі діти. Ніякі заклинання та магічні кулі не могли зупинити цю флотилію.

Прошко також був на березі. Якби його воля, він би стрімголов кинувся навтьоки, та не міг же він показати себе боягузом, коли Азар тримався молодцем. Марно намагаючись стримати дрож, Прошко глянув скоса на учня Верховного Чародія. Той виявляв дивовижну холоднокровність. Азар узагалі залишався для Прошка загадкою. Вони так і не подружилися, хоча були єдиними ровесниками на острові. А останнім часом Азар і зовсім уникав зустрічей. Та тепер усе це не мало значення.

Дивлячись на чародіїв, Прошко зрозумів, що справи кепські. Зміркувавши, що магія не всесильна, він упав навколішки й заходився ревно молитися. Прошко згадав дім, діда, Гліба і Маріку. Раніше він жалкував, що вона не змогла приїхати на острів разом із ним, але тепер радів, що все обернулося на краще. Хоч би де вона була, нині дівчина перебувала у більшій безпеці.

Похмура армада підійшла майже впритул до острова й зупинилася. З борту флагмана спустилася шлюпка. Погойдуючись на хвилях, вона стрімко полинула до берега.

У човні стояла самотня постать у темному плащі з низько насунутою на обличчя відлогою.

Маги з подивом перезирнулися. Ніс шлюпки ледь чутно ткнувся в пісок і завмер. Темна постать зійшла на берег і відкинула відлогу. Чародії мимоволі сахнулися. Перед ними стояла юна чарівниця.

Прошко пильно дивився на Маріку, не розуміючи, що відбувається. Серце хлопчини шалено билось. А в голові роїлася сотня запитань. Як дівчина опинилася на кораблі-примарі? Що все це значило?

— Маріко! — крикнув він.

Дівчина не обернулася. Прошків голос долинув до неї мовби здалеку. Маріка повільно підійшла до магів. Вона мала тендітний і беззахисний вигляд, але чародії в страху позадкували. Кожен з них помилково вважав, що вона з'явилася на острів, аби заявити своє право на владу.

Серед магів не було єдності. Одні запізно розкаювалися, що вчасно не підтримали юну чарівницю. Інші жалкували, що не допомогли Агрипі позбутися дівчиська, коли це було можливо. Так чи інакше, всі розуміли, що настав час відповідати, і не сподівалися на пощаду.

Всі очікували, що скаже Верховний Чародій, але Агрипа боягузливо мовчав. Його права рука Авдій також як у рот води набрав. Бачачи, що сміливців немає, наперед виступив Зосим.

Саме він колись розшукав дівчину і привіз на острів, тож тепер уважав себе відповідальним за те, що відбувалось.

— Якщо ти прийшла взяти владу, ми готові до переговорів.

— Я прийшла не для того, щоб завдавати зла, а для того, щоб зло покарати, — мовила Маріка. Її голос звучав байдужливо і відсторонено, мовби хтось інший говорив її вустами. — Мене привела Навіжена Фріда, щоб подати рахунок убивці, який живе серед вас.

— Убивця серед нас? Немислимо! Хто він? — захвилювалися чародії.

— Той самий, хто пропонував умертвити новонароджену дівчинку, яку ви із співчуття підкинули циганам, — пролунало у відповідь.

Усі погляди спрямувалися на Верховного Чародія.

— Але це неймовірно! — пробурмотів Саватій.

— Це істинна правда. — З-за спини Маріки з'явилася красива молода жінка. Її схожість із дівчиною була разючою. Жінка гордо піднесла голову і мовила: — Це говорю я, Фріда, яку називають Навіженою. Я — повелителька штормів, які забирають життя людей. Я — легенда, що наводить жах на мореплавців. Але я винна тільки в тому, що повірила в кохання цього чоловіка, — Фріда показала на Верховного Чародія. — Настав час вам дізнатися правду.

…Це сталося в ті далекі часи, коли Агрипа був іще молодим. Тоді життя на острові було зовсім не те, що тепер. На острів стікалися чарівники з усіх кінців землі, щоб удосконалювати свою майстерність. Тут була найбільша бібліотека. На острові можна було знайти найрідкісніші трави й рослини для приготування еліксирів і зілля.

Мій батько був травником. Ніхто не знав стільки рецептів приготування ліків, скільки він. Одні рослини батько збирав, інші вирощував сам. Він із дитинства привчав мене доглядати сад і втаємничував у свої секрети. Я росла оточена любов'ю. Всі чарівники, що жили на острові, панькали мене, мовби я була їхньою спільною дитиною, адже своїх дітей у них не було.

Коли я підросла, молоді чарівники, яким випадало бувати на острові, почали виявляти до мене знаки уваги, та жоден з них не розбудив мого серця. В душі я залишалася зірвиголовою. Мені виповнилося вісімнадцять, коли на острів приїхав красивий юнак. Його звали Агрипа. Він був на два роки старший за мене, розумний і гарний собою, та при цьому дивовижно скромний. Агрипа мріяв осягнути таємниці магії. Мене зворушила сором'язливість юнака. Мало-помалу ми почали бачитися частіше. Нам було цікаво вдвох, і сталося неминуче. Ми покохали одне одного. Я почувалася найщасливішою дівчиною на світі!

У ті давні часи острів жив не так відособлено. Раз на рік тут улаштовували турнір чародіїв. На свято до гавані припливали кораблі під різними прапорами. Гості з'їжджались подивитися на яскраве видовище і повболівати за учасників. На площі шумів ярмарок, де можна було придбати обереги, амулети і цілюще зілля. А ввечері небо розквітало яскравими вогнями феєрверка.

Напередодні змагань усюди панувала атмосфера радості й веселощів, тільки мій коханий ходив як чорна хмара. На мої розпитування він признався, що також записався в учасники турніру. Він хотів справити на мене враження, та скоро зрозумів, що вчинив необачно. На відміну від досвідчених суперників, він був усього лиш чародієм-початківцем. Змагання загрожувало обернутися для нього не славою, а ганьбою. Відмовитися від участі він уже не міг. Усі вважали б його боягузом.

— Завтра я стану загальним посміховиськом, — із гіркотою сказав він.

— Для мене ти однаково будеш найкращим, — запевнила його я.

— Ні, я цього не переживу.

У голосі Агрипи було стільки страждання, що я зважилася на відчайдушний вчинок. Із забороненої комори батька я взяла трохи зілля, що вдесятеро збільшує магічні сили. Це було безрозсудністю, та я не могла не допомогти чоловікові, якого кохала.

У день турніру мені було не по собі. Вперше в житті я обманула довір'я батька. Я ледве помічала, що відбувається на арені, та перемога Агрипи змусила мене забути про все. Ми раділи, як діти. Звичайно, Агрипа здобув першість нечесно, та яке це мало значення для закоханих сердець?

Одначе скоро Агрипа знову зажуривсь. Як переможець, він мусив брати участь у другому змаганні. Мені не залишалося нічого іншого, як знову порушити заборону й роздобути для нього заповітне зілля. Він знову став переможцем.

На цьому турнір завершився. Третій день відводили для випробування, в якому брали участь лиш ті, хто претендував на звання безсмертного мага.

Я була на сьомому небі від щастя. Дурна, я вважала, що всі труднощі лишилися позаду.

В мене була для Агрипи ще одна гарна новина. Коли ми зустрілися, мені не терпілося потішити його, та я побачила, що він чимось стурбований.

— Що тебе гнітить? Хіба ти не став кращим серед кращих? — запитала я.

— Що значать ці перемоги в порівнянні з можливістю стати безсмертним! — вигукнув Агрипа.

— Не забувай, що ти переміг тільки завдяки чарівному зіллю, — нагадала я.

— Як ти можеш мене попрікати? Ти сама запропонувала мені допомогу, — з докором сказав Агрипа.

На це мені було нічого заперечити. Втім, я не сприйняла його бажання пройти випробування всерйоз.

— Ставши безсмертним, ти мусиш дати обітницю безшлюбності. Хіба ти більше не кохаєш мене?

— А ти? Чи кохаєш ти мене? Хіба тобі не хочеться, щоб коханий чоловік став безсмертним?!

Я сприйняла його слова за жарт і вирішила, що настав час повідомити йому головну новину.

— Ти й будеш безсмертним, тому що втілишся у своєму синові. У нас буде дитина.

Агрипа зблід. Його лице спотворила гримаса відчаю.

— Ти не радий? — сторопіла я. — Невже ти справді сподівався стати безсмертним?

— Ні, що ти. Вибач. Я дуже радий, — силувано посміхнувся Агрипа.

Хто б міг подумати, що це сумирність змії, що затаїлася перед нападом? У ту ніч він наклав на мене закляття оціпеніння й потай проник до комори мого батька. Він знав, де лежить ключ. Агрипа викрав найцінніші зілля та отрути й учинив у сховищі справжній розор. Потім він підкинув мені ключ, напоїв мене зіллям, яке викликає божевілля, й тільки після того зняв закляття.

Я билась у корчах, а віроломний коханий побіг до мого батька з фальшивим розкаянням. Він сказав, буцім я невірно витлумачила дружбу між нами й коли дізналася, що він хоче присвятити своє життя служінню магії та стати безсмертним, збожеволіла.

Побачивши мене в такому жалюгідному стані, батько впав у відчай, але швидко опанував себе. На щастя, він розумівся на знахарстві. Він приготував відвар, який міг повернути мені розум. Я випила його і поринула в тривалий сон.

Я спала й не знала, що Агрипа знову обманом пройшов випробування, та це не наблизило його до безсмертя. Тільки тоді він зрозумів, чому безсмертні дають обітницю безшлюбності, Той, хто обрав своє продовження в дітях, не може знайти безсмертя тіла. І тоді Агрипа зважився на найчорнішу справу.

Свята закінчились. Кораблі з гостями готувалися до відплиття, а я все спала під дією ліків. І тоді Агрипа викрав мене з дому і потай привіз на один із кораблів. Він домовився з капітаном, аби той забрав мене з острова. Лиходій дорого заплатив за цю послугу, та жадібність коштувала шкіперу ще дорожче. Капітан не підозрював, що для Агрипи важливо не просто прибрати мене геть з-перед очей, але знищити майбутню дитину, що стояла на шляху до досягнення його мети.

Коли я прокинулася, кораблі вже вийшли у відкрите море. Я благала капітана повернутись, але він відмовився, як і раніше вважаючи мене божевільною. Тим часом Агрипа підкріпив свої сили краденим зіллям і викликав шторм.

Ураганний вітер із люттю накинувся на вітрильники й розкидав їх, як шкаралупки. Гігантські хвилі підіймалися з безодні, захльостуючи палубу. Та це були дитячі забави у порівнянні з тим, що почалося потім. Величезний водяний стовп, як хижий змій, стрімко налетів на потріпану флотилію. Від нього не було ні порятунку, ні захисту. Смерч обрушився на кораблі, тягнучи їх у воронку, що розверзлась. Із семи кораблів не врятувався жоден.

У передсмертну мить я зрозуміла страшну правду: щоб стати безсмертним, Агрипа приніс у жертву свою ще не народжену дитину. В ту мить, коли життя в мені згасло, він набув сили. Тоді я поклялася, що повернусь і помщуся.

Відтоді життя на острові сильно змінилося. Всі свідки давніх подій таємничим чином зникли або загинули. Турніри чародіїв канули в Лету. Агрипа зробив усе, щоб острів жив замкнено й ніхто з людей не міг туди потрапити.

Час ішов, і Агрипа навчився всіх премудростей чародійства. Йому більше не треба було вдаватися до чарівного зілля, щоб утверджувати свою могутність. Йому вдалося багато чого подолати. Єдине, що не дає йому спокою дотепер, — це страх. Умираючи, я прокляла його і напророчила, що він сам віддасть знак влади в руки жінки, і тоді загиблі з його вини підіймуться із дна океану, і всі дізнаються про істинну ціну його всесилля.

Я довго чекала, коли звершиться розплата, і ось час настав.

Фріда змовкла. Всі ошелешено завмерли, спрямувавши погляди на Верховного Чародія. Агрипа в страху позадкував.

— Ні, ні. Це помилка. Скажи, що це помилка, — почав благати він, дивлячись Азару в вічі.

Юнак байдужно позирав на свого наставника. Несподівано в морі піднялася гігантська хвиля. Як велетенський звір із роззявленою пащею, вона насувалась на тих, що стояли на березі, загрожуючи проковтнути всіх. Перш ніж маги встигли оговтатися, хвиля з гуркотом обрушилася на острів, але ніхто не відчув сили її удару. Коли всі опам'яталися, на берегу стояли вісім старих, двоє юнаків і чорноволоса дівчина. Агрипи серед них не було. Зникла і примарна армада.

Вируюче море викинуло на берег посох із дорогим набалдашником зі слонової кістки й заспокоїлося. Лазурна гладь була безтурботною й рівною, мов скло. Хвилі, тихо перешіптуючись, плескались об берег. Посох влади лежав на піску, та ніхто не зважувався до нього підійти.

Нарешті, Маріка ступила крок і підняла його.

Глава 28

Посох влади

Рада магів як зазвичай проходила в священній залі. Цього разу її купол був ніжно-блакитним, як безхмарний весняний небозвід.

Усі маги були в зборі. На місці Верховного Чародія стояли троє підлітків: атлетичної статури юнак із прямим чорним волоссям до плечей, круглолиций веснянкуватий хлопчина та красива чорноволоса дівчина.

Всі погляди були спрямовані на Маріку. Мов королева зі скіпетром і державою, вона в одній руці тримала посох із набалдашником зі слонової кістки, а в другій — кришталеву кулю.

— Ну от і все! Острів звільнився від прокляття. Тепер усе має бути інакше, — сказала дівчина.

Чародії мовчали, заглиблені у свої думи. Кожен із них знав, що інакше — ще не значить краще. Сталося те, чого вони побоювалися. Посох опинився в руках у нетямущої дитини. Ще гірше, дівчина знала про свою могутність. Навіть у зрілому віці не кожний витримає випробування владою. А для молодості це згубним є вдвічі. Уже зараз дівчина розпоряджалася так, буцім усе життя тільки те й робила, що командувала сивочолими мужами. Чи прислухатиметься вона до їхніх порад?

Маріка не помічала настороженості магів і з натхненням вела далі:

— Треба привезти на острів дітей. На землі багато нещасних сиріт. Нехай вони знайдуть тут дім і сім'ю.

Чародії перезирнулись, і Гурій обережно мовив:

— Чи розумно відкривати острів для людей?

— Звичайно! Адже нині тут живуть самі старі,— сказала дівчина.

Ніхто з магів не виявив ані найменшого бажання підтримати починання юної чародійки. Обтяжливе мовчання тривало.

— А що, непогана думка. Я можу привезти дітей, — раптом сказав Зосим.

— Ти з глузду з'їхав! — цитьнув на нього Авдій.

— Навпаки, — заступилася за повелителя доріг Маріка. — Далі так продовжуватися не може. Скоро на острові нікого не залишиться! Місця тут на всіх вистачить. До того ж зробите добру справу.

Після деякої паузи Ксанф замислено мовив:

— До чого затівати переміни? Ніколи не знаєш, на користь вони чи на шкоду.

— Ти відмовляєшся мені допомагати?

У голосі дівчини зазвучала недитяча жорсткість. Маг знітився. Пряме запитання вимагало прямої відповіді, та Ксанф лишився вірним собі й ухильно мовив:

— Чого ж? Я готовий. Але… обміркувати ніколи не завадить.

— Божевільна вигадка, — невдоволено пропихкав Саватій. Його громіздке тіло у праведному обуренні загойдалося під просторим балахоном.

— Чому ж? — запитала Маріка, дивлячись йому просто у вічі.

Маг зам'явся, зіщулився і сумирно мовив:

— Я домосід і не можу носитися за дітьми по світу.

— Зате ти можеш подбати про тих, хто прибуває на острів. Багато хто з них потребує ласки та піклування.

Заперечити на це було нічого.

— Що ж, хай і так, — нерішуче кивнув Саватій.

— Сподіваюся, ви розумієте, що робите? — похмуро пробурчав Проктор.

— А хіба ти не з нами?

Під поглядом юної чародійки старий маг відчув себе незатишно і швидко запевнив:

— Я як усі.

— Я також! — квапливо зголосився в помічники Гурій, побоюючись, що всі важливі пости розберуть без нього.

— Якщо так, то й ми не проти, — перезирнувшись, погодилися Весігон і Братир.

Авдій, насупившись, стояв осторонь і з досадою дивився, як швидко побратими пішли на поводі в шмаркатого дівчиська. Якщо вже зараз вони спасували й не можуть дати їй відсіч, що буде потім? Не мине й місяця, як вона звикне до того, що всі скоряються її першому слову. І тоді чекай біди, та буде пізно.

Раптом Маріка звернулася до нього:

— Авдію, здається, ти був правою рукою Верховного Чародія і в усьому допомагав йому?

— Так, я робив те, що вважав за потрібне. Мені немає в чому попрікати себе й нічого соромитися, — відповів маг, не приховуючи неприязні.

— Ніхто й не попрікає тебе. Просто я подумала, що ти краще за інших умієш управляти островом. Прийми посох влади доти, поки доля вкаже на нового Верховного Чародія.

У залі рад повисла напружена тиша. Всі уперлись очима в дівчину не в змозі повірити в її слова. Нарешті Авдій заговорив.

— Ти передаєш посох мені?! — здивувався він.

— Так. А кому ж іще? — запитала Маріка, ніби йшлося про щось буденне.

— Хіба ти сама не хочеш стать на чолі острова? — знітившись, мовив Авдій.

— Що ти! Який із мене правитель? Сміх, та й годі! Я ж у цьому нічого не тямлю, — дзвінко розсміялася Маріка.

Відлуння підхопило її сміх, і навколо ніби заспівали дзвіночки. Урочиста, помпезна зала рад ніколи раніше не чула дитячого сміху. Тут цей звук був чужим, мов яскравий ґудзик на чорному фраку. Й раптом сталося небувале. В магічному кристалі маленької чарівниці звідки не візьмись заіскрилися веселі вогники, ніби сонячні зайчики. Непосиди вистрибнули з кришталевої кулі, побігли по колонах і почали пустувати на дзеркальній підлозі.

У залі рад не було жодного вікна, та все приміщення залило сонячне світло. Старі здивовано перезирнулись, і погляди їх потепліли. У Прошка рот розтягнувся мало не до вух. Він скоса поглянув на Азара — мовляв, знай наших, — й усмішка відразу зійшла з його лиця. Погляд учня Агрипи залишався холодним і порожнім.

Авдій прийняв посох із рук дівчини.

— Присягаюся, той час, який мені відведено, я правитиму мудро і справедливо. Але гадаю, що скоро поверну цей посох. Крім тебе, нікому не вдавалося в такому юному віці здобути безсмертя і стать чарівницею. Вважаю, трохи підучившись, ти й сама впораєшся з усім не гірше за мене, — сказав маг.

Маріка підняла магічний кристал на витягнутій руці. Сонячні полиски бризнули з нього з подвоєною силою.

— Правда, що моє безсмертя міститься в цій кулі? — запитала дівчина.

Маги закивали.

Маріка мить помилувалася грою сонячних полисків, а потім рішучим кроком попрямувала до незгасного вогню, що палав посеред зали. Перш ніж чародії встигли опам'ятатися, вона кинула магічний кристал просто у священне полум'я.

Спалах яскравого світла засліпив присутніх. Чародіїв обдало палючим жаром, а потім на них дихнув лютий холод. У повітрі повисли дрібні крижані кристалики, колючі мов голочки, та скоро вони розтали без сліду.

Сонце погасло. Ошелешені чародії дивилися на злякану дівчину біля священного вогню. Полум'я, яке щойно з жадібністю хижого звіра проковтнуло чарівний кристал, тепер було сумирним і тихим.

Вчинок дівчини так приголомшив чародіїв, що ті не могли вимовити ні слова. Мовчання перервала Маріка.

— От і все. Я більше не безсмертна, — наче нічого не сталося, сказала вона.

— Дурненька! Навіщо ти це зробила? — скрушно вигукнув Прошко.

— Я хочу бути такою ж, як усі,— спокійно відповіла Маріка.

— Невже тобі не жаль?

Дівчина похитала головою.

— Ні. Це тільки збоку здається, що бути чарівником добре. Та магічний дар — не нагорода, а, скоріше, навпаки.

Епілог

День був довгим. Маріка так утомилася, що ледве добрела до ліжка. За вікном плескалося море й шумів прибій. На душі було спокійно і світло, ніби вона повернулася додому після тривалої подорожі.

Дівчина дістала медальйон, відкинула кришку і звернулася до золотоволосого юнака на портреті:

— Скажи, я ж учинила вірно? Зате тепер ми зможемо бути разом. Краще щасливо прожити одне коротке життя, ніж тисячу років без кохання.

Вона поцілувала портрет, згорнулася калачиком і заплющила очі. Не минуло й хвилини, як вона міцно спала. Уві сні дівчина щасливо всміхалася. Та ще не відала, що, позбувшись безсмертя, вона не стала такою ж, як усі. У світі магії в неї ще лишилися незавершені справи, а удаваний спокій на острові був здатний викликати нові потрясіння.

Гурій стояв на балконі й дивився в темну далину, туди, звідки доносився вічний рокіт океану. Несподівано в небі з'явився дивний птах. На вигляд він був схожий на альбатроса, та його крила були чорними як смола. Він із журним криком пролетів над палацом і, мов примара, розтав у темряві.

«Привиділося?» — подумав Гурій.

Він углядівся в морок, але марно. Видіння зникло й більше не виникало.

«Скоріше за все, це був звичайний альбатрос. Уночі все здається чорно-сірим», — заспокоїв себе маг.

Але він даремно вважав птаха за обман зору. Коли не всі гріхи прощено й не всі борги виплачено, прокидаються сили більш давні й могутні, аніж магія. І тоді відбувається неймовірне. Ось чому тієї ночі на острові об'явився чорний альбатрос.

Content

Тамара Крюкова
Чарівниця з острова Гроз

Пролог

Глава 1 Чорне свято

Глава 2 Основи практичної магії

Глава З Рада втаємничених

Глава 4 Бунт

Глава 5 Вечірка

Глава 6 Маг-недоучка

Глава 7 Зізнання

Глава 8 Маги та люди

Глава 9 Розрив

Глава 10 Чужа

Глава 11 Експедиція

Глава 12 Посланець острова

Глава 13 Слушна порада

Глава 14 Ризикований вчинок

Глава 15 Втеча

Глава 16 Вересовий пагорб

Глава 17 Закляття

Глава 18 Прошко й Азар

Глава 19 Воля

Глава 20 Дopoгa до моря

Глава 21 Полон

Глава 22 Чудо

Глава 23 Зухвалий план

Глава 24 Маяк

Глава 25 Місто Затонулих Кораблів

Глава 26 Впадина Скатів

Глава 27 Примарний флот

Глава 28 Посох влади

Епілог