Тамара Крюкова

Чорний альбатрос

Пролог

Була темрява, і було світло, але всюди панувала позачасовість.

Не було ні майбутнього, ні минулого, і мить тривала нескінченно.

І тоді народився Хронос.

І встановив він віху, і назвав її сьогоденням. Усе, що було за віхою, почало називатися минулим. А все, що було перед віхою, стало називатися майбутнім. Усе здобуло початок і кінець.

І розлютилися титани на Хроноса за те, що він зазіхнув на безсмертя, і наклали на нього кару, сказавши, що він буде пожирати своїх дітей.

Відтоді ненажерливий час поглинає все існуюче на землі. Люди й звірі помирають. Міста перетворюються на порох. Навіть гори розсипаються з плином часу. Лише те місце, де Хронос поставив віху, залишається незмінним. Називають його островом Гроз, тому що тієї миті, коли бог часу запустив стрілки годинника, небо прорізала блискавка. Вибухнула така гроза, якої ніхто не бачив ні до, ні після того, і з морських глибин з'явився острів.

Багато магів, чаклунів і чарівників шукали секрет безсмертя, але старіли й помирали, так і не знайшовши його. Були стародавні чарівники, які підійшли до розгадки ближче за інших. Один навіть створив еліксир, який дозволяє продовжити життя до тисячі років. Але чим є тисячоліття порівняно з вічністю? Миттю, що здається людям нескінченністю.

І тоді Хронос вирішив розділити світ чарівників і людей, щоб ті, хто насмілився назвати себе безсмертними, не бентежили свідомість простих смертних. Володар часу зібрав усіх чарівників на острові Гроз. Кожному з них була подарована тисяча років життя, але чарівники не мали права спілкуватися з простими людьми.

Однак із будь-якого правила є винятки. Раз на рік на острові влаштовували свято, де чарівники змагалися в майстерності. Подивитися на барвисту виставу збирався народ звідусіль. Так було доти, поки один із магів не вчинив злочин. Звали його Агриппа. У ту пору він був молодий і жадав влади. Щоб зайняти місце Верховного Чарівника, він згубив свою дружину й ненароджену дитину.

У ту страшну ніч на острові знову вибухнула гроза. Блискавки безупинно опромінювали небо, а коли стихія трохи стихла, у гуркотах грому пролунали слова: «Із грозою острів виник, із грозою й зникне. Коли почнуться зміни, грім прогримить утретє, і ви втратите безсмертя».

Побоюючись пророцтва, маги закрили острів для людей. Свята й веселощі поринули в небуття. Минали роки. Змінювалися епохи. Кожен чарівник, проживши тисячу років, поступався місцем спадкоємцеві, але від цього на острові нічого не змінювалося. Нові маги вбачали свою місію у збереженні світу незмінним.

Так було доти, поки не прийшов час іти Агриппі. Коли ж старий чарівник побачив свою спадкоємицю, він зрозумів, що настала година розплати. Юна чарівниця Марика була схожа на загиблу дружину Агриппи, наче була її молодшою сестрою. Верховний Чарівник за допомогою підступного задуму спробував позбутися її, але зазнав невдачі. Тоді він удався до підлого обману й помінявся тілами зі своїм учнем Азаром.

Усі бачили, як Агриппу поглинула морська безодня, але ніхто не підозрював, що його давня, як скелі, і чорна, як ніч, душа вселилася в юнака. А душа хлопця впурхнула в птаха і з плачем злетіла над морем у вигляді чорного альбатроса.

Марика повинна була зайняти місце Агриппи, але вона відкинула пропозицію стати Верховною Чарівницею. Її не приваблювала доля правительки. Дівчинка була безнадійно закохана, мріяла про принца Гліба, сподіваючись домогтися взаємності. Вона кинула виклик самому Хроносу, відмовившись від сумовитого безсмертя заради радощів людського життя. Марика хотіла, щоб на острові знову стало велелюдно й залунав сміх. Старі-чарівники панічно боялися змін, але не наважувалися відкрито суперечити їй.

У Марики на острові був тільки один союзник — Прошка. За збігом обставин простий сільський хлопчисько потрапив на службу до принца, а звідти доля закинула його на острів Гроз. На всьому острові було лише двоє підлітків — Марика та Прошка, не враховуючи так званого Азара, у тілі якого ховався старий маг.

Глава 1

Таємна змова

Їх залишилося вісім магів-правителів.

Авдій, що був помічником Агриппи, якому Марика передала Жезл Влади. Володар доріг Зосима, який знайшов Марику й доправив її на острів. М'якотілий і флегматичний Саватій. Вічно мінливий Ксанф, прозваний Багатоликим. Гурій, який усюди намагався вставити своє слово. Весигон, що, навпаки, вважав за краще залишатися в тіні. Проктор, відомий своєю непохитністю. І невловимий Братир.

Століттями їхнє життя протікало без змін. Щоранку над островом вставало сонце, і щовечора його змінював повний місяць. Час на острові завмер, а зміна дня й ночі була не більше ніж декорацією в театрі й служила лише для зручності. Але з тієї миті, як безодня поглинула Верховного Чарівника Агриппу, колишнє розмірене життя опинилося під загрозою. Винною в усьому була юна чарівниця Марика та її прагнення відкрити острів для людей.

Більшість чарівників почали жалкувати про те, що Агриппи більше немає. Дехто з радістю пішов би на поступки перед совістю, аби тільки все залишалося, як і раніше. Але ніхто не хотів вступати у відкрите протиборство з Марикою.

Угледівши, що Авдій не діє, Гурій вирішив взяти важелі влади у свої руки. Він і колись прагнув бути на перших ролях, але безуспішно. Низенький, щуплий, верткий, як тхір, він не викликав поваги в інших магів. Його завжди вважали вискочкою, однак тепер майже всі охоче визнали його лідерство. Перш ніж зібрати магів на загальну раду, він обійшов їх по черзі, щоб довідатися про настрій кожного.

Візит до Авдія його не обнадіяв. Нинішній Верховний Чарівник відмовився вступати у змову.

— Я не можу нічого замислювати проти тієї, котра віддала мені Жезл Влади, — сказав він, погладжуючи бороду.

— Але якщо жезл у тебе, ти більше за інших відповідаєш за долю острова. Невже ти можеш спокійно дивитися, як усе котиться під три чорти?!

— Може, з Марикою поговорити прямо? — запропонував Авдій.

— Ти думаєш, вона послухає нас? Дівчисько зовсім без царя в голові. Їй відмовитися від безсмертя, що ногою тупнути. Сумніваюся, що вона погодиться залишити все, як є. Їй потрібно, щоб навколо все вирувало й змінювалося, — заперечив Гурій.

— А якщо відправити її у світ людей?

— Уже намагалися. Ти сам знаєш, що з цього вийшло, — криво посміхнувся Гурій.

Авдій розумів, що Гурій має рацію. Дівчинка була Обраною. Навіть те, що вона відмовилася від безсмертя, нічого не змінювало. Доти, поки вона залишалася живою, вона могла змінити долю острова. Але зважитися на надзвичайний крок було нелегко. Чарівник поринув у важку думу, а потім, нарешті, вимовив:

— Якщо всі брати вирішать залишити все, як було за старих часів; я не буду заперечувати.

Гурій зрадів. Своєю відмовою очолити змовників Авдій фактично відсторонився від влади. Окрилений Гурій попрямував до Ксанфа. Ксанф, як завжди, ухилявся. Недарма його називали Багатоликим. Але коли Гурій запевнив, що інші маги його підтримують, заперечувати не став.

Весигон, Братир і Проктор охоче зголосилися допомагати Гурію. Лише Зосима вороже зустрів пропозицію Гурія.

— Я не вступав у змову із совістю дотепер, не буду робити цього й зараз. Посоромся, Гурію, ми досить пожили. Потрібно вміти достойно піти, — відрізав володар доріг і випровадив баламута за двері.

Останнім Гурій відвідав Саватія, Той вислухав Гурія без захвату, але любов до безтурботного життя й зажерливість виявилися сильнішими, ніж каяття совісті.

Заручившись його підтримкою, Гурій повернувся до Авдія.

— Маги згодні підтримати нас. Ти очолиш наш союз? — запитав Гурій, заздалегідь передбачаючи відповідь.

— Ні,— поспішно відмовився Авдій. — Доводь справу до кінця. Якщо все вдасться, я готовий передати тобі Жезл Влади.

Гурій просяяв. Нарешті він домігся свого й не втратить удачу. Усі ще побачать, на що він здатний.

— Коли найяскравіша зірка сузір'я Альфа Центавра зійдеться зі шпилем кутової вежі, збираємося в кімнаті курйозів, — сказав він.

— На вершині Вабливої вежі? А чому не в Залі Рад, як зазвичай? — здивувався Авдій.

Гурій зам'явся, не знаючи, чи варто говорити про те, що Зосим відмовився брати участь у змові. Розуміючи, що приховати це однаково не вдасться, він обережно сказав:

— Серед нас є один зрадник.

— Зосима, — здогадався Авдій.

Гурій мовчки кивнув.

— Ти не казав, що хтось відмовився, — завагався Авдій. — Може, нам не варто діяти необачно?

— Нас більшість. Ти виступиш проти сімох побратимів? Отямся. Дівчисько більше не безсмертне. Великий Хронос чекає на жертву. На карту поставлена доля острова.

Авдій прикрив очі й задумався. Совість шепотіла, що не можна проливати кров. Але розум підказував, що це єдиний шанс вціліти. До того ж небезпечно йти проти більшості. Він висловив останній сумнів.

— Відповідно до давньої угоди, магів-правителів повинно бути дев'ять, а не сім.

— Коли все закінчиться, Зосима змириться. Немає дівчиська — немає проблеми.

— А хто буде дев'ятим?

— Азар. Прийде час, і він стане одним із нас.

— Ти відкрив йому наші плани? — насторожився Авдій.

Гурій захитав головою.

— Ні, він ще надто юний і недосвідчений. Спочатку ми повинні обговорити все між собою.

— Добре, — кивнув Авдій. — І все-таки, чому кімната курйозів? Можна знайти місце зручніше, ніж курне горище з мотлохом.

— У Вабливу вежу не можна потрапити за допомогою магії. Отже, зрадник не зможе заскочити нас зненацька.

Глава 2

Кімната курйозів

У житті Прошки відбулося багато цікавого. Спочатку він потрапив у палац і став правою рукою принца Гліба, потім його занесло на острів Гроз. Щоправда, це трапилося помилково. Замість нього туди повинна була потрапити Марика, але Прошка не ображався. Він мріяв стати придворним чарівником. Однак, опинившись на острові, він зрозумів, що не має здібностей до магії й уже змирився з тим, що чарівника з нього не вийде, коли з'явилася Марика.

Ще в палаці Прошка був таємно закоханий у чорноволосе дівчисько, але в нього не було шансів на взаємність. Марика думала тільки про Гліба. Хіба можна змагатися з принцом? Однак тепер, коли принц був далеко, у Прошки з'явилася надія завоювати її серце. Якби тільки не учень колишнього Верховного Мага! Не можна сказати, що він був явним суперником. Марика й Азар не мали один до одного теплих почуттів, але Прошка, не без підстав думав, що, як не крути, а він Азару програє. По-перше, той був красунчиком. Стрункий, із блискучим чорним волоссям до плечей. Не те, що ніс картоплею, і ластовиння на все обличчя. А по-друге, Азар володів даром магії, а Прошка ніякими талантами не вирізнявся.

Прошка зі шкіри пнувся, щоб хоч у чомусь випередити учня чарівника, але той у будь-якому змаганні виходив першим: і силою, і спритністю, і ерудицією. Прошка зовсім зневірився довести Мариці, що він теж чогось вартий, коли власна цікавість зробила йому непогану послугу.

Поки Прошка жив на острові, він здебільшого був сам по собі. Маги не звертали на нього уваги. Він пробував подружитися з Азаром, але той поводився з підкресленою прохолодою. Зрештою, Прошка залишив свої спроби зблизитися з магом-початківцем і захопився дослідженням палацових будівель на самоті.

Іноді йому вдавалося зробити дивні відкриття: то випадково виявити таємну кімнату, то секретний хід. Він не бував тільки у вежі, яка стояла окремо, в глибині палацового парку. Одного разу він вирішив заповнити цю прогалину.

Невідомо, чому вежу називали Вабливою. Вона не виділялася нічим примітним: ані архітектурою, ані висотою. Надщерблені цегляні стіни прикрашав лише дикий плющ, крізь який ледь проглядали вузькі прорізи вікон.

До вежі вів лабіринт із самшиту. Високі кущі були акуратно підстрижені. Прошка бадьоро покрокував по посипаній гравієм доріжці, тримаючи курс на вежу. Це було неважко. Шпиль вежі височів над зеленими стінами самшиту.

Прошка майже досяг мети, коли зайшов у глухий кут. Він повернув назад, пройшов, як йому здавалося, тією самою дорогою, але замість того, щоб вийти з лабіринту, знову вперся в самшитову стіну. Проблукавши ще трохи, бідолаха зрозумів, що заблудився остаточно. Він у розпачі кидався зеленими коридорами. Вежа добре проглядалася з будь-якого місця. Вона знущально стирчала над живими стінами лабіринту буквально за два кроки, вабила до себе, але не підпускала.

Прошка раптом зрозумів, що він остаточно заблукав і навіть приблизно не знає, у який бік іти. Він спробував зорієнтуватися по сонцю, але на острові Гроз світило було ненадійним орієнтиром. Прошка вирішив покластися на долю. Він повернувся до вежі спиною, рушив по зеленому коридору й, на свій подив, незабаром побачив вихід. Прошка кинувся до просвіту.

Перед ним височіла Ваблива вежа. Прошка остовпів. Він досі не міг звикнути до дивовиж чарівного острова. Якийсь час він витріщався на стародавню, повиту плющем будівлю, перш ніж зважився підійти ближче. Він не сподівався, що масивні дубові двері відчиняться, але вони виявилися не замкненими.

Прошка прослизнув усередину. Він думав знайти тут скарби, гідні довгих блукань лабіринтом, але на нього чекало розчарування. У приміщенні нічого не було, якщо не рахувати декількох широких лав, покритих майстерним різьбленням. Зважаючи на все, сюди давненько не приходили. У вежі панувало запустіння.

У далекому куті кімнати Прошка виявив непримітні двері. Вони майже зливалися з дерев'яними панелями стін. Хлопчик надавив дверну стулку рукою й увійшов у напівтемну комірку. Звідси починалися кручені сходи. Щаблі спіраллю йшли нагору. Світло проникало лише через вузькі бійниці, і сходи тонули в напівмороці. Павуки розвісили серпанок павутини на стінах і на поручнях. Сонце просівало через неї свої промені, і в цьому освітленні колодязь вежі здавався загадковим.

Заінтригований Прошка почав лізти нагору. Що вище він піднімався, то вужчими ставали сходи. Нарешті він уперся в низькі двері. Дверні петлі натужно заскрипіли, неначе скаржилися на те, що їх потривожили, і дверцята відчинилися. За ними стояла непроглядна темрява, але Прошка, вирушаючи блукати по замку, завжди прихоплював із собою свічку. Похваливши себе за передбачливість, хлопчик промовив заклинання й запалив ґнотик. Це було майже все, чого він навчився в чарівників.

Не надто простора кімната виглядала, як склад непотрібних речей. У куті стояв згорнутий у рулон килим. Поруч тьмяно відсвічувало мутне дзеркало. За скляними дверцятами масивної шафи виднілася ціла колекція баночок і флаконів різних розмірів і форм. Усі вони були підписані. Придивившись, Прошка побачив, що багато які з них наповнені якимись рідинами. Він дістав найближчий флакон і прочитав напис на етикетці: для відрощування хвоста.

Прошка глумливо фиркнув. Кому спаде на думку відрощувати хвіст? Хіба що ящірці.

В інших склянках була мазь для розтирання мозолів на вухах, краплі для подовження черв'яків й інший нікому не потрібний дріб'язок.

Посміявшись над цінністю подібного зілля, Прошка оглянув розставлений на полиці посуд: кілька чашок, пара глиняних мисок і мідний глечик із вм'ятиною на боці. Поруч на блюдці лежало яблуко. Подивувавшись, що воно не згнило, Прошка взяв спілий плід у руки і відразу зрозумів, у чому підступ. Яблуко було зроблено з воску, але так майстерно, що від справжнього не відрізнити.

Поклавши яблуко на місце, Прошка відкинув кришку кованої скрині. Там зберігалося якесь ганчір'я. Прошка приладнав свічу й витяг із коробки старомодну мантію, яку носили за царя Гороха. Міль так ретельно проточила сукно, що цим дрантям погидував би навіть жебрак. Остаточно зневірившись у тому, що він знайде тут щось варте, Прошка заради сміху накинув мантію на плечі й остовпів.

Мантія зникла, а разом із нею й він сам. У повітрі висіли клаптики сюртука, які проглядали крізь проїдені міллю дірки. Прошка поспішно зірвав із себе накидку й ненавмисно змахнув з полиці мідний глечик. Той із гуркотом і стукотом ударився об кам'яну підлогу й покотився за скриню.

Прошка поліз за глечиком і не помітив, як вогонь свічі лизнув краєчок кинутої мантії, а потім жадібно заходився трапезувати. Коли Прошка озирнувся, хвіст мантії горів, мов смолоскип. Переляканий хлопчик кинувся затоптувати вогонь. Спочатку язики полум'я впиралися, норовлячи вислизнути з-під ніг, але незабаром знітилися і згасли. Прошка відсапався. На щастя, вогонь не встиг перекинутися на інші речі й великих збитків не завдав, але мантія… Прошка підняв шматок обгорілого сукна й важко зітхнув.

Коли він подумав про те, що буде, якщо маги виявлять пропажу, йому всерйоз схотілося стати невидимкою. Він почав міркувати, як вчинити. Спочатку він вирішив піти й чесно в усьому зізнатися, але швидко відкинув цю думку. Зважаючи на павутину, чарівники заглядали сюди нечасто. Може пройти ще років сто, перш ніж вони спохопляться шукати нещасливу мантію. Найрозумніше було приховати сліди злочину й зробити вигляд, що нічого не трапилося.

Прошка засунув залишки мантії глибше у скриню, розкидав пластівці сажі так, щоб вони не впадали в око, і критично оглянув місце пожежі. Усе виглядало пристойно, і підозр не викликало. Прошка попрямував до дверей і ледве не впав, спіткнувшись об глечик, що став причиною пожежі. Проклинаючи нещасливу посудину, Прошка підняв його й збирався поставити на полицю, коли помітив, що мідні боки сильно закоптилися.

Прошка протер глечик від сажі. Тієї самої миті із горлечка завалував дим. Від несподіванки Прошка упустив підступну посудину, але тут дим розсіявся. Із глечика виліз чоловічок розміром із мишу. На ньому був халат, білосніжний тюрбан й атласні туфлі із загнутими догори нісками. Чоловічок вибухнув лайкою:

— Світ не бачив такого криворукого володаря! Шайтан, а не хазяїн! Усі боки обіб'є, поки викличе! Я вже не кажу про те, що тільки бузувір буде підсмажувати шляхетного джина на вогні!

— Ти справжній джин? — остовпів Прошка.

— Незнищенний збирач снів, невичерпний творець перешкод, невловимий ловець вітрів, непереможний метальник слів, Касим ібн Дурик, — відрекомендувався чоловічок.

— Дурик? — перепитав Прошка.

— Касим ібн Дурик, — поправив його джин.

— Треба ж. Я думав, джини більші бувають.

— Куди більші?! У тебе що, очей немає? Подивися на цей глечик. Я й так там ледь уміщуюся. А якщо ти маєш щось проти мого зросту…

Джин зробив вигляд, що збирається знову залізти в глечик.

— Зажди, — поспішно зупинив його Прошка. — А ти вмієш виконувати бажання?

— Чи вмію я виконувати бажання? А для чого, по-твоєму, існують джини?

Прошка кинувся до скрині й дістав звідти залишки мантії. Джин гидливо подивився на жалюгідний клаптик смаленого сукна й запитав:

— Що це?

— Мантія-невидимка. Зроби так, щоб ніхто не помітив, що вона згоріла, а то мені дістанеться на горіхи.

— Слухаю й підкоряюся, — сказав джин і клацнув пальцями.

Залишки мантії зникли, і щось тихо дзвякнуло об підлогу. Прошка нагнувся, узяв дрібну монетку й витріщився на джина.

— Це що, мантія?

— Погіршало бідолазі,— захитав головою джин. — Ти що, мантію від монети відрізнити не можеш?

— А де ж мантія?

— Сам побажав, щоб її не помітили. Тепер її ніхто й не помітить. Повна невидимка, — ібн Дурик розвів руками.

— А це що? — простягнув монетку Прошка.

— Це тобі на горіхи.

Простодушність ібн Дурика розвеселила Прошку. Заради того, щоб познайомитися з таким кумедним джином, варто було годину блукати по лабіринту й лізти на вершину вежі. Згадавши підступну самшитову огорожу, Прошка спохмурнів. Він раптом зрозумів, що й гадки не має, як вибратися назад. Вабливу вежу було, принаймні, видно. А як відшукати вихід? Отут-то він і попадеться. Недарма кажуть, таємне завжди стає явним. Утім чого він засмутився? У нього ж є джин.

— Ти покажеш мені вихід із лабіринту? — запитав Прошка.

— Я джин, який поважає себе, а не який-небудь дороговказний клубок, — образився ібн Дурик.

Прошка піднісся духом.

— А тут є такий клубок?

— Раніше був. У кошику для рукоділля.

Джин махнув рукою углиб кімнати.

Щоб знайти кошик, довелося неабияк пововтузитися. Зате в ній лежав не один клубок, а цілих три.

— Бери червоний, — порадив джин.

— Чому?

— Синій почне водити тебе по колу, зелений приведе у Вабливу вежу, а не виведе з неї,— пояснив джин.

Поміркувавши, Прошка вирішив прихопити й зелений клубок також, щоб наступного разу не блукати.

Дивлячись, як він розпихує по кишенях клубки, джин попередив:

— До речі, май на увазі, нитки зовсім гнилі. Доведеться увесь час зв'язувати кінці.

— Нічого, зате з такими провідниками я не заблукаю, — посміхнувся Прошка.

Він дедалі більше переконувався, що прийшов сюди не дарма, й дивився на зібрану тут колекцію з більшим інтересом, аніж раніше.

— Невже тут усі речі чарівні?

— Узагалі-то це кімната курйозів. Якщо простіше, то марних магічних дрібниць, — сказав ібн Дурик і додав: — Особисто я потрапив сюди помилково.

Прошка взяв із полиці чашку й підніс до світла. Чашка, як чашка. На вигляд у ній не було нічого примітного. По краю малюнок із дрібних квіточок. На боці ледь помітна тріщинка. Таку можна зустріти мало не в кожному будинку.

— А в чому секрет цієї чашки? — поцікавився він у джина.

— Вона наповнюється будь-яким напоєм, яким забажаєш.

— Оце так! — зрадів Прошка й скомандував: — Хочу квасу.

У чашці негайно запінилася темна рідина, від якої йшов ситний хлібний дух. У Прошки аж слинка потекла. Але варто було йому піднести чашку до губ, як вона спорожніла.

— Ой, а де ж квас? — Прошка заклопотано перехилив чашку догори денцем і потрусив, неначе сподівався, що звідти виллється хоча б кілька крапель.

— Якщо чашка наповнюється напоєм, це ще не означає, що вона дає напитися, — сказав джин.

— Але ж у цьому немає сенсу.

— Я ж тобі казав: тут зібрані найнепотрібніші речі в світі. Окрім мене.

Поки Прошка розмовляв із джином, свіча догоріла. Ґнотик затремтів і згас, але темніше від цього не стало. Прошка з подивом побачив вікно, якого досі не помічав. Зовні лилося світло.

— Звідки узялося вікно? — зачудувався Прошка.

— Воно тут завжди було. Тільки вдень його не видно. А зараз на вулиці темніє, от воно й посвітліло, — пояснив ібн Дурик.

— Чому ж воно посвітліло, якщо зовні темніє? — не зрозумів Прошка.

— Дурне питання. Удень і без того видно, а от уночі потрібне світло.

— Уночі? — перепитав Прошка.

У нього по спині пробіг холодок. Невже він пробув тут так довго? Прошка вискочив на сходи й завмер. У вузьких бійницях догоряв захід сонця. У сутінках щаблі майже не проглядалися. Потрібно було квапитися.

Прошку так і підбивало повернутися й прихопити з собою джина, але глечик був надто великий, щоб сховати його під сюртуком. Із кожною секундою ставало дедалі темніше. Варто було поквапитися. Блукати в лабіринті в суцільній темряві — не найбільш захопливе заняття, навіть якщо є дороговказний клубок.

Прошка кинувся вниз крученими сходами. Він вирішив зберегти сьогоднішню пригоду в таємниці. Завчасно він не хотів говорити про свою знахідку навіть Мариці, щоб потім було чим її здивувати.

Глава З

Блазень із табакерки

Відтоді, як Прошка виявив кімнату курйозів, його так і підбивало подивитися, які ще чудеса там зберігаються. Він ледве не прохопився про свою знахідку Мариці, але вчасно прикусив язик. Великої заслуги в тому, що він знайшов склад магічних дрібниць, не було. Потрібно було придумати, як з їхньою допомогою привернути увагу дівчинки.

Прошка вирішив почати чергову вилазку вночі. По-перше, щоб зберегти її в таємниці.

А по-друге, з настанням темряви в кімнаті курйозів стає світло, як удень, і свіча не знадобиться.

Цього разу Прошка не збирався повертатися з Вабливої вежі без нічого. Він заздалегідь запасся мішком. Не можна випускати вдачу, коли вона сама йде до твоїх рук. Прошка не вважав це злодійством. Чарівників колекція рідкісних речей явно не цікавила, виходить, по суті, вона була нічия.

Напередодні вилазки Прошка був як на голках.

Він не міг дочекатися, доки всі заснуть. Нарешті вогні у вікнах згасли. Палац поринув у сон. Трохи зачекавши, Прошка вислизнув на вулицю.

Блідий лик нічного світила схилився так низько, що здавалося, цікавий місяць заглядає у вікна. У сріблистому світлі білосніжні стіни палацу блищали перламутром. Здавалося, вони виливають сяйво. Було видно — хоч голки збирай. Палацові будівлі й вежі поєднували в собі різні стилі, неначе архітектори, що будували палац, ніяк не могли дійти згоди. І водночас весь ансамбль був на диво гармонійним і цілісним.

Прошка не належав до поціновувачів краси. Його набагато більше турбувало, як проскочити повз цю сяючу пишноту й залишитися непоміченим. Особливо побоюватися не доводилося. Уночі острів неначе вимирав. Чарівники розходилися по будинках і не висували носа до ранку. І все-таки в такій справі обережність не завадить. Чи мало там опівнічників, які можуть побачити його з вікна? Випадкового свідка могло зацікавити, куди він прямує посеред ночі. Прошка крався, минаючи освітлені місця. Тільки відійшовши від палацу на пристойну відстань, він відсапався й покрокував вільніше.

У парку було зовсім не так світло, як біля палацу. Місяць висвітлював доріжки, але під деревами лежали густі чорні тіні. Повітря було сповнене ароматами нічних фіалок і запашного тютюну, наче квіти хотіли взяти реванш за те, що в темряві їхньої краси не видно.

Прошці так кортіло потрапити в кімнату курйозів, що він мало не біг. І все-таки дорога до лабіринту здалася довгою.

У темряві листочки самшиту було не розрізнити. Високі, рівно підстрижені кущі здавалися монолітними стінами. Над ними в нічному небі вимальовувався силует Вабливої вежі.

Прошка дістав зелений клубок, поклав його на землю й не без побоювання взявся за кінчик нитки. Він сподівався, що нитка виявиться міцнішою, ніж у червоному. Минулого разу він змучився. Йому довелося раз у раз зупинятися, зв'язувати обірвані кінці, й додому він потрапив тільки перед ранком.

Зелений клубок виявився моторним і майже не пошкодженим. Незабаром Прошка стояв біля Вабливої вежі. Уночі вона мала досить похмурий вигляд. Плющ укривав її наче кошлата, чорна шкіра. Коли Прошка узявся за кільце кованих залізом дверей, у душі в нього ворухнулася тривога. Усі райдужні плани й очікування, якими він жив останнім часом, помарніли. Його охопили сумніви. Інтуїція говорила, що йти у вежу небезпечно, але, з іншого боку, Прошка розумів, що коли піде без нічого, завтра буде про це жалкувати.

Опанувавши себе, Прошка відкрив двері та зробив крок у вежу. У суцільній темряві кручені сходи важко було розгледіти. Прошка хотів запалити свічу, але передумав, побоюючись, що в бійницях можуть помітити вогник. Він відшукав ногою першу сходинку й став навпомацки вилазити нагору. Це виявилося набагато легше, ніж він очікував. Прошка і не помітив, як уперся у двері кімнати курйозів, штовхнув їх й замружився від яскравого світла.

Усупереч тому, що на вулиці була ніч, у вікна лився потік сонячних променів. При денному освітленні кімната виглядала особливо запустілою, а зібрані тут речі здавалися курним, горищним мотлохом. Нікому б і на думку не спало, що вони чарівні.

Прошка відшукав поглядом пом'ятий мідний глечик. Він валявся на підлозі. Минулого разу Прошка так швидко втік, що навіть не встиг поставити його на місце. Хлопчик підняв глечик і потер мідний бік.

Із горлечка вилетів димок, а потім висунувся знайомий джин і невдоволено пробуркотів:

— З'явився. Утік, не відпустив, не попрощався. От і думай-гадай, чи то в глечик повертатися, чи то вказівок чекати.

— Вибач, я злякався, що вже пізно, — чесно зізнався Прошка.

— Добре вже, — полагіднішав джин, виліз до Прошки на долоню й без особливої запопадливості вклонився: — Слухаю й підкоряюся.

— Допоможи мені знайти тут щось варте уваги, — попросив Прошка.

— Навіщо шукати? Усе найвартісніше перед тобою, — виструнчився джин.

— Ти — це й так зрозуміло, але цього мало.

— Мало?! Ти знову натякаєш на мій зріст? Дарма думаєш, що якийсь джин-здоровило послужить тобі краще, — образився ібн Дурик.

— Ні на що я не натякаю. Будь ти хоч кишеньковим джином, аби тільки бажання виконував, — сказав Прошка.

— Можеш на мене покластися, — запевнив його джин.

— Скажи, тут є ще щось на кшталт мантії-невидимки? — запитав Прошка.

— Ні. А навіщо тобі? Хочеш сховатися від тих, хто сюди йде? — поцікавився джин.

— Що? Сюди йдуть? — злякався Прошка.

Джин прислухався й упевнено заявив:

— Ну так. Якщо мені не зраджує слух, шестеро, ні, семеро осіб піднімаються сходами. А слуху джина ти можеш довіряти.

Прошці здалося, що серце в нього обірвалося і пішло в п'яти. Він злякано заметушився по кімнаті в пошуках укриття. У скрині — повно мотлоху, і до того ж можна задихнутися. У шафу не втиснутися. Якби ж мантія-невидимка не згоріла! Залишалася надія тільки на джина, що незворушно сидів на кришці скрині, спостерігаючи, як його володар у паніці метушиться по кімнаті.

— Що ти сидиш, як бовдур? Ти можеш мене десь сховати? — заблагав Прошка.

— Немає нічого простішого. Стань за килим-літак, — порадив ібн Дурик і вказав на згорнутий у рулон килим у кутку.

— Це килим-літак? — радісно запитав Прошка. — Що ж ти відразу не сказав! На ньому ж можна втекти через вікно.

— Не раджу. Він зовсім старий. Дірявий, як решето. Вище, ніж на півметра над землею не піднімається. А з вежі просто впаде. Кісток не збереш.

Тепер уже й Прошка чув на сходах кроки. Часу залишалося обмаль. Він відвернув край килима й пірнув за нього. Було тісно. У ніс ударив стійкий запах пилу. Прошка ледь втримався, щоб не чхнути. Зате притулок мав і позитивні риси. Прямо на рівні очей у килимі була дірка. Прошка глянув через неї і з жахом помітив, що похапцем упустив мішок. Він вискочив з-за килима, схопив мішок і кинувся назад в укриття, та не так сталося, як гадалося. Скручений килим похилився і почав повільно падати.

Переляканий Прошка поставив його на місце. Він ледь встиг сховатися, як у кімнату один за одним увійшли маги-правителі. Прошка похолов. Серце колотилося наче скажене. Він лаяв себе за те, що загордував, ніби може обхитрити чарівників. Добре, хоч вони не заскочили його з мішком, повним добра. Утім, вони, напевно, про все здогадаються. Може, вони з самого початку його вистежили. Прошка подумки малював найпохмуріші картини, коли почув голос Гурія:

— Усі зібралися. Можна починати.

У відповідь Саватій невдоволено пробурчав:

— Що за примха збирати нас у цій дірі? Мало того, що довелося теребенитися сходами, тут навіть ніде присісти.

— Зараз потрібно думати не про зручності, а про добробут острова, — заперечив Весигон.

Прошка прислухався. Виходить, маги прийшли сюди не за тим, щоб піймати його на місці злочину? А навіщо? Чому вони зібралися не в Залі Рад, як зазвичай?

Намагаючись не виявити своєї присутності, Прошка обережно припав оком до діри. У вежі зібралися всі чарівники, крім володаря доріг Зосима. Гурій поводився так, наче він тут головний. Маг обвів усіх поглядом і сказав:

— Ми повинні вирішити, чи хочемо змін.

— Навіщо ставити питання, якщо знаєш відповідь? — посміхнувся Ксанф.

— Ми тут зібралися не для порожньої балаканини, — буркнув Братир.

— Які твої пропозиції? — запитав Проктор, дивлячись Гурію прямо в очі.

— Спочатку я хочу послухати вас, — сказав Гурій і повернувся до Весигона, який стояв поруч.

— Я, як усі,— зніяковів той.

— Може, стерти дівчинці пам'ять? — не надто впевнено запропонував Саватій.

— Ти забуваєш, що ми маємо справу не з простою смертною, а з Обраною, — нагадав Весигон.

Прошка прислухався якнайпильніше. Мова йшла про Марику. Це її називали Обраною. Але чому вони хочуть стерти її пам'ять? Що вони задумали? Що далі, то більше Прошці не подобалася таємничість цієї зустрічі. Він почув сердитий голос Проктора.

— Не треба було з самого початку панькатися з дівчиськом і робити вигляд, наче ми в захваті від її шалених ідей.

Йому заперечив майстер компромісів Ксанф:

— Пряме протистояння приводить лише до відкритої ворожнечі.

— А чого ми домоглися тепер? — огризнувся Проктор.

Гурій злякався, що ініціатива вислизає з його рук, і поспішно сказав:

— Не потрібно сперечатися. Наша сила в єдності. Напівміри нам не допоможуть. Ми повинні бути рішучими. Дівчисько не безсмертне.

Почувши це, Прошка ледь не впустив килим. У нього в голові не вкладалася подібна підступність. В очі чарівники посміхалися, а за пазухою тримали камінь. Страх перед тим, що його виявлять, поступився місцем рішучості. Він був радий, що опинився тут і випадково підслухав таємну розмову. Він повинен перешкодити змовникам. Прошка з радістю відзначив, що Зосими немає серед тих, що зібралися. Виходить, володар доріг не бере участі у змові й можна попросити в нього допомоги. Це вселяло надію.

— Краще обійтися без крайнощів, — не надто впевнено вимовив Саватій.

— Крайнощі — це загибель острова, до якої нас веде дівчисько, — злобливо обірвав його Гурій.

— Її зупинить тільки смерть, — оголосив вирок Проктор.

— Давайте принесемо її в жертву великому Хроносу. Так ми вб'ємо двох зайців: і Хроноса задобримо, і дівчиська позбудемося, — запропонував Весигон.

— Згодний, — підтримав його Братир.

— Чому ні? — ухильно вимовив вірний собі Ксанф.

— Але як це зробити? Вона ж не піде на це з доброї волі,— зітхнув Саватій.

— Навряд чи вона зможе нам протистояти. Ти забув, що Жезл Влади в нас, — сказав Гурій.

Усі подивилися на Авдія. Протягом всієї зустрічі він зберігав мовчання.

— Я не можу обернути ціпок проти дівчинки. Вона сама віддала його мені,— понуро мовив Авдій.

— Правильно. І втративши жезл, втратила захист. Це головне. Якби ціпок залишився у неї, не впевнений, що нам би вдалося з нею впоратися, — посміхнувся Братир.

Слухаючи, як холоднокровно чарівники планують убивство, Прошка так стис кулаки, що кісточки пальців побіліли від напруги. Серце калаталося від обурення й безвиході. Як урятувати Марику, якщо проти неї згуртувалися сім великих магів? Думки Прошки метушилися в пошуках рішення, коли чарівники самі його підказали: потрібно повернути ціпок Мариці. Миттєва радість осяяння змінилася тугою безнадійності. Викрасти ціпок — однаково, що дістати місяць із неба. Авдій випускає його з рук тільки тоді, коли повертається у свої покої, але захисні чари навіть близько не підпустять до ціпка небажаного гостя.

Через діру в килимі Прошці було добре видно заповітний ціпок у руках Авдія. Може, спробувати забрати ціпок силоміць? Від настільки зухвалої думки у Прошки по спині пробіг холодок. Розум повторював, що це самогубство. Хіба здатна звичайна людина протистояти могутньому чарівникові, тим більше сімом? Але серце підбурювало: спробуй. І Прошка наважився.

Він штовхнув згорнутий килим прямо на чарівників, які стояли в колі. Від несподіваного удару Проктор, Весигон і Саватій упали на підлогу. Намагаючись встояти, Саватій потягнув за собою Гурія. Не розуміючи, що відбувається, Братир відсахнувся убік. Вираз обличчя Ксанфа змінився.

Прошка вискочив з укриття, одним стрибком опинився біля розгубленого Авдія, вирвав у нього з рук ціпок і зайцем кинувся до сходів.

Усе відбулося так стрімко, що маги не встигли отямитися від раптовості подій. У спритності вони дуже поступалися Прошці. Посилати заклинання на кручених сходах було безрозсудно. Відбиті від стін чари могли повернутися назад. Чарівники кинулися слідом, щоб наздогнати хлопчиська на вулиці. На мить біля дверей утворилася товкотнеча, а потім кроки переслідувачів загуркотіли сходами.

Розуміючи, що дорога кожна мить, Прошка сів на поруччя й заковзав униз. Він не пам'ятав, як вискочив із вежі, перетнув галявину, забіг у лабіринт і, як ошпарений, помчав між високих стін живоплоту.

Глава 4

Протистояння

Прошка стрілою мчав лабіринтом. Тільки коли самшитові зарості залишилися позаду, до нього раптом дійшло: він жодного разу ніде не повернув. Усі вигини, облудні повороти й тупики лабіринту кудись зникли. Він мимоволі обернувся. За ним височіли високі зелені стіни живоплоту. Вони немов ненадовго розступилися, щоб його пропустити, а потім знову зімкнулися.

Прошка оторопів. Невже в ньому прокинулись якісь невідомі здібності? Звідки йому було знати, що для того, хто несе ціпок влади, не існує перешкод.

Переслідувачі відстали, але це був усього-на-всього тимчасовий перепочинок. Чарівники могли наздогнати його будь-якої миті. Не варто покладатися на те, що диво трапиться вдруге. Прошка щодуху помчав далі. Головне — встигнути. Він повинен попередити Марику й передати їй жезл.

Коли маги вискочили з лабіринту, Прошки й слід простиг.

— Де він? — розгублено вигукнув Весигон.

— Швидше за все зачаївся в лабіринті. Він не міг пройти його швидше за нас, — припустив Братир.

У цей час із лабіринту показався захеканий Саватій. Його гладке тіло колихалося, як желе. Він по-риб'ячому ловив ротом повітря.

— Щоб я ще куди-небудь пішов без допомоги магії! Більше ні кроку. Мені потрібно сісти й віддихатися, — пробурчав він.

— Нікого не хвилює, що тобі потрібно. Ми втратили хлопчиська, — злостиво обірвав його Проктор.

— Обшукаємо лабіринт, — скомандував Гурій.

— Не варто. Хлопчиська оберігає ціпок, — втомленим голосом вимовив Авдій.

— Ціпок? Як таке може бути? Жезл підкоряється тільки власникові,— заперечив Братир.

— Так, це сказано в книзі законів. «І спопелить будь-якого смертного, хто доторкнеться до нього», — процитував Авдій.

— Невже хлопчисько став безсмертним? Але як? Чому? — навперебій заговорили маги.

— Я думаю, ціпок використає хлопчиська, щоб повернутися до істинної господарки, — вимовив Авдій.

Запанувала тиша. Кожний із магів розумів, чим це загрожує. Вічно мінливе обличчя Ксанфа раптом застигло, як кам'яна маска. У Саватія навпаки обличчя посіріло й зблякло, мов опара. Проктор стис кулаки. Весигон і Братир злякано перезирнулися. Лише Авдій не виявив ніяких емоцій. Він стояв, безсило опустивши плечі, неначе дуже втомився від вантажу, який довго довелося нести.

Мовчання порушив істеричний лемент Гурія.

— Все пропало! Ми програли! Потрібно щось робити!

— Що? — жорстко відрізав Проктор.

— Я попереджав. Це у всьому ти винний. Вискочка! — накинувся на Гурія Саватій.

— Так, це ти все затіяв, — підтримали його Братир і Весигон.

Маги були готові зчепитися один з одним, але їх зупинив Авдій.

— Припиніть! Усе сталося так, як повинно було статися. Нічого не виправити й не повернути. Єдине, що ми можемо, це не втратити гідність.

— Особисто я не збираюся здаватися без бою, — твердо заявив Проктор.

— Що ми можемо? У неї Жезл Влади! — тремтячи від страху, пискнув Гурій.

— Вона не знає всієї сили ціпка. Вона одна проти всіх, страх змусить її відступитися, — сказав Проктор.

— Не думаю. Дівчисько безстрашне, як мангуст. Але я знаю зброю, що здатна вразити її,— мовив Ксанф.

Усі озирнулися на нього. Витримавши паузу, він вимовив лише одне слово:

— Жаль.

— Вставай! Прокинься!

Марика відкрила ока й побачила, що її смикає за плечі Прошка.

— Там… Вони… Зараз будуть тут… Вставай же!

Він ледь міг говорити, задихаючись від швидкого бігу. У руці Прошка стискав Ціпок Влади.

Сон із Марики як рукою зняло. Вона спішно сіла на ліжку.

— Що ти тут робиш? І звідки в тебе жезл?

— Тебе хочуть принести в жертву, — випалив Прошка.

— Хто?

— Маги.

— Що ти верзеш! І як до тебе потрапив Ціпок Влади? Я ж віддала його Авдію.

— Проти тебе готується змова. Я випадково підслухав.

— Може, тобі це наснилося?

Прошка простягнув Мариці посох:

— А це, по-твоєму, також сон? Кажу ж, старі хочуть позбутися тебе, а жезл тебе захистить. Вони вдають, що збираються тобі допомагати, а за спиною задумують зле.

— Тут щось не так. Я повинна про все довідатися сама, — вирішила Марика.

Дівчинка жила неподалік від палацу в маленькій хатинці на березі моря. Чарівники хотіли оселити її в кришталевому павільйоні, але вона категорично відмовилася від розкішних апартаментів. Їй подобалося, що навколо хатинки зберігся острівець недоторканої природи.

Щойно Марика вийшла в теплу південну ніч, вона негайно зрозуміла — щось трапилося. Стояла надзвичайна тиша, як перед грозою. Навіть цикади мовчали, перервавши свій монотонний скрекіт. Дівчинка досі відмовлялася вірити в підступність магів, але в душі оселилося передчуття лиха.

Незабаром стежинка вивела Марику на доглянуту алею парку. У далечині височіли оповиті сяйвом білосніжні вежі палацу магів-правителів.

Серце заколотилося так, наче било на сполох. Марика думала перейти на біг, щоб скоріше припинити катування невіданням і дізнатися, що відбувається. Але, з іншого боку, їй хотілося відтягнути зустріч із чарівниками, наче зволікання могло щось змінити. Прошка, як вірний паж, ні на крок не відстаючи, ішов поруч із дівчинкою.

Міцно стискаючи в руці жезл, Марика в супроводі Прошки підійшла до палацу. Вона знайшла чарівників у Залі Рад. Вони стояли всі разом, пліч-о-пліч. Їхні суворі обличчя не обіцяли нічого доброго. Серед магів не було тільки Зосими.

У цю ніч Зосимі не спалося. У нього з голови не йшов візит Гурія. Він побоювався, що за його спиною плететься змова проти дівчинки. Зосима уже давно не відчував яскравих емоцій, але це маля торкнуло його серце. Дивлячись на неї, він жалкував, що вибрав долю безсмертного і не мав своїх дітей.

Володар доріг віддав би все, щоб розгадати таємний задум Гурія, але проникати в таємниці іншого мага було небезпечно. Магічний захист міг завдати удару. І все-таки варто було спробувати. Зосима взяв у руки магічний кристал і став гратися ним, зігріваючи в долонях. Нашіптуючи слова заклинання, чарівник схилився над кристалом.

Спочатку кришталеву кулю огорнула біла завіса, але потім вона стала розсіюватися. На мить показалося якесь захаращене приміщення. Зосима побачив інших магів, а потім його простромив гострий біль, і він знепритомнів.

Зосима не знав, скільки часу пробув у забутті. Опам'ятавшись, він відчув в обстановці якусь дивину. Щось було не так, як завжди. Зосима оглянув кабінет і переконався, що всі речі стоять на звичних місцях. Його погляд упав на вікно, і він відразу все зрозумів.

Купол Зали Рад був яскраво освітлений. Таке могло статися тільки тоді, коли там хтось перебував. Але навіщо комусь знадобилося проникати до Зали Рад серед ночі? Раптом Зосима усвідомив, що сталося щось жахливе. Не гаючи часу, він вибіг із покоїв.

У цей час Марика стояла в Залі Рад перед поглядом правителів. Грізний вигляд чарівників наводив страх. Марика відчувала себе маленькою й беззахисною. Прошка також не на жарт злякався, але не показав цього. Він навмисне випнув груди й розправив плечі, хоча в душі трусився овечим хвостом.

Дівчинка обвела всіх поглядом і запитала:

— Виходить, це правда? Ви хочете позбутися мене?

Чарівники мовчали. Марика вдивлялася в їхні непроникні обличчя, намагаючись зрозуміти, чому вони змовилися проти неї.

— За що? Що я вам зробила?

І тут магів наче прорвало. Вони заговорили усі разом:

— Ти зруйнувала все!..

— Ти зазіхнула на наше безсмертя!..

— Ти поставила під погрозу існування острова…

— Що ви таке говорите? Нічого подібного я не робила, — сторопіла Марика.

— Ти затіяла зміни, а вони для острова згубні,— посміхнувся багатоликий Ксанф.

— Але чому?! Що поганого у тому, якщо на острів припливуть люди?

— Розумієш, — почав Саватій. — У нас договір із володарем часу. Хронос дав нам безсмертя, але замість того на острові Гроз все повинно довіку залишатися незмінним. Наш світ закритий для людей.

— А як же ми з Прошкою? — запитала Марика.

— Це інше. Ти Обрана, а його привело сюди провидіння, не ми, — пояснив Саватій.

— Але чому ви мені не сказали про це відкрито?

— Відмовившись від вічного життя, ти кинула виклик Хроносу. Тобі не зрозуміти нашого прагнення до безсмертя, — сказав Весигон.

— Ваша правда, — з гіркотою мовила Марика. — Відсутність смерті — це ще не життя. Мені не потрібно таке безсмертя.

— Але чи маєш ти право позбавляти безсмертя інших? Нас воно цілком улаштовує, ти підписуєш нам смертний вирок, — вкрадливо промовив Ксанф.

— Тобі нас не жаль, та й звідки тобі знати, що старі цінують життя дедалі більше за молодих, — підхопив Саватій.

— Та що там казати! Милосердя — для неї порожнє слово. Вона турбується лише про себе, а на нас їй начхати, — зі злістю мовив Проктор.

— Наша загибель буде на твоїй совісті,— підлив масла у вогонь Весигон.

Марика мимоволі відступила. Вона постала перед нелегким вибором. Їй так хотілося жити, але хіба вона зможе бути щаслива, якщо її буде переслідувати спогад про людей, які загинули з її вини?

— Добре. Я згодна, — промовила вона, проковтнувши грудку, що стала у горлі, і простягнула чарівникам ціпок.

Раптом пролунав голосний лемент:

— Стій! Не роби цього!

До Зали Рад стрімко вбіг володар доріг Зосима.

Глава 5

Хронос

У залі зависла така тиша, що, здавалося, навіть повітря стало відчутним. Точно так само перед бурею природа впадає в заціпеніння й бере тимчасовий перепочинок, готуючись вибухнути ураганом.

Серце Марики билося часто. Із приходом Зосими в неї зажевріла надія, що все закінчиться добре. Володар доріг із самого початку захищав її. Життя в таборі привчило Марику самостійно долати незгоди. Дівчинка звикла покладатися тільки на себе, але зараз вона потребувала допомоги. Їй так хотілося жити! Вона вірила, що Зосима її врятує, він же такий мудрий і сильний.

Володар доріг підійшов до Марики. За ті кілька митей, що вони дивилися один одному в очі, старий чарівник побачив, як у погляді дівчинки, крізь страх і розпач, промайнула надія. Він зрозумів, що зробив правильний вибір.

— Міцно тримай ціпок. Він твій, — ласкаво сказав маг.

— Чого ти домагаєшся, Зосимо? — злобливо вигукнув Гурій.

— А чого домагаєтеся ви? — проігнорувавши питання, запитав Зосима. — Вічного життя? Але навіщо? Що тримає вас на цьому світі? Може, бажання щось зробити?

Він замовк, очікуючи відповіді побратимів, але ніхто з них не вимовив ані слова, і Зосима продовжував:

— Вас тримає страх кінця.

— Чи не цей страх змушує тебе вислужуватися в надії, що тебе помилують? — уїдливо зауважив Ксанф.

— Ні. Я не боюся. Я також був рабом безсмертя, поки це дитя не відкрило мені очі на вбогість нашого існування. Усі ми давно забули, що таке справжні почуття. У нас залишилося тільки одне — нудьга. Кожний намагається здолати тугу по-своєму. Я — вічними мандрівками. Саватій — обжерливістю. Ксанф — розважаючись зміною вигляду, Гурій — удаючи із себе великого стратега…

— Досить! — обірвав його Гурій.

Володар доріг посміхнувся, але продовжувати не став.

— Не розмінюй своє життя, — звернувся він до Марики. — Подумай краще про своїх однолітків. Ти відповідаєш за них. Вас троє, і у вас ще все попереду. А ми досить пожили. Треба і честь знати.

— Зрадник, — процідив Проктор, із ненавистю дивлячись на Зосиму.

— Це ти, ти все зруйнував, коли притяг її на острів, — звинуватив Зосиму Саватій.

Товсті щоки гладкого мага тряслися від страху й обурення.

— Не думай, що врятуєшся. Ти зникнеш разом із нами, — злобливо вигукнув Гурій.

Ксанф витріщився на Марику й зухвало мовив:

— Вибір за тобою. Якщо ти не віддаси нам жезл, твій заступник, як і ми, порине в небуття.

— Тобі не залишитися чистенькою, — прошипів Весигон.

Мариці було огидно бачити вишкірені, злісні обличчя. Вона пам'ятала їх зовсім іншими. Могутні чарівники здавалися їй більш жалюгідними ніж вона вважала. Їхнє існування було пародією на життя, і все-таки вони так чіплялися за нього і ладні були піти на все.

Дівчинка по черзі обвела всіх чарівників поглядом, заглядаючи їм прямо в очі. Жоден з великих не витримав цього безмовного двобою.

— Хіба безсмертя тіла для вас дорожче за душу? — нарешті запитала Марика.

— Не тобі нам дорікати. Чи ти готова пожертвувати собою заради нашого порятунку? — уїдливо мовив Ксанф.

— Легко тобі говорити гарні слова та вдавати з себе маленьку дівчинку, маючи Жезл Влади, — жовчно підхопив Проктор.

Марика мить мовчала, а потім щосили жбурнула ціпок до ніг магів.

— Забирайте своє безсмертя!

Прошка з прикрістю зойкнув. Тепер вони втратили надійний захист. Невже Марика не зрозуміла, що маги її не пощадять?

Обличчя Зосими спотворила скорбота. Він так хотів урятувати це маля! Правильно кажуть: не можна зупинити видющого, який іде до прірви. Вона сама вибрала згубний шлях.

Азар мимоволі рвонувся вперед. У його очах запалав жадібний вогник. Жезл ударився об підлогу.

Раптово за вікнами стало світло, як удень. Небо осяяли відразу кілька блискавок. Острів здригнувся від оглушливого удару грому. Заюшив дощ.

Цілі потоки води падали на дахи палаців і вежі. Величні будівлі раптом стали осідати й обсипатися, наче були зроблені з піску. Їхні обриси розмивалися, немов дощ стирав їх із лиця землі. Колони, що підтримують купол Зали Рад, танули, та й сам купол зник. Тепер чарівники стояли під зливою.

Гроза посилювалася. Спалахи опромінювали небо один за одним. Грім гуркотів безперервно, і його звуки були схожі на нестримний, божевільний регіт. Чарівники збилися докупи й розгублено стояли серед бурхливої стихії, не в змозі нічого змінити. Важко сказати, як довго вирував ураган, але нарешті буря вщухла. Злива припинилася так само зненацька, як і почалася.

Усе навколо змінилося. Величний палац, парк, скелі й навіть океан зникли. Навколо до самого обрію простягалася мертва пустеля.

Після грози тиша була абсолютною й непроникною. Раптом її порушив дивний голос. Він звучав звідусіль і був схожий на віддалені гуркоти грому, які складалися у слова:

— Я з'явився забрати те, що мені належить.

Першим до тями прийшов Гурій. Він упав долілиць і принижено залепетав:

— О, великий володарю! Ми берегли острів відповідно до договору, але серед нас з'явився відступник. Це він! Він у всьому винний! І дівчисько. Забери їх, і, клянуся, подібне не повториться!

— Дівчисько… Та, що відмовилася від безсмертя? Необачно. Моєю прихильністю не можна зневажати…

— О, так! Її зухвалість не знає меж. Покарай її,— затрусив кулаком Гурій, і маги, згоджуючись, закивали, наче глиняні болванчики.

— Не тобі тут наказувати. Нехай вона сама говорить за себе, — прогуркотів невидимий співрозмовник.

— Хто ти? — запитала Марика, не в змозі придушити тремтіння в голосі.

Вона зустрічала багатьох незвичайних і навіть страшних істот, які живуть за межами людського світу, але завжди бачила, з ким має справу. Зараз же їй довелося зіштовхнутися із чимось непізнаним і невидимим, але водночас настільки могутнім, що, здавалося, саме повітря пронизане його міццю.

— Я Хронос… — почулося у відповідь.

— Бог часу?!

— Мені не потрібні боги. Я сам — час! — гнівно вимовив Хронос. — Немає сили, здатної мені протистояти! Я пожираю царства! Я перетворюю на порох гори! Я висушую моря! Тобі я подарував безсмертя, але ти наважилася знехтувати моїм даром.

— Дар? — вигукнула дівчинка, раптово відчувши приплив сміливості.— Задарма нічого не дається.

Дивна річ, але тепер, коли вона довідалася ім'я того, з ким мимоволі вступила в протиборство, вона раптом зрозуміла, що не боїться. Всеперемагаючий Хронос не був ані ворогом, ані другом. Він забирав відпущений людині час, але він же й дарував його. Марика труснула головою, відкинувши неслухняне волосся назад, і кивнула у бік чарівників.

— Їм ти теж дав безсмертя. А тепер вони стоять перед тобою, підібгавши хвіст, як шкідливі щенята. Заради твого подаяння вони готові піти на будь-яку поступку перед совістю. Я не хочу, щоб подібне сталося зі мною. Навіщо тягати вічне тіло, якщо в ньому немає душі?

— Ти звинувачуєш мене? — у гуркотливому голосі Хроноса почувся чи то подив, чи то глузування.

— Ні. Як я можу тебе звинувачувати? Адже ти дав мені для життя певний строк. Я вдячна тобі за всі роки, місяці, тижні й дні, що прожила. А те, що часу в мене виявилося так мало… Твоя правда, я сама винна.

Марика опустила голову, щоб ніхто не помітив сліз, що виступили мимоволі. Їй було шкода розлучатися з життям, коли ще стільки не здійснилося.

— Ти мудра не за роками. Люди рідко дякують за те, що їм дається. Вони або не зважають на це, або сприймають як належне. Я готовий дати тобі відстрочку, але зараз я повинен розібратися з боржниками. Настав час забрати ілюзії.

Маги розгублено перезирнулися і почали ремствувати.

— Помилуй! Твоє покарання занадто суворе. Як же ми будемо жити в пустелі? — заблагав Саватій.

— Те, що ви вважаєте пустелею, насправді пісок у конусі пісочного годинника, і ви в ньому всього-навсього піщинки. Ви думаєте, що розкіш, яку ви втратили, і є суть ілюзії? Ні. Головна ілюзія — це життя, яке ще жевріє у вас. Протягом довгого часу ви жили в борг, але прийшла пора розрахуватися.

Тієї самої миті пустеля наче ожила. Хиткий пісок почав затягувати магів у свої надра. Марика, Прошка й Азар зі здивуванням і жахом дивилися, як нещодавно могутні чарівники марно намагаються вибратися зі страшного полону. Але що більше вони борсалися, то швидше загрузали. Лише Зосима не опирався перед неминучим і стояв, гордо склавши руки на грудях.

Марика в пориві кинулася до володаря доріг, щоб допомогти йому, але наткнулася на невидиму стіну. Загибель чарівників була невідворотною, але дівчинку злякало не це. На усіх рано чи пізно чекає кінець, але Мариці довелось побувати біля Воріт смерті, і вона знала, що немає нічого гіршого, ніж умерти без каяття. Щоб там не сталося, вона нікому не бажала піти за чорну арку, де не було нічого, крім безпросвітного страху. Потрібно було зупинити невблаганний час, щоб старі маги встигли покаятися.

— Великий Хроносе, зачекай! — вигукнула дівчинка. — Ніхто не повинен іти, несучи в серці зло!

Хронос стільки разів чув благання «піщинок, які гинуть», що давно вже був глухий до них. Марика в розпачі вигукнула:

— Ти подарував мені зайві миті, віддай їх цим нещасним, щоб вони встигли покаятися.

Над головою пролунав такий удар грому, що повітря навколо завібрувало.

— Ти, мізерна порошино, вдруге відмовляєшся від моєї милості! — гнівно загуркотів Хронос. — Невже ти настільки не цінуєш своє життя, що готова пожертвувати своїми останніми митями?

— Заглянь до мене в серце, і ти побачиш, чи люблю я життя! — вигукнула Марика.

Хронос заговорив не відразу, начебто йому знадобився час, щоб заглянути в душу дівчинки.

— Ти дійсно готова заплатити велику ціну, — нарешті пом'якшав титан. — Я дам їм кілька митей.

Тієї самої миті хиткі піски під ногами в чарівників знову перетворилися на твердінь. Хронос звернувся до магів:

— Вам пощастило. Знайшлася одна добра душа, яка вас пожаліла. Я дарую вам кілька митей, щоб попрощатися зі світом.

Усі погляди звернулися до Марики.

— Мені жаль, що так вийшло. Я не хотіла принести на острів лихо. Вибачте мені,— сказала дівчинка.

— Ти ні в чому не винна. Це ти нам пробач за те, що наш розум затьмарився, і ми забули про совість, — відповів Авдій.

— Пробач, ми заподіяли тобі багато страждань, — зітхнув Саватій.

— Ми не варті твоєї милості. Пробач нам, — підхопив Весигон.

Один за одним чарівники вимовляли слова каяття. Цього разу вони без страху дивилися дівчинці в очі, і ніхто не відводив погляду. Коли останній із них замовк, Хронос промовив:

— Ваш земний шлях завершено, але ви можете повернутися у світ в іншій іпостасі. Який ваш вибір?

Першим відповів Ксанф:

— Мене звали Багатоликим за те, що я ненавидів сталість. Тому хочу залишитися вірним собі й перетворитися на воду.

— А я хочу стати піском на березі океану, щоб чути шепіт вічності в шелесті хвиль, — сказав Братир.

— Я завжди був домосідом. Мені б стати родючою землею, — вирішив Саватій.

— А мені краще бути каменем на вершині гори, щоб вся земля була переді мною, як на долоні,— відрубав Проктор.

— Я хочу стати золотим самородком, щоб кожен відразу розумів мою цінність, — висловив своє бажання Гурій.

— Я хочу перетворитися на повітря, невидиме, але необхідне всьому живому, — сказав Весигон.

— Немає нічого кращого, ніж стати полум'ям багаття й заворожувати людей видовищем танцюючого вогню, — мовив Авдій.

— Я завжди був бурлакою. Мені б перетворитися на сонячний промінь, якому не сидиться на одному місці,— підсумував Зосима.

Агриппа, який ховався у вигляді Азара, з жахом чекав, коли черга дійде до нього. У роті в нього пересохло від страху. Невже всі інтриги й хитрощі виявляться даремними, і йому доведеться розділити долю інших чарівників? Колишній Верховний Маг, начебто здалеку, почув голос Хроноса:

— Хай буде по-вашому. А тепер прийшов час віддати данину Часу.

Повітря навколо чарівників затремтіло, від чого їхні обриси втратили чіткість. Обличчя старих виглядали умиротвореними й спокійними, їхні тіла ставали прозорими й стончувалися, поки не зникли зовсім.

Агриппа відсапався й самовдоволено розправив плечі. Йому вдалося провести самого Хроноса. Колись його вважали магом середньої руки, а дівчина, до якої він відчував дурне почуття, докоряла йому в тому, що він хитрістю зайняв місце Верховного Чарівника. Якби зараз його могли бачити ті, хто вважав його посередністю. Багатьом із них він допоміг перейти в інший світ. А сьогодні він остаточно довів свою винятковість. Острів Гроз зник із лиця землі, і тільки він, той, хто був Верховним Чарівником, незважаючи на пророцтво, залишився жити. Агриппа радів.

Немов у відповідь на його думки, Хронос мовив:

— Ніхто не здатен обдурити час. Із Позачасовості можуть вийти тільки троє.

— Так нас і є троє,— буркнув собі під ніс Прошка, і вони з Марикою здивовано переглянулися.

Агриппа насторожився. Що означали слова Хроноса? І тут він почув віддалений лемент і побачив високо в небі великого чорного птаха. Агриппу немов обдало крижаною хвилею. Він відразу зрозумів, що це його колишній учень, а нині непримиренний ворог, уміщений у тіло альбатроса. Його поява була не випадковою. Хронос давав зрозуміти, що вижити міг тільки один із них.

— Що ми повинні зробити, щоб повернутися до людей? — запитала Марика.

— Завести годинники, — відповів титан.

— Де їх шукати?

— Вони самі вас знайдуть.

Марика задумалася. Не може бути, щоб усе було так просто. Напевно тут чаївся якийсь підступ. Якщо годинники знайдуться самі собою, виходить, доведеться довго шукати ключ. Вона не встигла запитати про це, як Хронос відповів на її загадку:

— Це незвичайні годинники. Вони заводяться не ключем, а серцем. Вхід у світ людей відкриється, коли троє годинників стануть показувати час, а той, хто вміє літати, втратить крила.

Громоподібний голос Хроноса звучав дедалі тихіше й тихіше. Останні слова були ледь чутні.

— Хто такий той, хто вміє літати? — гукнула Марика.

У відповідь пролунала тиша.

Глава 6

Вибір

Звідусіль дітей обступила мертва пустеля. Бархани були схожі на застиглі хвилі. Яскраве сонце сліпило очі. У його твердих променях піски здавалися вибіленими. Дарма мандрівники вдивлялися в обрій. Ніде не було жодного натяку на те, у який бік іти.

— Суцільні загадки й жодної відповіді, — пробуркотів Прошка. — Ви хоч щось зрозуміли? Як це тільки троє можуть повернутися? Нас що, юрба?

— Напевно, це означає, що ми повинні триматися один за одного і завжди бути разом, — припустила Марика.

Агриппа, що ховався в тілі Азара, не брав участі в розмові. Він був єдиним, хто зрозумів пророцтво Хроноса. Тільки Агриппа знав, що їх не троє, а четверо. Живим залишиться або він, або Азар. Невже із мрією проникнути у світ людей доведеться попрощатися назавжди?

Груди Агриппи здавило гнітюче почуття безвиході. Чому це повинно трапитися тепер, коли він знайшов нове, юне тіло? Він застогнав.

Марика торкнула його за лікоть.

— Азаре, що з тобою? Тобі погано?

Агриппа повернувся до дійсності. Він мимоволі поморщився. Ім'я, яким його тепер називали, забирало в нього сили. Це було чуже, вороже ім'я.

— Не називай мене Азаром, — роздратовано відрізав він.

— Чому?

«Тому що я не Азар. Цей дурний хлопчисько необачно дозволив мені скористатися своїм тілом», — хотів вигукнути Агриппа, але, стримавшись, сказав:

— Це ім'я мені дали на острові Гроз, але більше я не хочу його мати.

— Добре. А як тебе тепер назвати? — запитала Марика.

— Троян.

Ім'я саме злетіло з язика й відразу ж сподобалося Агриппі. В цьому імені відчувалася прихована сила, що відродила в мага бажання боротися. Він повинен знищити того, хто вміє літати, перш ніж птах втратить крила й перетвориться на Азара.

Із піднебесся знову долинув пташиний лемент. У ньому чулася скорбота, наче птах скаржився на свою гірку долю.

Марика й Прошка задерли голови й витріщилися в небо. Від яскравого сонячного світла на очах виступили сльози, і було погано видно, що за птах ширяє у височині.

— Начебто альбатрос. Але хіба вони бувають чорними? — здивовано промовив Прошка.

— Напевно, проти сонця так здається, — відповіла Марика, вглядаючись у синь неба.

Троян не дивився вгору. Він і без того знав, що крила альбатроса чорніші за гуталін, і здогадувався, про що плаче сумний птах. Колишньому чарівникові хотілося затулити вуха й бігти не озираючись, але зовні він залишався незворушний. Він не збирався показувати ворогові свій страх. Нехай Азар нервує. Хіба може цей жовторотий хлопчисько протистояти загартованому в інтригах тисячолітньому старцю?

Раптом пустелю пройняв крик.

— Змія!!! — несамовито закричав Прошка й кількома стрибками відскочив геть.

Побачивши, що ніхто не біжить за ним, він зупинився.

— Обережно! Там змія! — застеріг він із виряченими від страху очима.

Тепер і Марика побачила маленьку, жовту змійку. Вона на диво швидко й граціозно звивалася по піску. Марика чула, що в пустелі живуть дуже отруйні змії, але чомусь була впевнена, що ця змійка не заподіє їм шкоди.

Троян також не виявив ані найменшого занепокоєння. Він знав, що у світі немає нічого випадкового. Це знак, посланий їм у момент розгубленості. Життя завжди дає людям підказки, але часто вони не вміють їх розпізнати. Змієня, напевно, виведе на потрібну дорогу.

Рептилія підняла голівку, подивилася на мандрівників, трохи відповзла й знову оглянулася, наче запрошуючи йти за собою.

— По-моєму, вона нас кудись кличе, — здогадалася Марика.

— Що ж, пішли, — кивнув Троян, гніваючись на те, що дівчисько його випередило.

Прошка не виявив ентузіазму. Як не соромно йому було боятися дрібного плазуна, а змій він побоювався з дитинства й не міг подолати свій страх.

— Прошко, що ж ти? Ходімо, — покликала його Марика.

— Куди? Мало які тварини тут плазують. Що ж ми так і будемо за всіма ганятися? — буркнув він.

— А по-твоєму, краще стояти стовпом, поки ми тут не засмажимося? — глумливо запитав Троян.

Заперечити тут не було чого. Прошка неохоче рушив услід.

Змійка легко ковзала піщаними дюнами, залишаючи за собою ледь помітний слід. Троє мандрівників незграбно тупотіли слідом, угрузаючи в гарячий пісок. Прошка вже збирався знову закликати своїх супутників отямитися, коли зненацька їхня незвичайна провідниця майнула між барханами й зникла.

— Ну й куди привела ваша змія? Що я казав! — уїдливо мовив Прошка й змовк на півслові.

За барханом, за кілька кроків від них височіла дивна споруда. Три кам'яні плити вросли в пісок, а четверта лежала на них, утворюючи щось накшталт даху примітивного житла. Діти підійшли ближче, обережно зазирнули всередину й побачили східці вниз.

Троян почав спускатися першим. Марика й Прошка рушили за ним. Після палючого сонця було приємно відчувати тінисту прохолоду. Незабаром всі троє опинилися в просторій печері. У її центрі стояла відкрита скриня, наповнена перлами, поруч — статуя витонченої роботи: дерево й кобра, що оповила його. Зміїні лусочки були настільки майстерно зроблені з білого, жовтого й червоного золота, що змія здавалася живою.

— Ти диви! — замилувано видихнув Прошка. — Прямо печера Алі-Баби.

Озираючись на всі боки, діти зробили кілька кроків. Зненацька кобра зісковзнула з дерева і з шипінням метнулася у бік гостей.

— А-а-а! — заволав Прошка, схопив Марику за руку й рвонувся до сходів, що ведуть назовні.

— Почекай! Пусти ж мене! — упиралася дівчинка.

Нарешті їй удалося вирватися. Прошка розгублено зупинився.

— Тут нікуди бігти. Якщо нас привели сюди, ми повинні пройти це випробування, — сказала Марика.

Прошка розумів, що Марика має рацію, але звірячий страх перед отруйною змією заганяв розум у глухий кут. Він обернувся й зустрівся із глузливим поглядом Трояна. Той, ніби нічого й не трапилося, стояв за два кроки від кобри. Марика взяла Прошку за руку, і вони разом підійшли до Трояна.

Стоячи на хвості, кобра повільно розгойдувалася з боку в бік. Розкритий каптур колихався, як дороге драпірування під подихом вітру. Рухи рептилії заворожували. Позбавлені тепла жорстокі зміїні очі з-під набряклих повік, не кліпаючи, витріщилися на дітей.

— Я с-с-страж с-с-скарбів, — прошипіла кобра. — Щоб вийти звідси, ви повинні відгадати загадку.

— Запитуй, — кивнув Троян.

— Чи можна уникнути неминучого?

Для Прошки запитання пролунало, як очевидне глузування. Зміюка вочевидь натякала, що, коли вже хто сюди потрапив, від неї не втече.

За всіх відповів Троян:

— Можна. Для цього потрібно піти неминучому назустріч. Можливо, воно виявиться не таким жахливим.

Голос Трояна звучав спокійно й майже зухвало.

— Розумно, — схвально колихнула каптуром кобра й повернулася до Прошки: — Твій с-с-страх с-с-смішний. Дякуй с-с-своєму супутникові.

Прошка стис зуби. Терпіти глузування від повзучого гада було принизливо. Зате Троян і тут не схибив. Скрізь випередив.

Охоронниця скарбів продовжувала:

— Кожен із вас може винес-с-ти з печери лиш-ш-ше одну річ-ч-ч. Ні до чого не торкайтесс-ся, перш ніж виберете. Варто вам до чогось доторкнутися, це буде означати, що ви зробили с-с-свій вибір.

— Але як упізнати свою річ? — запитала Марика.

— Вибирай не розумом. Бери те, до чого лежить твоя душ-ш-ша.

Прошка посміхнувся:

— А якщо душа цілий віз навантажить?

— Душа вибере лиш-ше одну річ. Дивіться, не помиліться.

Кобра згорнулася кільцем біля скрині з перлами, даючи зрозуміти, що все сказано.

Діти розбрелися по скарбниці. Чого тут тільки не було: одяг, прикраси, зброя, посуд.

Погляд Марики без особливого інтересу ковзав по чудових сукнях. У ті часи, коли вона жила в палаці герцогині Агнеси, її шафи тріщали від вбрань. Дівчинка згадала, як одного разу з'явилася на королівський бал босоніж. Її губи торкнула посмішка. Тепер дурна дитяча витівка здавалася смішною. Але тоді Мариці дуже дісталося. Вона посварилася з принцом Глібом. Пізніше, щоб залагодити провину, Марика вбралася з ніг до голови, але це не допомогло їй помиритися з ним. Дівчинка завжди була байдужа до вбрань і сумнівалася в тому, що знайде свою річ серед ганчір'я.

Марика оглянула домашній скарб і посуд. Найтонша порцеляна сусідила з глиняними мисками, з яких їдять селяни. На свій подив, вона помітила трубку, дуже схожу на ту, яку курила стара циганка Варга. Марика згадала своє безтурботне, хоча й напівголодне дитинство й серце її стислося від туги. Відтоді, як вона покинула табір, їй ніколи вже не було так привільно й добре. Вона потягнулася до трубки, але в останній момент відірвала руку. Заради Гліба вона порвала з минулим. Не варто жалкувати про те, чого не повернути.

Дівчинка звернула свій погляд на ювелірні прикраси. Від блиску золота й самоцвітів у Марики замиготіло в очах. Поруч із філігранними діадемами роботи майстерних ювелірів лежали зворушливі каблучки сільських модниць, прикрашені простими скельцями. Зненацька Марика помітила медальйон. Він був точнісінько схожий на той, що висів у неї на грудях.

Марика несвідомо простягнула руку до своєї підвіски й раптом спохопилася, що ні медальйона з портретом Гліба, ні оберега більше немає. Відкриття приголомшило її. Відсутність оберега означала, що вона стала звичайною дівчиною. Знак влади зник, виходить, вона більше не чарівниця. Марика прагнула цього відтоді, як довідалася, що, будучи чарівницею, їй доведеться відмовитися від земної любові. Втрата амулета не засмутила дівчинку. Це давало їй можливість кохати й бути коханою.

Дівчинка схилилася, щоб узяти медальйон, але раптом помітила, що на портреті зображений незнайомий юнак. Марика розчаровано пройшла повз нього. Вона подумала, що дарма шукає свою річ серед дорогих брязкалець, їй ніколи не подобалося обвішуватися прикрасами, наче ялинка. Вона вже повернулася йти, коли побачила обручку. Мрії знову віднесли її до Гліба. Як би їй хотілося, щоб одного разу принц одягнув обручку їй на палець. Вона уявила церкву, юрбу, себе у вінчальній сукні, пелюстки троянд під ногами й замилувалася, як добре виглядає на її пальці обручка.

Отямившись, Марика зрозуміла, що це вже не мрії. Вона справді милувалася обручкою на своєму підмізинному пальці. Дівчинка сторопіла: що за помутніння її опанувало? У неї й на думці не було брати обручку. Марика прислухалася до того, що скаже на це душа. Але душа мовчала.

Утім, справу було зроблено. Добре хоча б те, що більше їй не доведеться мучитися з вибором.

На відміну від Марики, Прошка підходив до вибору своєї речі серйозно. Недарма охоронниця скарбів застерігала, щоб вони не помилилися. Ясна річ, що в скарбниці було зібрано багато коштовних речей, але як довідатися, яка з них дорожча. Прошка боявся продешевити. Він ходив від скриньки до скриньки, намагаючись на око визначити вартість кожної речі, але він не бачив великої різниці між діамантами й скельцями.

Тоді Прошка вирішив вибирати не за якістю, а за вагою. Тут вибір був очевидний. Над усім височіла величезна золота статуя, щедро прикрашена дорогоцінним камінням. Її розміри вражали. Вона напевно коштувала силу-силенну грошей, але коли Прошка уявив, скільки вона може важити, здоровий глузд явно запротестував. Він негайно збагнув, що річ повинна бути негроміздкою й легкою. Але як тоді визначити цінність? Поблукавши серед коштовностей, Прошка заходився розглядати зброю. Тут його очі запалали. Ціла стіна печери була обвішана мечами, шаблями, кинджалами і збруєю. Одні вирізнялися багатим оздобленням, інші — простотою й аскетизмом.

«От якби можна було взяти і меч, і щит, і збрую», — із прикрістю подумав Прошка. Яким красенем він виглядав би перед Марикою! Утім, збруя була точно зайвою. Навіть найпростіша з них — далеко не пір'їнка.

Помізкувавши, Прошка повернувся до мечів.

У дорозі зброя могла стати у пригоді. От якби ще вміти нею користуватися. Утім, не святі горщики ліплять. Усього можна навчитися. У будь-якому разі, меч — більш гідний вибір, аніж якась ювелірна дрібниця. Залишалося підібрати підхожий клинок. Прошка накинув оком на не надто довгий, але гострий меч. Його блакитнувата сталь наче світилася.

Прошка вирішив зупинити свій вибір на ньому, вже хотів його взяти, але наступив на щось тверде. Він глянув під ноги й побачив на підлозі ключ, схожий на той, яким дід відмикав комору. На мить Прошка забув про те, де він і для чого тут перебуває. Він згадав будинок, затишні посиденьки за вечірнім чаєм, дідові небилиці, і його охопила щемлива туга. Як часто люди не помічають щастя поруч і вирушають шукати його кудись далеко! Прошка віддав би все, аби тільки повернутися в колишнє життя. Він покрутив ключ у руках і пошукав, куди його покласти, але почув за спиною зміїне шипіння:

— Ти зробив с-с-свій вибір.

Прошка здригнувся й обернувся. Кобра, не кліпаючи, дивилася йому в очі.

— Який же це скарб? Ключ просто валявся на дорозі,— заперечив Прошка.

— Ти забув головну умову. Те, до чого доторкнешся, — твоє.

Прошка вирішив, що мудріше не сперечатися. Однак він був розгніваний не на жарт. Чи варто було стільки бродити серед незліченних багатств, щоб узяти з собою простий, нікому не потрібний ключ. Чому йому завжди не щастить?

Троян не став витрачати час на розглядання ганчір'я і скелець. Він точно знав, що йому потрібно. Зброя. Він повинен убити чорного альбатроса, перш ніж той знову перетвориться на хлопчиська.

Троян байдуже пройшов повз мечі, ножі і шаблі. Серед них були досить коштовні експонати, але для бою з птахом всі вони не підходили.

Незабаром він помітив саме те, що потрібно. Простенький на вигляд лук без усяких прикрас. Такі луки робили стародавні майстри, які знали особливий секрет. Легкий і пружний, він стріляв надзвичайно далеко.

Троян мов насправді уявив собі, як піднімає лук і натягає тятиву. От вона із дзенькотом розпрямляється, і стріла летить у птаха, що розкинув крила в небі.

— Візьми разом із луком с-с-сагайдак, — ледь чутно прошипіла кобра.

— Дякую, — із легким поклоном відповів Троян.

Він підхопив сагайдак і побачив, що в ньому всього-навсього одна стріла.

— Але стріла тільки одна, — здивовано озирнувся він до охоронниці скарбів.

— Так і мішень в тебе одна. Не бійся. Лук ч-ч-чарівний. Поцілиш.

Зробивши вибір, діти зійшлися біля виходу з печери.

— Прощавайте. Ваші с-с-скарби вам ще с-с-стануть у пригоді,— напучувала їх кобра, а потім знову оповила стовбур дерева й перетворилася на статую.

Глава 7

На роздоріжжі

Троє вийшли зі скарбниці й побачили, що пустеля зникла, поступившись місцем новим декораціям. Навколо простягався сонний ліс. Дерева сиротливо простягали до мандрівників голе чорне гілля. Лише подекуди обірваним дрантям висіло буре мертве листя.

— Тепло, а ліс неживий стоїть, як узимку. Не зрозумієш, яка пора року, — помітив Прошка.

— На те воно й Позачасовість, — відгукнувся Троян.

Він дивився на Прошку зверхньо. Як не крути, той залишався незграбним простолюдином. Здавалося, пора б йому звикнути, що крім людського світу з його фізичними законами й обмеженнями, існують інші виміри, де чудеса так само повсякденні, як калюжі після дощу. Прошка занадто зв'язаний путами вузьких, людських понять про устрій всесвіту.

Дівчисько — інша справа. Із неї могла б вийти користь, не була б вона дівчиськом. Сказано ж, що в жінок волосся довге, а розум короткий. Їм би тільки заміж вискочити. І ця така сама. Погляд Трояна сковзнув по обручці на пальці Марики. Дурна гуска! Заради чого вона відмовилася від безсмертя? Йому свого часу також довелося зробити вибір. Не можна сказати, що йому було легко відправити на той світ жінку, до якої він мав почуття, але натомість він одержав тисячу років життя. І це не межа. Нехай острів Гроз пішов у небуття. Його межі стали занадто тісні. Тепер Троян мав намір відкрити для себе світ людей. Тільки там багатство, слава й влада мають реальну цінність. Немає нічого захопливішого, ніж грати людськими долями.

Поки Троян поринув у мрії про світове панування, думки Прошки були більш приземленими. Побачивши в руках у Трояна лук, він зовсім засмутився. От що герої беруть із собою в дорогу перед небезпечною мандрівкою, а не мотлох усякий. Найбільш прикрим було те, що він також вибрав меч. Треба ж було трапитися такому непорозумінню! Недарма зміюка попереджала: «Не помилися». А він схибив.

— Що ти вибрав у скарбниці? — запитала Марика.

Прошка боявся цього запитання.

— Меч, — почервонівши, сказав він.

— Меч? А де ж він? — здивувалася дівчинка.

— Залишився в печері. Я вже до нього руку простягнув, і тут спіткнувся об цю залізяку. — Прошка неохоче дістав із кишені ключ. — На підлозі валявся. Ну я його й підняв, щоб під ногами не плутався. Я ж не знав, що там усіляке сміття скарбом вважається. А зміюка тут як тут. Сичить, негідниця. Бери, мовляв, користуйся. Тьфу! Гади — вони і є гади.

Троян посміхнувся. Все-таки Прошка незграба, яких пошукати. Це ж треба так осоромитися.

Мариці було щиро шкода Прошку. Дуже вже він засмутився.

— Не засмучуйся. Я також не збиралася брати обручку. Випадково вийшло, — заспокоїла його дівчинка.

«Та якби ж» — подумав Троян і сказав:

— Настав час іти. Чи ви так і будете стояти тут?

Він покрокував стежкою, що послужливо стелилася між деревами. Якось саме собою вийшло, що всі беззастережно прийняли його лідерство. Багато часу пройшло чи ні, а попереду показався просвіт. Мандрівники вийшли на галявину.

Їх привітав сумний пронизливий лемент. У небі ширяв великий чорний птах.

— Знову цей альбатрос! Чорний, як сажа. А ти казала: «Проти сонця, проти сонця», — передражнив Марику Прошка.

Рука Трояна мимоволі стисла лук. Альбатрос літав так низько, що промахнутися було майже неможливо. Одна мить і з супротивником буде покінчено. Троянові так кортіло дістати стрілу й натягнути тятиву. Але холодний розум нагадав, що він не один. Якщо він уб'є альбатроса, це ще не означає, що вхід у світ людей негайно відкриється. Хронос говорив про якийсь годинник. А що, коли його можна завести тільки гуртом? Поки він усе не з'ясував, доводилося миритися з присутністю супутників.

У жалібному лементі птаха Марика вбачала якийсь зміст.

— Він наче нас про щось просить, — сказала дівчинка.

— Щоб рот не роззявляли, він просить. Кажуть, чорний альбатрос — це на лихо, — буркнув Прошка.

— Про чорну кішку також це кажуть. А бідні кішки не винні в тому, що вони такими народилися, — заперечила Марика.

— Порівняла. Чорних кішок — хоч греблю гати. А альбатрос один. І потім, згадай, що стало з островом, коли він з'явився, — сказав Прошка.

— А по-моєму, альбатрос дуже самотній. Потрібно поставитися до нього з добротою і ласкою. От побачите, ми зуміємо подружитися, — наполягала дівчинка.

— Скільки тебе життя не вчить, а все дарма. Від нього бігти треба, а ти принаджуєш. Накличеш лихо, — пробурчав Прошка.

Чуючи цю суперечку, Троян радів. Усе складалося якнайкраще. Незабаром наївні супутники самі будуть просити його, щоб він підстрелив настирливого птаха. Потрібно тільки зламати опір дівчиська.

— Прошка має рацію, — сказав Троян. — Не кожен може стати другом. Ти занадто довірлива.

Тільки тепер мандрівники помітили посеред галявини величезний камінь, схожий на сплячого звіра. Подекуди на зеленій моховитій шкірі зяяли залисини, немов вистрижені лишаєм. На одній із них розпласталася ящірка. Злившись із мохами, вона лежала на теплому камені й грілася на сонці.

Прошка згадав, як у дитинстві вони із хлопчаками змагалися, хто більше ящірок наловить. Заняття було азартне, хоча й безглузде. Однаково потім вони випускали бранок на волю. У спритності Прошці не було рівних. Щоб повихвалятися перед Марикою, він підкрався й, анітрохи не замислюючись про наслідки, схопив ящірку за хвіст. Та вислизнула в нього з рук і зникла в тріщині, тільки її й бачили, а хвіст залишився в руках у Прошки.

— Ну й навіщо ти це зробив? — із докором захитала головою Марика.

— Так, спіймати хотів. Для забави. Я ж її потім випустив би, — виправдовувався Прошка.

Із тріщини показалася зелена голівка. Ящірка сердито глянула на Прошку чорними намистинами очей, а потім вилізла, крутнулася навколо себе й перетворилася на дівчину-крихітку. Вона була гарненькою, як лялечка. Зростом із долоньку, у зеленій, як влитій, суконьці. Шкіра в неї була фісташкового кольору, а у в'юнких рухах простежувалося щось від ящірки.

— Забава йому інших калічити! — вигукнула ящірка. — Ти що ж накоїв, бузувір!

Вона обурено вказала на поділ. Низ сукні був обірваний. Прошка подивився на хвіст ящірки й обімлів. Замість хвоста він тримав обірваний шматок парчі.

— Я ж не думав… — остаточно розгубився Прошка.

— А голова навіщо? Шапку носити? Щоб ти навчився думати і щоб справи в тебе попереду думок не бігли, ходи праворуч. Сподіваюся, це тобі буде наукою, — тупнула ногою дівчина-ящірка.

Одразу ж на камені з'явилася стрілка із вказівкою йти праворуч і напис:

Хто праворуч мене зайде,

Той собі халепу знайде.

І не зможе він ніяк

Повернутися без втрат.

— Я ж ненавмисно, — заканючив Прошка.

— За ненавмисно б'ють коромислом. Для дурника і дорога така.

Прошка насупився. Сперечатися було даремно. Чому йому так не щастить? Така дрібнота, а так його перед Марикою знеславила.

Ящірка обернулася до Марики й Трояна:

— А вам двом доріжки на вибір. Кому яка сподобається, той по тій і піде.

— Зажди! — зупинила її Марика. — Навіщо ми повинні йти різними дорогами?

— Цілі різні й дороги різні,— відповіла ящірка.

— Не так. В нас одна мета — до людей потрапити, — заперечила дівчинка. — Чому ж ми не можемо йти разом?

— Мед і дьоготь можна в одну тарілку покласти, та їсти їх несолодко. Один із вас лихо несе й двом іншим перешкодою буде.

— Хто ж це? — запитала Марика.

— Це вже вам вирішувати. А поки підіть себе випробуйте. Зможете повернутися, тоді й вирішите: разом вам іти чи нарізно. Тільки от невдача: двом іти важко, а трьом неможливо.

Дівчина-крихітка тупнула ногою, крутнулася навколо себе й знову перетворилася на ящірку, а на камені з'явилися два написи. Стрілка ліворуч обіцяла не надто обтяжливу пригоду. Під нею було написано:

Те, що вмієш веселитись,

Може дуже знадобитись.

Та буває: всім потіха,

А комусь і не до сміху.

Зате дорога, що веде прямо, не віщувала нічого доброго.

Цим шляхом не треба йти,

Щоб у морок не прийти.

Хто прямує ним свідомо,

Той не вернеться додому.

— Ну й вибір. Який же дурень прямо піде, — посміхнувся Прошка й осікся.

Він раптом зрозумів, що Марика вибере саме цей шлях. Вона завжди звалювала на себе найтяжче. Троян буде тільки радий їй поступитися. Зненацька для себе Прошка виступив уперед і сказав:

— Може, я піду посередині? Де наша не пропадала.

— У тебе своя дорога. По цій стежці піду я, — сказала Марика.

— Чудова доріжка, — посміхнувся Троян. — Не дивно, що ви готові побитися, кому по ній іти.

— А яку дорогу вибираєш ти? — із викликом запитав Прошка.

— Звичайно, середню. Чи ви думаєте, що я гірший за вас?

— Це не жарти, — сказала Марика.

Троян посерйознішав і відповів:

— А я й не жартую.

Це було правдою. Відтоді, як колишній Верховний Чарівник втратив магічний дар, він почувався безпомічною дитиною. Йому потрібний був союзник. Сильний союзник, здатний витягти його з цієї колотнечі. І він сподівався знайти його наприкінці своєї стежки. Чуття підказувало, що тільки на цій дорозі він знайде те, чого хоче.

На відміну від супутників, Троян знав, що Морок — це не просте слово. Це ім'я єства без обличчя й плоті. Йому не можна протистояти, і його не можна розтрощити. Усякий, хто сподівається його перемогти чи обдурити, — дурень.

Але можна стати його слугою, його вірним рабом, його обличчям. Морок служить тому, хто служить Мороку.

Троян підняв голову й твердо повторив:

— По середній дорозі піду я. Чи ви думаєте, що я буду ховатися за спиною в дівчиська?

Його вчинок змусив Марику глянути на нього з повагою. На таке здатна тільки смілива й шляхетна людина.

Коли Троян обійшов камінь і ступив на стежку, дівчинка кинулася слідом і схопила його за руку.

— Зачекай!

— Чого тобі?

Троян поспішно вивільнив руку. Угледівши розгубленість і прикрість Марики, він зрозумів, що зробив помилку. Якщо він збирається грати роль її друга, варто звикнути до дурних проявів почуттів.

— Я просто хотіла сказати, що ти дуже хоробрий. Я всім серцем буду молитися, щоб ти благополучно повернувся, — із запалом вимовила Марика.

Прошка дивився на зворушливу сцену прощання, і його розбирала досада. Як завжди, лаври діставалися іншому. Марика навіть не помітила його шляхетного пориву, але ж він також висловлював бажання йти по небезпечній дорозі. І що? Замість подяки, Марика почала з ним сперечатися, наче він ні на що не здатний. А на Трояна дивилася, як на героя. Неначе той уже всю погань в окрузі знищив.

— Ну добре, я пішов, — підкреслено голосно сказав Прошка, щоб привернути до себе увагу.

— Щасти тобі,— напучувала його Марика.

Тільки глухий не помітив би, що в її голосі не було такого запалу, з яким вона проводжала Трояна. У душі в Прошки ворухнулися ревнощі. Троян йому не подобався, але, схоже, Марика була іншої думки.

— Добре, бажаю тобі добре повеселитися, — сказав він і покрокував назустріч своїй долі.

Глава 8

День радості

Марика залишилася на самоті. Думки її були далекі від майбутньої пригоди. Вона турбувалася про Трояна, який вибрав найважчий шлях. Дівчинка не припускала, що він може принести себе в жертву. Троян відкрився їй зовсім з іншого боку. Колись він здавався егоїстичним і самозакоханим, але, виходить, усе це було удаваним. Інакше він не став би ризикувати заради інших.

Марика погладила моховиту шкіру каменя й попросила:

— Страже трьох доріг, якщо можеш, допоможи Троянові повернутися живим і здоровим. І допоможи Прошці подолати шлях без втрат.

Погляд дівчинки впав на визначений для неї напис.

— Те, що вмієш веселитись, може дуже знадобитись, — уголос прочитала вона й смутно посміхнулася.

Хіба зможе вона веселитися, знаючи, що іншим прийдеться тяжко? Мариці було совісно, що їй дісталася найлегша дорога.

За думками дівчинка не звернула уваги, як стежка пішла вгору. Пейзаж дуже змінився. Доріжка становилася все крутішою. Дрібні камінчики обсипалися з-під ніг і з дробовим стукотом котилися вниз. Ліс порідшав. Самотні дерева чіплялися за кам'янисті уступи. Місцями уздовж стежки тяглася стіна, самою природою викладена з шаруватого каменю.

Марика вийшла на плато, і в неї перехопило подих від захвату. З одного боку стежки височіла майже стрімка скеля. Подекуди в ущелинах між каменями росли хирляві пучки трави. З іншого боку — простягалася полонина. Дівчинка й не помітила, як опинилася на такій висоті. Зверху дерева здавалися малесенькими кущиками. Там, де вони росли густіше, їхні крони сходилися й були схожі на густі мохи. З-за нього стирчали червонуваті скелі. Удалині височіло гірське пасмо, затягнуте блакитним серпанком. Небом пливли хмари, а їхні тіні стрімко мчали слідом за ними по долині, через що пейзаж постійно змінював відтінки.

Марика так замилувалася красою краєвиду, що постав перед нею, що на мить забула про Трояна й Прошку, і про те, що вона сама прийшла сюди не на прогулянку. Дівчинку повернув до дійсності голосний клич. Відбившись від гірських виступів, він помножився луною. Не встигла Марика отямитися, як зверху на неї впала сітка.

Дівчинка спробувала вибратися, але заплуталася ще більше.

— Агов, що за жарти? Я не риба, щоб ловити мене неводом, — сердито крикнула вона.

У цей час сітка різко затяглася. Марика зойкнути не встигла, як хтось невидимий підняв її догори. Полонену дівчинку без особливих церемоній гепнули об землю, наче лантух із картоплею.

— Чи не можна обережніше? — скрикнула Марика й знову спробувала послабити пута, але не так сталося, як гадалося.

Через дірки в сітці дівчинка побачила, як над нею схилилися двоє дикунів в одязі, зшитому зі шкур. Обличчя чоловіків були чимось схожі. На обох застиг суворий вираз, а різкі риси здавалися грубо висіченими з каменю. Горці безсоромно розглядали бранку. Один із них тицьнув у неї пальцем, немов бажаючи впевнитися, що вона йому не привиділася.

— Гарний улов, — схвально сказав він.

Його співтовариш мовчки схопив за мотузку й поволік Марику по кам'янистій стежці. Перший горець пішов слідом.

— Ой! Мені ж боляче! Випустіть мене. Я піду сама, — попросила дівчинка.

Замість відповіді конвоїр, що йшов позаду, злегка штовхнув її ногою й знову мовив:

— Гарний улов.

— Та що з вами! Ви що, не розумієте людської мови? Я нікуди не втечу. Випустіть мене зараз же! — наказала Марика.

— Ти й так не втечеш, — похмуро зауважив горець.

Марика зрозуміла, що сперечатися марно. Вона стислася в грудку, щоб зробити удари не такими відчутними, але від гострих каменів неможливо було врятуватися. Марика не знала, коли все це закінчиться. Вона вже не міркувала, де вона й навіщо. Залишився тільки біль і нові удари об камені.

Нарешті все припинилося. Марика відчула, як пута послабли. Дівчинка відкрила очі. Її притягли в печеру. Незважаючи на ясний день, тут панував напівморок.

— Пити, — попросила вона, і її свідомість знову затьмарилася.

Відчувши на обличчі бризки води, Марика отямилася. Вона лежала на тапчані. Над нею схилилася жінка з таким самим грубим і суворим обличчям, як у чоловіків. Жінка піднесла Мариці до губ флягу. Дівчинка жадібно припала до води. Вона не встигла втамувати спрагу, як флягу забрали.

— Прочухалася, — з полегшенням сказала жінка й накинулася на чоловіків, що притягли Марику.

— Недоумки! Ідіоти! Ви ж могли забити її до смерті! Що, схотілося до ідола? — викрикувала вона, даючи чоловікам дубця всим, що потрапляло під руку.

Марика із вдячністю дивилася на свою рятівницю. Вона була впевнена, що всі муки залишилися позаду. Дівчинка прикрила очі. Усе тіло боліло. Марика поринула в забуття. Опам'яталася вона від гучного стукоту. Дівчинка не відразу зрозуміла, куди вона потрапила й що відбувається. Її підхопили й понесли з печери.

День був теплий і дуже сонячний. Опинившись на повітрі, Марика з майже дитячою радістю підставила обличчя вітерцю. Він пестив прохолодою її щоки й грав пасмами волосся.

Троє тубільців відчайдушно били у величезні тамтами. Бій барабанів складався у своєрідну музику. Ритм заворожував, і ті, хто зібрався, притупували й приплескували в такт. Усе плем'я стало в коло, Марику вштовхнули в середину.

Ноги в неї підкосилися. Вона б упала, якби її не підтримала жінка, що дала їй напитися. На вигляд вона не поступалася силою чоловікам.

Зі спини її мускулисту фігуру з міцними біцепсами можна було переплутати з чоловічою.

— Стояти можеш? — суворо запитала жінка, коли Марика нарешті знайшла рівновагу.

— Так. Спасибі,— сказала дівчинка.

— Спасибі? За що? — зачудувалася та.

— За твою доброту.

Серед тубільців пролунали смішки й шепотіння:

— Лія добра… Справжня добрячка…

— Стуліть пельки! — прикрикнула на них жінка, яка явно була тут проводиркою.

Уперед виступив юнак, чий атлетичний торс вкривала леопардова шкура.

— Ліє, навіщо ти нас затикаєш? Хіба ми прийшли сюди не за тим, щоб повеселитися? — з викликом запитав він.

У руках у жінки де й узявся ніж.

— Кому тут ще весело сміятися наді мною? — запитала Лія, зі злостю витріщившись на сміливця.

Він відвів очі, а проводирка нагородила поглядом тих, хто зібрався. Ніхто не вимовив ані слова. Барабанщики продовжували відбивати ритм. Розмірений перестук заворожував. Усі, наче нічого й не сталося, знову почали притупувати в такт.

— Ведіть! — наказала проводирка.

Коло розступилося, і в нього стусанами вштовхнули горців, які притягли Марику до печери. В руках вони тримали грубо збиті носилки, вистелені шкірою. Обличчя чоловіків зберігали колишній, суворий вираз, але в очах з'явився зацькований і водночас озлоблений погляд, як у пійманого звіра.

Горці поставили носилки біля проводирки. Лія оглянулася на Марику.

— Сьогодні твоє свято, — сказала вона й кивком наказала зайняти почесне місце на носилках.

Не знаючи місцевих звичаїв, Марика не наважилася запитувати, куди її збираються нести. Вона покірно сіла на носилки.

Горці попрямували нагору по широкій стежці. Попереду йшли барабанщики. Задаючи ходу темп, вони продовжували бити в барабани, підвішені через плече на широких ременях. Слідом несли носилки з Марикою. За ними прямувала Лія, а далі рухалася решта одноплемінників. Корячись ритму, вони безперервно пританцьовували в такт чітким ударам. Місцями стежка звужувалася, і тоді подорожани ставали ланцюжком, один за одним, але навіть на кручі ніхто не припиняв свого простого танцю.

Марика судомно вчепилась у поперечини носилок, намагаючись не дивитися вниз. Від висоти перехоплювало дух. Дівчинка воліла зійти з носилок і йти пішки, але боялася порушити звичай горців і тим самим скривдити їх.

За черговим поворотом дороги очам Марики відкрився залитий сонцем майданчик. Він був пласким і доволі просторим, щоб на ньому вмістилося все нечисленне плем'я. З одного боку майданчика височіла гранітна скеля, біля якої буяли зарості рододендрона, рясно посипані біло-рожевими квітами. З іншого — зяяла прірва, а за нею відкривався гірський пейзаж надзвичайної краси.

Далеке пасмо тонуло в серпанку. Його покриті снігом вершини були як хмари: настільки ж легкі й повітряні. На найближчих схилах росли маслинові дерева. Згори вони були схожі на кругленьких зелених ягничок, що розбіглися по долині. Картина виглядала заспокійливо, і тільки рівномірний перестук барабанів додавав тривожну ноту у спокій, що панує тут.

Процесія попрямувала до скелі. Сонце висвічувало злами граніту, і від цього здавалося, наче на кам'яній стіні висічений величезний суворий лик. Сама скульптор-природа попрацювала над цим портретом. Його риси були чимось схожі на грубі обличчя горців.

Барабанщики поклали тамтами на землю і з новою силою віддалися музиці. Горці утворили півколо й почали підспівувати в такт барабанному бою. У гортанних звуках, що злітали з їхніх губ, слів не можна було розібрати. А може, у цьому співі й не було змісту, а лише відчуття причетності й невимушеності.

Марика піднялася з носилок. Після небезпечного переходу по гірській кручі було приємно відчути під ногами твердий ґрунт.

Музика набирала темп. Руки барабанщиків миготіли над тамтамами, наче в'юнкі птахи. Ритм заворожував. Дівчинці схотілося притупувати й підспівувати разом з усіма.

Лія простягнула їй батіг.

— Тримай.

Марика розгублено подивилася на нагайку із сирицевої шкіри.

— Навіщо? — запитала вона в проводирки.

— Сьогодні твій день, — сказала Лія.

— Давай! Давай! Давай! — скандували горці, у нестямі віддаючись танцю.

— Що я повинна робити? — запитала дівчинка.

Ті, хто стояв ближче й розчув її запитання, засміялися. Лія кивнула убік носіїв Марики.

— Учора вони ледве не забили тебе до смерті.

Марика усвідомила, чого від неї чекають.

Увесь цей хід було затіяно, щоб покарати винних. Дівчинка легенько, щоб не заподіяти болю, вдарила спочатку одного, потім іншого горця й простягнула батіг Лії.

Бачачи подібне нехтування помсти, горці почали нарікати. Навіть барабанщики зповільнили темп, і барабанний дріб затих. Лія не поспішала забирати батіг. Вона витріщилася на дівчинку і з презирством запитала:

— Ти що, зовсім не вмієш радіти?

— Якби батіг був у мене вчора, я відлупцювала б їх із великим задоволенням, — сказала Марика, кивнувши убік винних.

— Що змінилося сьогодні? — поцікавилася проводирка.

— Учора мені потрібно було захищатися, а сьогодні беззахисні вони.

— Якщо сьогодні виявиш слабкість, то завтра про це гірко пошкодуєш. Ви, люди низин, зовсім не шануєте законів сили. Дикуни! — Лія вимовила слово з такою огидою, неначе виплюнула.

Марику часто називали дикункою. Але з вуст одягненої в шкури мешканки гір прізвисько звучало не кривдно, а кумедно. Дівчинка, не стримавшись, засміялася.

— Вони могли б легко скинути мене в прірву, але не зробили цього. Виходить, вони теж виявили слабкість? — нагадала Марика.

— Ні, розсудливість. Вони знали, що на них чекає, якби вони позбавили нас свята.

— Що слухати цю чужоземку! Усі утомилися від слів. Ми хочемо видовищ! — вигукнув юнак у леопардовій шкурі.

Його підтримав злагоджений хор голосів. Розуміючи, що плем'я не на її боці, проводирка не стала нікого обсмикувати. Барабанний дріб знову почав набирати швидкість. Горці, пританцьовуючи, рушили по колу, і їхній спів перейшов у скандування:

— Давай! Давай! Давай!

Лія розмахнулася і щосили стьобнула батогом одного з винних. Це послужило сигналом до того, щоб інші могли приступити до дії. Люди один за одним стали кидати камінням у чоловіків, які стояли в колі. Їхні рухи були злагодженими, доведеними майже до автоматизму, немов їм доводилося виконувати цей ритуал багато разів. Ніхто не кидав камінь раніше за того, хто йшов попереду. Кожний влучний кидок танцюючі зустрічали радісним лементом. Звинувачені стоїчно витримували катування. Вони стояли прямо, не намагаючись ухилитися від ударів, і не вимовляли жодного звуку. Лише очі видавали їхні муки. Ось один із них похитнувся й упав, але, незважаючи на удари, що сипалися на нього, негайно, але з великим зусиллям підвівся. Він добре знав закони племені. Слабкого заб'ють. Сильний має шанс вижити.

— Припиніть! Що ви робите! — крикнула Марика, але на її лемент ніхто не звернув уваги.

Усі були немов загіпнотизовані стукотом барабанів. Здавалося, навіть повітря навколо вібрувало, і кожна клітинка тіла наповнювалася божевіллям. Марика раптом подумала, що варто барабанам змовкнути, як люди опам'ятаються й зрозуміють увесь жах цього дикого танцю. Невідомо звідки в ній узялися сили, вона підскочила до музикантів і вибила тамтам із-під рук граючого. Інструмент відлетів убік і, як кегля, збив інший барабан.

Музика раптово обірвалася. Люди застигли на місці. У тиші, що наступила, Марика чула шум віддаленої гірської річки й биття власного серця.

Лія підбігла до дівчинки та вдарила її по обличчю.

— Як ти посміла! Ми подарували тобі день радості, а ти позбавила нас свята.

Від удару Марика впала, але змусила себе підвестися. Вона не збиралася вмирати на колінах. Дівчинка розуміла, що після того, що трапилося, її не пощадять. Немов у відповідь на її думки з юрби вигукнули:

— Нехай розділить їхню долю! У коло її!

Лія піднесла руку, охолоджуючи запал завзятих членів племені.

— Ні! Вона ще занадто слабка й швидко загнеться. Зачекаємо, поки вона зміцніє.

— Навіщо піклуватися про моє здоров'я, якщо ви однаково хочете забити мене камінням? — запитала дівчинка.

— Швидка страта не приносить радості, — зі злістю випалила Лія.

— А яка радість у тому, щоб мучити інших?

— Хіба тобі не приємно бачити, що комусь гірше, ніж тобі?

— Ні.

Погляди Марики й Лії зустрілися. Порівняно з мускулистою проводиркою горців дівчинка виглядала мініатюрною й беззахисною, але в її очах горів непримиренний вогонь. Не очікуючи зустріти в настільки кволому створінні такий опір, Лія відвела очі. Побоюючись, що її слабину могли помітити, вона із силою штовхнула дівчисько в коло.

Марика з розмаху налетіла на вчорашніх мучителів, і всі троє впали на землю. Юрба загиготіла, але в цьому сміху не було радості.

— Мені жаль вас, — піднімаючись, сказала дівчинка.

— Жаль?! — перепитала Лія і звернулася до одноплемінників. — Ви чули? Вона нас жаліє!

Її слова потонули в загальному реготі й вереску. Схоже, свято почало приносити дикунам щире задоволення.

Марика не лукавила. Вона справді було шкода цих сильних, але калічних людей, які вміли радіти, лише завдаючи болю іншим. Як таке могло трапитися при всій красі, що їх оточувала?

— Ви сліпі,— сумно сказала Марика.

— Сліпі? От забава! Ти сліпий! Ні, це ти сліпий! — реготали горці, тикаючи один в одного пальцями.

Ці люди були не тільки сліпі до краси. Їхні душі були глухі до доброти. Марика раптом згадала напис на дороговказному камені. Він обіцяв радість. Тільки виявилося, що кожний радіє по-своєму.

Напевно, всі дороги в Позачасовості ведуть до одного кінця. Дівчинка на прощання подивилася на небо. Яке ж воно блакитне й безкрає! Дивно, але Марика не відчувала ні страху, ні образи, а тільки смуток. Вона перевела погляд на суворий лик на скелі. У грі сонячних відблисків їй здалося, що з ока ідола тече сльоза.

— Навіть гори плачуть, дивлячись на вас, — сказала дівчинка.

Барабанщики знову вдарили в тамтами. Дівчинка закрила очі і зціпила зуби. Вона знала, що не буде ридати й молити про пощаду, як і чоловіки, що стоять поруч.

Глава 9

Джерело

Повітря знову завібрувало від бою барабанів. Це означало, що прийшла пора Мариці попрощатися з усім, що їй було дорогим у цьому житті. Вона згадала Гліба й побажала йому щастя з іншою дівчиною. Вона подумки попрощалася з названою матір'ю Агнесою й навіть із шкідливою гувернанткою мадам Стилет. Марика подумала про Прошку з Трояном, усім серцем сподіваючись, що їм пощастить більше, ніж їй.

Раптово барабанний бій перервав дзвінкий дитячий голосок:

— Вода! Вода!

Музика обірвалася. Усі погляди звернулися до суворого гранітного лику на скелі. З очниці ідола, як сльози, струменіла вода. Юрбою пронісся шепіт.

— Джерело… Джерело прокинулося…

Кілька митей усі стояли, не ворухнувшись, а потім заціпеніння спало, і люди кинулися до скелі. Кожен хотів дістатися до джерела першим. Відпихаючи один одного, вони набирали воду в пригорщі. У товкотнечі люди більше розхлюпували дорогоцінну вологу, але з усіма, кому вдавалося зробити хоча б один ковток, відбувалося чарівне перетворення. Щасливчики більше не лізли по головах, а допомагали напитися іншим. Дорослі підсаджували дітей. Над горами, підсилюючись луною, рознісся задерикуватий сміх.

Лише засуджені до страти стояли, не беручи участі в загальних веселощах. Здавалося, про них забули. У Марики більше не залишилося сил стояти. У голові скаламутилося, і дівчинка повалилася на каміння.

Вона опам'яталася тому, що хтось змочив її обличчя прохолодною водою. Над Марикою схилилася Лія. Вона підняла голову дівчинки й піднесла до її губ флягу:

— Попий.

Дівчинка зробила кілька ковтків і відчула, як до неї повернулися сили. Біль від забитих місць раптово відпустив. Усі садна й синці зникли, як під дією чарівних сил. Марика підвелася. Її оточували ті самі люди, і все-таки вони були іншими. Куди подівся суворий, запеклий вираз облич! Риси їх раптом розгладилися і пом'якшилися, а в очах всіх цих людей сяяла непідробна радість.

— О велика феє, ми всі перед тобою в неоплатному боргу! — Лія низько вклонилася.

Слідом за нею всі зігнулися в шанобливому поклоні.

— Яка ж я фея? — посміхнулася Марика. — Була б я феєю, мене б не притягли в сітці, як лантух із картоплею.

— Твоя правда. Ти ніколи не вибачиш нам. Ми не варті твого прощення, — похмуро сказав горець, який взяв у полон дівчинку.

— Ми не варті тебе. Ми заподіяли тобі так багато болю, — луною підхоплювали інші.

— Та ні ж! Ви вилікували мої рани, і я вдячна вам за це, — щиро вигукнула Марика.

Вона не припиняла дивуватися, наскільки перетворилися ці люди. Їх наче підмінили. Вода в джерелі точно мала чудодійні властивості.

— Це джерело чарівне? — запитала дівчинка.

— Так. Це джерело живої води. Воно тривалий час було в полоні скель, але завдяки тобі пробудилося знову, — сказала Лія.

— Спасибі тобі, рятівнице джерела, — підхопила юрба.

— Чому ви дякуєте мені? Я ж нічого не зробила. Джерело саме пробило собі шлях крізь скелі,— сказала Марика.

— Ні. Ніщо у світі не трапляється саме собою. Усе взаємозумовлено. Над нами тяжіло стародавнє закляття. Відтоді, як у наших предків відібрали джерело, ми не знали, що таке любов. Ти нам її повернула.

— Але за що вас спіткала така кара?

— Послухай нашу історію. Вона стара, як гори, і чорна, як беззоряне небо. Але вона послужить наукою всім, хто ставить силу вище доброти, — сказала Лія й повела розповідь.

«Давно-давно, у ті часи, пам'ять про які дійшла до нас тільки в легендах і казках, в Орлиних горах жило вільне плем’я. Люди гір жили осібно й ніколи не спускалися на рівнину. Гори давали їм усе: дах, їжу й одяг для тіла, красу, волю й натхнення для душі. Щоранку вони промовляли молитву за те, що їм даровано новий чудесний день. І воістину, кожен день був для них прекрасним. Люди вміли радіти. Стан щастя був для них таким же природним, як уміння дихати.

Тому, хто вміє знаходити радість навіть у малому, дарується велике. У горах забило чудодійне джерело. Його вода лікувала тілесні рани. Люди гір славили богів за цей чудесний дарунок. Тепер вони жили, не знаючи хвороб, і кожен сам вирішував, коли йти в інший світ.

Але одного разу спокійному життю настав кінець. Усе почалося з того, що мисливці знайшли в горах чужоземця. Прибулець в Орлиних горах був дивиною. Тільки горці та гірські козли наважувалися бродити по небезпечних стежках. Ніхто не знав, як незнайомець опинився в цих диких місцях. Він був настільки виснажений, що життя в ньому ледь жевріло. Якби його не підібрали, він би загинув.

Мисливці принесли чужинця в плем'я. Люди гір прийняли його, як рідного. Цілюща вода швидко підняла його. Чужоземець назвався Ратмиром, але ні словом не обмовився про те, хто він і від кого ховався в горах. Люди не лізли до нього із запитаннями. Вони вважали, що кожен сам вільно вирішує, ділитися своїми таємницями чи зберігати їх при собі. Ратмир почав жити в племені.

Не можна сказати, що йому подобалося таке життя. Він не бачив краси й не вмів радіти малому. Йому не вистачало зручностей і розкоші. Життя горців здавалася йому вбогим. Але вибору в нього не було. Шлях на рівнину для нього був закритий.

Якось один із мисливців зламав ногу. Ратмир думав, що бідолаха одужуватиме не менше ніж місяць. Як же він здивувався, коли в той самий вечір мисливець стрибав стежками, ніби нічого й не трапилося. Чужоземець поцікавився, у чому причина настільки швидкого зцілення, і нехитрі горці розповіли йому про чудесне джерело.

Відтоді думка про джерело не йшла Ратмирові з голови. Він відразу ж зметикував, як перетворити воду на золото. Це був його шанс повернутися додому не жалюгідним вигнанцем, а багатою й шанованою людиною. Потроху план визрів.

Настав день, коли Ратмир оголосив, що збирається спуститися на рівнину. Його не втримували. Жителі Орлиних гір цінували волю. Ніхто й не здогадувався, що чужинець замислив лихе. На прощання йому подарували флягу з живою водою і з честю провели, щоб він не заблукав на гірських стежинках.

Горці могли про це не турбуватися. Живучи в племені, Ратмир не витрачав часу даремно. Він вивчив усі шляхи і стежки й міг дістатися до джерела із зав'язаними очима. Він був упевнений, що скорити жменьку наївних горців буде неважко. Плем'я було нечисленним. До того ж горці навіть гадки не мали, щоб воювати проти людей і вбивати собі подібних.

Ратмир сподівався з ними домовитися. Прикро, якщо вони опиратимуться. Йому б не хотілося їх перебити. Все-таки він був зобов'язаний їм життям. Але на кону стояло золото. Багато золота. Настільки багато, що совість майже нічого не важила на чаші терезів. Ратмир зібрав зграю відчайдушних шибеників. Притягнуті дзенькотом монет, вони вирушили в гори.

Ратмир знав, що довірливі горці не охороняють свою святиню. Головне, щоб банду не перехопили по дорозі. Вдача супроводжувала негідників. Вони змогли пробратися до джерела непомітно. Ратмир радів. Тепер, коли горці виявилися відрізаними від цілющої води, вибір у них був невеликим: загинути або здатися.

Із нагоди швидкої перемоги, шибеники влаштували п'яну гулянку.

У цей час неподалік трапилося проходити мисливцеві Кіру. Притягнутий шумом і голосами, він завернув до джерела й побачив незнайомців. Серед них був Ратмир.

— Вітаю тебе, Ратмире. Радий, що ти повернувся. Хто ці люди? — запитав Кір.

— Мої друзі.

— Скажи їм, що це джерело священне. Його не можна опоганювати, — суворо мовив Кір.

— Заспокойся. Люди втомилися після довгого переходу. Їм треба трохи розслабитися. А вам доведеться звикнути до того, що благами треба ділитися, — сказав Ратмир.

— Я тебе не розумію.

— А що тут незрозумілого? Здавайтеся або всім вам гаплик, — устряв у розмову червонопикий бандит і виразно провів тильною стороною долоні по горлу.

— Людина не вбиває людину, — захитав головою Кір.

— А аборигена запросто, — загиготів червонопикий.

— Що він таке каже? — звернувся Кір до Ратмира.

— Може, він грубо висловився, але по суті правильно. Джерело тепер наше. Вам доведеться підкоритися.

— Ти погана людина, — мовив Кір, стиснувши кулаки.

— Зате багата. А багаті, знаєш, поганими не бувають. Правильно я кажу? — звернувся Ратмир до банди.

Усі його злагоджено підтримали.

— Ти жебрак духом. Ми не скоримося тобі,— гордівливо процидів Кір.

— Та що з ним панькатися? Давай покажемо йому, що ми не жартуємо, — запропонував червонопикий і, не кидаючи слів на вітер, метнув у Кіра ніж.

Клинок потрапив під ребра. Кір ошелешено дивився, як у нього по сорочці розповзається червона пляма. Він досі не розумів, як людина може підняти руку на людину. Мисливець ступнув до джерела, але двоє бандитів перепинили йому дорогу.

Ратмир не хотів, щоб переговори з горцями починалися із кровопролиття, але з іншого боку, тільки так можна було переконати упертюхів здатися.

— Вільне життя скінчилося, — сказав він. — Щоб ви зрозуміли, що ми не жартуємо, іди до своїх і розповіси про все. Даю тобі часу, поки сонце не підніметься ген над тією вершиною. Якщо ваші люди не прийдуть сюди по-доброму, ми самі підемо до них. І тоді розмова піде по-іншому.

Перемагаючи біль, Кір попрямував стежкою вниз. Він втрачав багато крові й швидко слабнув, але не дозволяв собі зупинитися. Він повинен був попередити плем'я про зраду, щоб бандити не вдерлися зненацька.

Уже на підході до печери його помітили жінки.

— Що з тобою? Ти поранений? — кинулася до Кіра його дружина Дарина.

— Там Ратмир. Біля джерела, із ним озброєні люди, — насилу вимовив Кір і впав на землю.

— Тобі потрібний ковток цілющої води! Хто-небудь, збігайте до джерела, — заблагала Дарина.

— Ні. Ратмир не дасть. Їх багато, — прошепотів Кір і знепритомнів.

Вражені новиною, люди зібралися навколо Кіра.

— Hi! Будь ласка. Не йди. Ти ще молодий! — скрикнула Дарина, обмиваючи його рану слізьми.

Якби в селищі був хоча б ковток живої води! Але її не зберігали. Джерело було неподалік, і якщо була потреба, усі ходили до нього.

Уперше люди гір пізнали, що таке страх. Вони ніколи не воювали, й убивство здавалося їм дикістю. Зараз вони опинилися перед жахливим вибором і розгубилися. Вождь племені першим отямився й заговорив:

— Ми заховаємося в горах і нападемо на загарбників так само раптово, як і вони на нас. Ми будемо так само нещадні, як вони, їм не втекти від розплати. Ми будемо мститися.

Незвичне слово різонуло слух. Люди Орлиних гір не знали помсти, але їм не залишили вибору. Час наступав на п'яти. Сонце вже майже дісталося гірської вершини. Утім, горцям не потрібні були довгі збори. Плем'я знялося з місця й попрямувало стежкою геть від обжитого місця.

Дарина була в розпачі. Вона не могла піти разом з іншими. Кір втратив занадто багато крові.

— Я повинна роздобути води, інакше він загине, — сказала вона.

Люди гір розуміли, що смерть уже стоїть біля Кіра. Він був, як і раніше, без свідомості. Риси обличчя загострилися.

Вождь звернувся до залитої слізьми жінки:

— Дарино, Кірові вже не допомогти. Ходімо з нами.

— Ні! Я зумію пробратися до джерела.

— Послухай голос розуму. Ходімо з нами. Тобі не вдасться прокрастися до джерела непомітно.

— Відколи ми стали слухати голос розуму, а не серця? — вигукнула Дарина.

— Ти повинна бути сильною. Зараз не час проявляти почуття, — сказав вождь.

— Ти вважаєш любов слабкістю? — не вірила своїм вухам Дарина.

— Є час любові, а є час сили. Чужоземці показали, що наша любов ніщо перед їхньою силою. Відтепер ми повинні забути про доброту. Тільки тоді ми зможемо перемогти, — виголосив вождь.

Не слухаючи нікого, Дарина звалила чоловіка на плечі та, згинаючись під його вагою, потягла до джерела таємною стежкою. Ледь помітна стежка вилася коло самого краю скель. Іти по ньому було небезпечно, і Дарина сподівалася, що вороги не ризикнуть сюди податися.

Жінка не зупинялася й не робила привалів. Іноді провалля простиралося за півкроку від неї. Стежка була такою крутою, що Дарина насилу піднімалася нагору. Але дорогоцінна ноша додавала їй сил. Нарешті вона піднялася на майданчик, де било джерело. Люди Ратмира досі були тут. Ратмир упізнав гарненьку горянку.

— Дарина? А де інші? — запитав він.

— Я прошу тебе, дай кілька ковтків живої води. Мій чоловік поранений і потребує допомоги.

— Я велів прийти всім, — роздратовано сказав Ратмир, не звертаючи уваги на її прохання.

— Прошу тебе, будь милосердний, — заблагала жінка.

— Виходить, упертюхи вирішили мені протистояти? Що ж, милосердя не буде! Утім, ти можеш сподіватися на пощаду. І навіть нагороду. Ти станеш моєю дружиною й будеш жити, як цариця. Ти навіть не уявляєш, яка розкіш і задоволення на тебе чекають на рівнині,— пообіцяв Ратмир.

— Ми обмили твої рани, коли ти потребував допомоги. Тепер я прошу про допомогу тебе, — повторила Дарина.

— Ти хочеш, щоб я його врятував? А що я буду мати натомість? Ти кинеш його заради мене? — запитав Ратмир.

— Він мій чоловік.

— Ну й що з того? На сплату за його життя ти могла б бути поступливішою.

— Ми з Кіром — єдине ціле. Він не погодиться мене віддати, — захитала головою Дарина.

— Он як? І цю людину я повинен урятувати? Так слухай. Він подохне, і ти однаково станеш моєю.

Ратмир наблизився до Дарини, узяв її за підборіддя й подивився в очі.

— Немає нічого гіршого за життя зі зрадником, — сказала Дарина й плюнула йому в обличчя.

— Ти пошкодуєш про свої слова, — заревів Ратмир й у люті відіпхнув горянку від себе.

Жінка впала. Ратмир нахилився над нею і, бризкаючи слиною, продовжував:

— Якщо не хочеш бути царицею, я зроблю тебе рабинею. Ти будеш мити мої ноги й цілувати підошви моїх черевиків.

— Мені жаль тебе, — сказала Дарина.

— Я просто вмру від сміху. Їй мене жаль! — передражнив її Ратмир і зареготав.

Слідом за проводирем зграя вибухнула сміхом.

— Ти сліпий, — захитала головою Дарина.

— Я сліпий? Що ти верзеш, дурна курко?

Злість лютувала в Ратмирі. Він хотів принизити цю жінку, розтоптати. Вона знущалася з нього.

Тим часом Дарина підвелася й почала піднімати Кіра. Неживе тіло було важким, але горе зробило жінку сильною. Вона обхопила чоловіка, і вони стояли, обійнявшись, у повний ріст.

— Агов, куди ти зібралася його тягти? Не сподівайся, що тобі вдасться воскресити свого чоловіченька за допомогою води. Відтепер і назавжди джерело моє! — закричав Ратмир.

Моє… Є… Є…— підхопила луна.

— Тобі з нього не напитися, — твердо сказала Дарина.

— Це ми ще подивимося, — посміхнувся Ратмир.

— Ніхто не вип'є з нього ані ковтка, поки сюди не повернеться любов.

Тихий спокійний голос Дарини пролунав зненацька голосно. Багаторазово посилений луною він рознісся по горах. Луна ще не встигла змовкнути, як Дарина разом зі своїм коханим кинулася в прірву. Вони летіли, обійнявшись, і так само, обійнявшись, залишилися лежати на дні западини.

Ратмир обурено сплюнув. На душі в нього шкребли кішки. Він був не з марновірних, але навіть йому не подобалися подібні пророцтва на краю могили. Уперта дикунка остаточно зіпсувала йому настрій. Однак він не збирався поступатися дурним забобонам. Він мав намір викачати з цієї золотої жили все до останньої краплі. Ратмир обернувся до джерела й не повірив своїм очам. Струмок води зник, і волога скеля висихала щохвилини.

Дарма він бігав по плато й вигукував прокляття. Нічого не допомогло. Ще кілька днів бандити сподівалися, що вода повернеться, але скеля залишалася сухою, як копито верблюда. Зрозумівши, що вони не отримають за свою роботу ані копійки, вони зігнали злість на проводирі-невдасі й вирушили геть.

Бандити не очікували підступу, тому напад горців заскочив їх зненацька. Люті й безжалісні шибеники зіштовхнулися із силою не менш жорстокою. Люди гір думали, що доброта робить їх слабкими, тому випалили її з серця, щоб ніщо не заважало їм залишатися сильними.

Із гір не повернувся жоден бандит. Ті, хто загинув відразу, були щасливчиками. На інших чекала страшна доля. Люди гір звинуватили загарбників у тому, що джерело висохло. Вони вважали, що воно пробудиться знову, коли здійсниться помста й останній ворог піде в інший світ. Біля ідола влаштували публічну страту. Полонених забили камінням.

У серцях горців не залишилося місця для жалю. Вони раділи, дивлячись, як страждають вороги. Люди гір не знали, що жорстокішими ставали їхні серця, то глибше в надра ховалося джерело. Коли загинув останній бандит, плем'я охопила загальна радість. Горці очікували, що джерело знову повернеться до життя, але вони помилялися. Відтепер, як прапором племені стала сила, вони втратили джерело назавжди.

Люди стали соромитися доброти, вважаючи її ознакою слабкості, і розучилися бачити красу. Любов і радість пішли з племені. Горці досі пам'ятали, як раділи, забиваючи камінням ворогів, і розважалися тим, що час від часу влаштовували публічну страту.

Минав час. Одні помирали. Інші народжувалися. Казали, що одного разу уві сні до вождя племені з'явилася Дарина й сказала, що тільки щира любов і доброта розбудять джерело. Але це було так давно, що ніхто не вірив, що з голих скель колись било цілюще джерело. Усі вважали це казкою».

Лія закінчила розповідь і звернулася до Марики:

— Ти звільнила джерело з полону. Залишайся з нами й будь нашим вождем.

Її слова зустріли гулом схвалення, але Марика захитала головою.

— Ні, у мене свій шлях. Тепер ви й самі знаєте, що потрібно, аби ваше джерело не висохло.

— Буде краще, якщо ти залишишся. Ми не хочемо, аби про нас довідалися й повторилася історія минулого, — сказала Лія.

— Ви боїтеся, що я повернуся з військом? — посміхнулася Марика.

— Пробач. Ми тобі віримо, але інші люди, довідавшись про джерело, можуть принести лихо.

Раптом усі почули звук, схожий на дзенькіт дзвіночків.

На уступі, на самому краї прірви, тримаючись за руки, стояли двоє: чоловік і жінка. Одяг жінки був схожий на безперервно стікаючий водоспад. Вона заговорила. Голос її був тихий і мелодійний, як дзюрчання струмка. Але кожне слово підсилювалося луною, так що його було чутно далеко навкруг.

— Не бійтеся. Минуле не повториться. Ніхто не знайде дорогу до джерела. А якщо таке й трапиться, кожен, хто задумає зло, буде покараний. У добрих руках ця вода здатна оживити мертвого. А в руках, що несуть лихо, воно перетвориться на отруту.

Жінка й чоловік розтанули так само зненацька, як і з'явилися. Вражені люди ще довго дивилися туди, де виникло марево. Нарешті Лія звернулася до Марики:

— Дарина благословила тебе. Іди своєю дорогою.

— Спасибі,— сказала Марика й повернулася йти.

— Зажди! — гукнула її Лія.

Вона наповнила флягу живою водою й простягнула дівчинці.

— Візьми. Може, для чого знадобиться.

Горці з почестями провели Марику до того місця, де зустріли її. Попрощавшись із людьми гір, дівчинка продовжила шлях сама. Стежка довго звивалася між камінням й уступами і поступово ставала усе більш пологою.

Коли Марика спустилася на рівнину, почало смеркати. Дорога лежала через ліс. Небо ще тільки оповилося синню, і серпик місяця був ледь помітний, а в лісі вже майже стемніло. «Час пошукати місце для ночівлі», — вирішила Марика.

Її не здивували сутінки. Звідки їй було знати, що дотепер у Позачасовості не існувало ні ранку, ні вечора, ні сходу, ні заходу. Але пробудження джерела дало поштовх змінам.

Сльози ідола текли по гранітних щоках. Жива вода потрапила в жолобок під скелею й потекла далі. Це водяний годинник — клепсидра — почав відлік хвилин і годин. Тієї миті, коли годинник пішов, у Позачасовості з'явилася зміна часу доби.

Глава 10

Морок

Чорна, як смола, стежина йшла вниз, у морок. Усе живе обходило ці краї стороною. Ні птах, ні звір не наважувалися наблизитися до згубного місця. Ні травинка, ні билинка не пробивалися крізь гладке каміння, схоже на вугілля, і не ступала тут нога мандрівника. Не було сміливців, готових спуститися в морок. А якби такі знайшлися, то відкривалося це місце не кожному. Лише той міг потрапити сюди, хто всім серцем, беззастережно готовий був відректися від усього в ім'я служіння злу.

Троян ішов повільно, неначе пробирався крізь грузьку патоку. Навіть звуки не жили на цій мертвій землі. Навкруги панувала така гнітюча тиша, що часом Трояну здавалося, що він оглухнув. Із кожним кроком його дедалі більше охоплювала зневіра, а груди давив ниючий страх. Перебуваючи у статусі мага, Троян досконало навчився володіти своїми почуттями, але й він не міг струсити з себе мари. Він зіштовхнувся з силою більш могутньою, ніж найпотужніша магія.

Кожен крок наближав його до страшної мети. Для того, хто ступив на цю стежку, дороги назад не було. Та він і не бажав повертатися. Він сам обрав цей шлях і відчував трепет, чекаючи зустрічі з незвіданим без імені й обличчя. Воно не було ні звіром, ні людиною — чисте породження мороку. А може, це й був утілений Морок?

Трояну здавалося, він іде нескінченно довго. Нарешті дорога привела його до склепу. Масивні ґрати безшумно відкрилися, впускаючи гостя. Троян на мить забарився й ступнув усередину.

У просторому склепі нікого не було.

Троян із подивом відзначив, що він бачить у темряві. Раптом він почув дивний голос. Здавалося, що мовець шепоче, але в тиші шепіт ставав таким заглушливо голосним, що перетинки готові були луснути від цього звуку.

— Навіщо ти прийшов?

Троян озирнувся в надії побачити мовця.

— Я тебе не бачу. Де ти? — запитав він.

— Я скрізь. Перед тобою й у тобі. Ти — частина мене, інакше ти не пройшов би й дещиці шляху.

— Так, я твій і тілом, і душею, — підтвердив Троян.

— У тебе немає душі. А якщо й були жалюгідні залишки, ти втратив їх, коли вирішив іти сюди.

— Це я до слова, — зніяковів Троян.

— Слова мають сенс. Тобі ж бо й не знати, що слово — не порожній звук. Чого ти хочеш? Багатства? — продовжував невидимий співрозмовник.

— Ні. На землі досить скарбів, які тільки й чекають, коли їх відшукають. Місця, де вони сховані — таємниця для людей, але не для мене.

— Слави?

— Мені байдуже, знає про мене юрба чи ні. Така слава мене не приваблює,— відповів Троян.

— Влади?

— Ні. Донедавна в мене була влада, і я досить насолодився нею.

— А чого ж тоді?

— Я хочу потрапити у світ людей. Тільки там багатство, слава й влада мають цінність. Підкажи, як мені вибратися з Позачасовості до людей?

— На біле є чорне. На високе є низьке. У кожного явища є протилежність. Ти не вільний. Тебе зв'язують дуже міцні зв'язки. Розрубай їх. Тільки один із вас може вийти у світ людей. Разом вам дорога закрита.

— Виходить, двері у світ людей відкриються, щойно я покінчу з чорним альбатросом? А як же годинник, який треба завести? — запитав Троян.

— Якщо ти вб’єш його, то загинеш. Його тіло живе, тільки доки жива його душа.

Троян сполотнів, зрозумівши, що був на волосину від смерті, коли хотів пристрелити альбатроса з лука.

— Але ж ти сам казав, що я повинен розрубати зв'язок.

— Я мав на увазі зв'язок, який тягнеться з глибини століть. Дівчисько. Вона твоя протилежність. Вам двом на землі тісно. У світ людей може потрапити тільки один із вас: або ти, або вона. Світ людей відкриється, якщо один із вас загине.

Троян згадав, як зворушливо Марика проводжала його й обіцяла молитися. Цю дурепку не варто було побоюватися.

— Так просто? — посміхнувся Троян.

— Завдання здається тобі простим? Чи не занадто ти самовпевнений? Дівчисько сильне. Дуже сильне, — застеріг його Морок.

— У неї досі залишився магічний дарунок? — затурбувався Троян.

— Ні.

— Тоді в чому ж її сила?

Невидимий співрозмовник не поспішав відповідати. У склепі зависло мовчання. Що більше Троян чекав, то більше його охоплював розпач. Невже він пройшов увесь цей шлях даремно й не отримає відповіді на своє запитання?

— Чому ти мовчиш? Що їй допомагає? — крикнув він, не витримавши напруги.

— Любов.

Троян подумав, що не розчув.

— Любов?! Ти жартуєш?

— Я схожий на блазня? — зловісно прошепотів голос, і шепіт був схожий на шипіння змії.

— Пробач, але я не розумію. Любов — це людська дурість. Від любові люди втрачають голову. Вона робить їх слабкими. Як може любов давати силу?

— Це нез'ясовно, але перед любов'ю безсилі і влада, і гроші. Любов змушує людей робити надзвичайно відважні вчинки. Іноді люди готові віддати життя, захищаючи якесь брудне сільце, справжню діру. Це називається любов'ю до батьківщини. Я вже не кажу про те, на що готова матір заради свого чада, яке не вартою навіть чиха. Божевілля? Так. Але яка сила!

— Твоя правда, — похнюпився Троян.

— Я завжди маю рацію.

Троян задумався. Чи була в його житті любов? Можливо. Коли він був ще чарівником-початківцем. Він згадав свою загиблу дружину. Був момент, коли він готовий був заради неї відмовитися від блискучого майбутнього. Він вчинив би нерозумно. Чи ні? Утім, який сенс гадати. У минулому немає місця для сумнівів. Є тільки факти. Він прийшов сюди, щоб знайти силу, яка допоможе йому впоратися з дівчиськом. І він одержить її.

— Дай мені любов, — попросив Троян.

— Ти просиш мене про любов?

Питання потонуло чи то в булькоті, чи то у кваканні. Троян не відразу зрозумів, що це сміх. Але в цьому сміху не було веселощів. Від нього по спині повзли мурашки. Нарешті сміх обірвався.

— Багато століть ти вважав себе мудрецем, а залишився цілковитим дурнем, — вимовив незримий співрозмовник. — Тут серце чорної магії, її сутність і єство. І ти прийшов сюди шукати любов?

— Але хіба ти не всемогутній? — запитав Троян і сам злякався своєї зухвалості.

— Я всемогутній, коли мова йде про зло, але любов перебуває поза моєю владою. Любов і чорна магія несумісні.

Троян досі відмовлявся вірити, що Морок не може йому допомогти.

— Хіба чорні маги не займаються ворожінням, щоб прив'язати того, хто не любить? — запитав він.

— Не треба бути великим магом, щоб присушити. Навіть сільська чаклунка вміє це робити, але викликати любов за допомогою магії не можна.

— Чому?! — вигукнув Троян.

— Любов чиста. У ній немає ніякої червоточини, ніякої вади, за що можна було б зачепитися чорному магові.

— Але ж часом любов штовхає людей на безглузді вчинки, навіть на злочин, — заперечив Троян.

— Не любов, а ревнощі. Це інше. Це почуття не має ніякого стосунку до любові.

— А мені здавалося, вони йдуть поруч. Де любов, там і ревнощі.

— Не все, що здається, істинне, — прошелестів голос. — Ревнощі ґрунтуються на тому, що людина хоче мати владу над іншим, а любов завжди безкорислива. Людина дарує себе в ім'я іншого. От чому магія безсила проти любові.

Троян мовчав, обмірковуючи почуте. Він навів ще один аргумент:

— Влада й багатство також можуть бути безкорисливими й використовуватися на добрі справи.

— Буває й так, але влада й багатство в суті своїй мають червоточину. Отримавши гроші, владу або славу, людина впускає у свою душу можливість зла. Мало кому вдається залишитися таким, як раніше.

— Невже немає ніяких способів перемогти дівчисько? — у розпачі запитав Троян.

— Чому ж немає? Їх безліч: хитрість, підступність, брехня, безсовісність. У відсутності душі також є свої переваги. Тобі не відоме почуття радості й щастя, але й каяття совісті немає.

Троян почував себе ошуканим. Він відрікся від усього, ризикував і пройшов увесь цей шлях тільки для того, щоб вислухати лекцію й довідатися, що він програв.

— А насамкінець хочу дати тобі ще один урок, — прошелестів Морок. — Скажи мені, що робить людей слабкими?

— Доброта, — не замислюючись, відповів Троян.

— Хотілося б, щоб це було так. Але це помилкове переконання. Слабкими людей робить образа. Ти ображений на мене, і у своїй образі вразливий. Запам'ятай, образа роз'їдає зсередини й робить людину слабкою.

Троян похолов. Як він міг так схибити? Хіба він не знає, що від Мороку не приховаєш ні почуттів, ні думок? Тепер йому не буде пощади. От і здійсниться пророцтво каменя: «Хто піти сюди відважиться, той назад не повернеться».

— Ти ще більш дурний і смішний, аніж я думав, — прошелестів Морок. — Гадаєш, мене зачепила твоя неповага, і я хочу з тобою поквитатися? Дарма. Образитися можна тільки, коли маєш справу з рівним собі. Ти ж не ображаєшся на комара, навіть якщо він тобі докучає. А тепер, комар, якщо ти засвоїв усі уроки, отримай від мене подарунок.

У руках Трояна не знати звідки опинилася шкіряна фляга.

— Що це? — запитав Троян.

— Мертва вода.

Троян із розумінням посміхнувся й схилив голову в шанобливому поклоні.

— Дякую тобі. Я використаю її за призначенням.

— А тепер іди. Я тобі достатньо сказав, — прошелестів Морок.

Пітьма загусла. Троян нічого не бачив. Він навпомацки рушив зі склепу. За спиною із брязкотом зачинилися ґрати. Троян здригнувся від різкого звуку, настільки незвичного в тутешній тиші. Перед ним знову розстелилася антрацитова дорога, а навколо, як і раніше, клубочився чорний дим. Війнуло гаром. Сморід ставав дедалі сильнішим. Троян почав задихатися. Він за старою звичкою спробував застосувати закляття й знову переконався, що магія тут не діє. Маг захекався. Гаряче повітря обпалювало. Їдкий дим рвав легені.

Трояна охопив страх. Будучи Агриппою, він не знав, що таке нездужання. Чи означає це, що, перейшовши в тіло Азара, він втратив безсмертя? Схоже на те, адже хлопчисько був смертний. Колишній чарівник уже давно забув, як це — боятися хвороб. Він звик до свого безсмертя, як до шкіри. Але зміна тіла чаїла не тільки приємності. Нинішня молодість була прекрасна, але вразлива.

Налетів порив вітру, і дим розсіявся. Троян стояв посередині випаленого степу. Так селяни підпалюють торішні жнива, щоб навесні звільнити місце для нових посівів. Порівняння здалося Трояну вдалим. Він також спалив усе, що залишалося в минулому, і розчистив собі місце для нових звершень.

Сутеніло. За степом починався ліс. Троян попрямував туди в надії влаштуватися на нічліг. Не ночувати ж посеред випаленого поля.

Глава 11

Подарунок долі

Після прощання з Марикою Прошка почував себе ураженим. Йому здавалося, що Трояна вона проводила з більшою теплотою. Прошка й колись вбачав у Трояні сильного суперника, а тепер ще більше впевнився в цьому. Необхідно було зробити щось таке, аби здивувати Марику. Але що? У яку б халепу він не вскочив, хіба може це порівнятися з лиховісним пророцтвом каменя про середню дорогу? Та й Троян від скромності не помре. Він вже, напевно, так прикрасить свої подвиги, що хоч картину з нього малюй.

«Халепи також бувають різні. Ще невідомо, що гірше. Може, на мене зграя лісових розбійників нападе! Але всім начхати, що зі мною трапиться», — похмуро міркував Прошка.

Він жваво уявив собі, як на нього звідусіль наступають супротивники, схопив гілочку і став боротися з невидимими полчищами ворогів. От він відразу двох нанизав на шпагу, закинув третього на дерево, перескочив через четвертого. Вжик! Вжик! Мерзенні пики так і наступають з усіх боків, але він також не ликом шитий. Він робить особливо ефектний випад і…

Перечепившись, Прошка пузом розтягся на землі, до того ж приклався лобом об пень, який стояв поряд.

— Ой! От дурик! — Прошка вголос вилаяв себе за недоречну легковажність і негайно почув, як знайомий голосок виправив:

— Касим ібн Дурик.

Прошка підскочив від несподіванки. Він озирнувся навсебіч і переконався, що навколо нікого немає.

«Здалося, чи що?» — подумав він і негайно одержав відповідь на своє запитання. У кишені хтось порпався. Прошка не без побоювання настовбурчив кишеню й побачив крихітку-джина.

— Ну й справи! Ти що тут робиш? — здивовано мовив Прошка.

— Перебуваю в тебе на службі,— відповів джин і зручно розташувався на долоні в хлопчика.

— Але ж тобі потрібно сидіти в глечику.

— А в мене був час туди повернутися? Ти дременув із вежі, як недоумкуватий заєць. Де тепер мій глечичок? Раніше я був ого-го! Джин із глечика. А хто я тепер? Безхатченко, голота, — заголосив ібн Дурик.

Він був настільки безутішний, що Прошка відчув себе винним.

— Давай я підшукаю тобі інший глечик, — запропонував він.

— Що?! Знову в глечик? Ото вже ні, мені й тут добре, — швидко відмовився крихітка-джин. — До того ж тобі знадобиться допомога досвідченого джина. Якщо в тебе є бажання, то давай, наказуй. Чого так безглуздо на мене витріщатися?

Прошка завагався. У нього було одне заповітне бажання, але навряд чи джинові під силу його виконати. Утім, за поспит не платять. Він поцікавився:

— А якщо мені хочеться, щоб дівчина звернула на мене увагу? Ти й це можеш зробити?

— Запросто! — вигукнув джин і клацнув пальцями.

Негайно пролунали смішки й перешіптування. У заростях хтось ховався. Забувши про джина, Прошка насторожився.

— Агов, хто там? Нумо виходь! — скомандував він і про всяк випадок приготувався до бійки.

Із-за дерева, пересміхаючись і перемовляючись, вийшли молоденькі дівчата. Із розпущеним волоссям, у вінках із польових квітів і туніках кольору молодого листя, вони були надзвичайно гарні. Прошка відкрив від здивування рот.

— Це що за диво!

— Диво, диво, — навперебій підхопили красуні, оточили Прошку й загомоніли: — Хочеш бути нашим дружком? Ставай у хоровод. Із нами не занудьгуєш. Ми майстрині танцювати. Яку з нас ти вибереш? Мене? Або мене? А може всіх відразу?

При цьому кожна з них намагалася полоскотати або вщипнути Прошку. Обімлівши від подібної безсоромності, хлопчик позадкував від настирливих дівчисьок. Тут його погляд упав на їхні ноги, і він ледь не закричав. Замість ніжних дівочих ніжок у красунь були цапині копита.

— А-а-а! Відчепіться! Відпустіть! — заволав Прошка й кинувся геть, але це тільки запалило цапоногих переслідувачок.

— Ох, який славний! Просто чарівний! Ну, ходи ж із нами танцювати, — щебетали вони, не маючи наміру залишати його в спокої.

Прошка крутився дзигою, намагаючись відбитися від загравання лісових духів, але зрозумів, що самотужки йому їх не здолати.

— Дурику, допоможи! — заблагав він.

— Касим ібн Дурик, — виправив крихітка-джин.

Увесь цей час він стояв на пеньку й незворушно спостерігав за тим, що відбувається.

— Зроби ж що-небудь, щоб вони забрали від мене свої лапи! Джин ти чи хто? — заволав Прошка.

Тієї самої миті красуні розступилися й відпустили його.

— Фу, який недоторка! — з осудом кинула одна з дівчат, а інші презирливо поморщилися. Навіть ці гримаси не псували їхніх гарненьких мордочок.

Прошка сплюнув. От же погань! Уміє зробити приємне личко. Стоять, витріщаються. Прошка кинув на них косий погляд і процідив, звертаючись до джина:

— Навіщо ти їх на мене нацькував?

— Ти ж сам хотів, щоб на тебе звернула увагу дівчина. Немає надійнішого засобу, ніж викликати ревнощі. Нехай бачить, що в неї є суперниці.

— Які суперниці?! Ти що, сліпий?! У них же копита, а в мене ні,— сказав Прошка.

— Це просто, — вклонився джин.

Прошка відчув сверблячку в ногах. Він нахилився, щоб почухатися, й остовпів. Замість ступень у нього з'явилися копита. Прошка з жахом уп'явся на свої, але водночас не свої ноги, а потім заволав:

— Ах ти шахрай! Що ти наробив!

— Копита, як ти хотів, — безневинно відповів джин.

— Я хотів?! Отже, вдаємо дурника?

— Касим ібн Дурик, — виправив його джин.

— Я тобі зараз такого дурика покажу, не зрадієш. Нумо поверни мені мої ноги.

Тим часом лісовим духам Прошка в такому вигляді явно сподобався.

— Який красунчик! Принада! Надзвичайно! Тепер ти з нами, — заворкотали вони й почали знову наближатися до Прошки, безсоромно підморгуючи йому.

— Агов! Ви чого? Я не ваш, — пробуркотів Прошка, задкуючи від настирливих дівуль. — Дурик, забери ж їх від мене!

І тут у нього за спиною хтось гаркнув:

— Ген-ген, ви погляньте-но на цього негідника! З'явився сюди не кликаний, не очікуваний, і ще на наших дівчат зазіхає.

Прошка різко обернувся й побачив цапоногого фавна. На вигляд він був міцним хлопцем. До пояса він виглядав красенем: засмаглий, широкоплечий, із рельєфною мускулатурою. Щоправда, на голові в нього стирчали маленькі ріжки. А нижче пояса й до самих копит його густо вкривало хутро.

Прошка зовсім не збирався лізти в бійку через те, що його приревнували до цапоногих дівуль.

— Зачекай, не гарячкуй, — поспішно ретирувався він. — Ти не так зрозумів. Мені ваші дівчата не потрібні. Чесно.

— А що ж ти тоді їм очима виграєш? — грізно запитав фавн.

— Я виграю?! Та я не знаю, як від них відскіпатися. Вони самі на мене вішаються, — виправдовувався Прошка.

— Ти хочеш сказати, що наші дівчата тобі не подобаються? — запитав фавн.

— Та вони мені просто огидні! — спересердя сплюнув Прошка, сподіваючись, що це переконає нежданого супротивника. Однак він вже незабаром зрозумів, що цього не варто було робити.

Цапоногий красень почервонів і став грізно наступати на Прошку.

— Так як ти смієш?! Виходить, вони тобі бридкі?! Ти хоч сам, виродку, на себе в дзеркало дивився?

— Провчи його! Покажи йому як слід, — підбивали фавна лісові красуні.

— Я не те хотів сказати. Вони, звичайно, гарненькі…— відступав Прошка.

— Ага, так все-таки ти до них чіплявся, — негайно змінив пісню фавн.

Вочевидь, йому було однаково через що битися, аби тільки помахати кулаками. Вирішивши, що слів сказано вдосталь, фавн перейшов до дій. Він з розмаху поцілив Прошку кулаком в око. Від несподіванки Прошка ледь не впав. Він ще не встиг отямитися після удару, як супротивник буцнув його в живіт. Ріжки у фавна були хоч і маленькими, але міцними. Прошка упав на землю. І тут йому стали в пригоді копита. Побачивши над собою вишкірену пику лісового духа, він перекотився на живіт і щосили брикнув фавна копитом під коліно. Той захитався. Поки супротивник намагався відновити рівновагу, Прошка в розпачі закричав:

— Ібн Дурик! Зроби так, щоб вони всі забралися подалі!!!

— Слухаю й підкоряюся, — промурмотів джин.

Тієї самої миті з лісу долинув звук труби й клич. Почувши заклик, лісові духи насторожилися, а потім стрімголов кинулися в хащу лісу, тільки їх і бачили. Прошка підвівся із землі. Тим часом на галявину вискочило кілька вершників. Серед них виділявся один у темно-фіолетовому плащі на вороному коні. З огляду на все це, він був багатий і знатний. Такий пан не міг бути розбійником. Прошка зітхнув із полегшенням, однак подальша поведінка вершника показала, що він зарано радів. Той наставив спис прямо Прошці в груди.

— Хто такий? Чому не втік з усіма? Ти надзвичайно сміливий? Або надзвичайно дурний?

Його слова супроводжувалися смішками супутників.

— Навіщо бігти? Я дуже радий-радісінький, що ви тут зараз з'явилися, — запевнив вершника Прошка.

— От як? Виходить, ти все-таки дурний. Хіба тобі не відомо, що я поклявся очистити свій ліс від погані?

— Вчасно. Якби не ви, вони б мене до смерті заїздили. За що подяка вам велика, — вклонився Прошка.

Обличчя вершника стало суворішим, і він грізно вигукнув:

— Видно, ти мене за дурня маєш? Жарти надумав жартувати? Я тобі покажу жарти! Я всьому твоєму бісовому кодлу хвости попідсмажую! Схопити його!

Прошка отямитися не встиг, як його скрутили мотузками по руках і ногах.

— Так я ж людина! — заблагав Прошка.

— Щось досі мені не доводилося бачити людини з копитами. На багаття його! — скомандував проводир вершників.

— Ваша світлосте, це все підступний джин, їй-богу! Це його витівки, хай йому трясця.

— Ти мене не забалакуй. Немає у мене в лісі джинів, — відрізав вершник.

— Ваша світлосте, змилуйтеся! Кажу вам, не мої це копита. Невже ви, борець із поганню, не можете нечистого від доброго християнина відрізнити? Руки мені зв'язали так, що й перехреститися не можу, — голосив Прошка.

Вершник зробив знак своїм людям зупинитися й глумливо запитав:

— А якби розв'язали, невже б перехрестився?

— Так розв'яжіть і побачите, — запропонував Прошка.

— Сподіваєшся втекти? Дарма, — посміхнувся вершник і скомандував: — Розв'яжіть-но цього субчика. Але очей із нього не спускати.

Прошці розв'язали руки й він ревно перехрестився. Люди спантеличено подивилися на нього, а потім вершник запитав:

— Так ти не брешеш? Ти справді людина?

— А я вам про що тлумачу? Це джин мене так спотворив, що тепер перед чесним людом і показатися соромно.

— От до чого нечестивці розійшлися. Які капості над людьми творять! Ну попадися мені цей джин, я накажу його засмажити на повільному рожні. Ми прочешемо все, а знайдемо негідника, — пообіцяв вершник.

— Ой, ваша світлосте, чіпати його ніяк не можна. Хто ж мене назад перетворить? Не довічно ж мені з копитами мучитися? Уже краще дозвольте самому його відшукати.

— Ти впевнений, що тобі не знадобиться наша допомога? — поцікавився вершник.

— Упораюся. Ви їдьте, а то джин дуже полохливий. Він перед вами тепер і носа не покаже, — сказав Прошка.

— Ну що ж, прощавай, — кинув вершник, подав знак своїм супутникам, і вони помчали в ліс.

— Ібн Дурик, шахрай такий. Нумо, бистро виходь! — скомандував Прошка.

Він заглянув у кишеню, але там було порожньо. Джин з'явився з-під корча.

— Здається, все в порядку? — безневинно запитав він.

— Нічого не в порядку! — заревів Прошка. — Поверни мені мої ноги або будеш тисячу років сидіти в посудині завбільшки з наперсток.

— Не розумію, чого так нервувати? По-моєму, копита практичніші, але якщо вважаєш, що з ногами тобі краще… — мовив ібн Дурик і клацнув пальцями.

На радість Прошки копита зникли, а замість них, як і належить, з'явилися ноги, але чомусь босі.

— А де черевики? — запитав Прошка.

Джин розвів руками.

— Не все завжди виходить ідеально. Іноді бувають збої. Але якщо завгодно, я знову поверну копита й спробую почаклувати ще раз, — сказав джин.

— Не треба, — поспішно відмовився Прошка.

Звичайно, у черевиках подорожувати було зручніше, але проводити експерименти із власними ногами йому не хотілося. Зрештою, він виріс у селі, і бігав босоніж не вперше.

Після всього, що трапилося, голова у Прошки йшла обертом. От халепа так халепа: то нахабні лісові духи ледь до смерті не залоскотали, то забіяка фавн з'явився. Не встиг від нього відбитися, як заступнички ледве на багаття не відправили. Тим часом бійка з фавном давала про себе знати. Щока горіла. Око заплило так, що майже не бачило.

Прошка знайшов лісовий струмок і довго хлюпав в обличчя холодну воду. Джин сидів на камені й міркував:

— Усе-таки тобі пощастило, що в тебе є я. Не в кожного є джин, готовий виконати будь-яке бажання. Що ще завгодно моєму володареві?

Прошка хотів було попросити, щоб джин залікував синець у нього на обличчі, але передумав. Уже краще синець, аніж пара бивнів. Цьому незграбі раз плюнути — вчинити будь-яку дурість. А по-друге, нехай Марика бачить, як він постраждав. Правда, якщо вона довідається, як усе було насправді, він стане загальним посміховищем. Прошка не сумнівався, що Трояну не довелося відбивати чечітку копитами, намагаючись зникнути від цапоногих шанувальниць і фавна. Прошка подумав, що коли трошки підправити події в розповіді, то особливого гріха в цьому не буде. Головне, щоб Дурик не прохопився.

Він суворо подивився на джина й з усією суворістю мовив:

— Зникни, і щоб я тебе більше не бачив!

— Слухаю й підкоряюся, — негайно погодився ібн Дурик і зник.

Прошка поплескав себе по кишені, потім заглянув усередину. Джина не було. Прошка зрозумів, що пошився в дурні і за власним бажанням дарував джинові волю.

— Ех, дав я маху! — поскаржився він.

Шкода втратити такого супутника. Ібн Дурик який-не-який, а все-таки Джин. Але з іншого боку користі від нього ніякої. Усі бажання він виконував по-дурному, недарма мав таке ім'я. До того ж тепер ніхто не прохопиться про те, що трапилося в лісі насправді.

Сутеніло. Треба було подумати про нічліг, а на ранок піти на пошуки товаришів.

Глава 12

Зустріч

Сутінки згустилися. Серпик місяця проступив на небі, наче намальований тонким пензликом. На лугах і на галявинах ще догоряв вечір, а в лісі вже панувала ніч. Вона перетворила звичайні корчі на небачених чудовиськ, випустила на волю нечутні вдень шерехи й скрипи.

Ліс наповнився шепотливими звуками, але Марику нічні страхи обходили стороною. Їй не раз доводилося спати під відкритим небом і навіть жити разом із вовками. Ліс був для неї, мов рідний дім. Вона знала, що завжди знайде тут притулок.

Чуття не підвело дівчинку. При світлі зірок вона побачила між коренями дуба заглиблення, вистелене ялиновими гілками й сухим мохом. Видно, колись тут була лежанка кабана.

Марика подякувала колишньому господареві й улаштувалася на нічліг. Варто було їй закрити очі, як раптом із заростей ялівця долинув тріск ламких гілок. Хтось пробирався прямо до її притулку. Марика підхопилася. Вона не хотіла зустрітися з кабаном. Навряд чи той подарує їй незваний прихід.

— Тьфу ти, темрява яка! — невдоволено вигукнув знайомий голос.

— Прошка? — здивувалася дівчинка.

— Марико, ти? — ще більше здивувався Прошка.

— А хто ж іще? Я тут. Іди сюди.

— Зараз. У якийсь бурелом потрапив. Нічого не видно, — поскаржився Прошка.

Незабаром він вибрався на просвіт й побачив Марику. Друзі кинулися один до одного. Вони обійнялися, як після довгої розлуки.

— Як ти тут? У тебе все в порядку? — запитав Прошка.

— Угу, а ти?

— Ну, у цілому нормально, — зніяковів Прошка.

— Треба ж було так зненацька зустрітися, — радісно сказала Марика.

— Так, чисте везіння, — підтакнув Прошка.

Вони не знали, що неподалік перебуває і Троян. Почувши голоси, він спочатку здивувався. Зустрітися вночі в лісі було рідкісною удачею, але незабаром він зрозумів, що везіння тут ні до чого. Ця зустріч була невипадковою. Тут Трояну доводилося приймати умови гри, які диктував хтось інший.

— Здається, усі в зборі? — запитав Троян, виступаючи з-за дерева.

— Троян?! І ти тут?! От чудово! Я така рада, що ти цілий і неушкоджений! — вигукнула Марика.

Непідробна радість у голосі дівчинки зачепила Прошку. Йому здалося, що Трояна вона зустріла з більшим захватом, аніж його.

У світлі зірок Троян розгледів лігво під корінням дуба.

— Я бачу, ви тут уже облаштувалися.

— Вогнище б розпалити, — сказав Прошка.

— На жаль, магія тут не діє,— поскаржився Троян.

— А навіщо магія? Я й без магії обійдуся, — заявив Прошка, задоволений, що він хоч у чомусь перевершує суперника.

Він був мастак розпалювати вогонь за допомогою тертя паличок. Діти без проблем набрали сушників. Хмиз зайнявся швидко. На галявині запалало багаття. Сухі гілки весело потріскували. Вогонь розігнав темряву. Відсвіти багаття падали на обличчя дітей. У спалахах Марика помітила на обличчі в Прошки синець.

— Де ти так розбився? На тебе що, напали? — співчутливо запитала дівчинка.

— Загалом, так, — туманно відповів Прошка. Йому не хотілося заглиблюватися в подробиці своєї пригоди.

— Хто?

— Розбійники, — злетіло в Прошки з язика.

Він не збирався брехати. Це вийшло саме собою.

Погляд Трояна був прикутий до шкіряної фляги на поясі в Марики. Вона була схожа на ту, яку йому подарував Морок.

— Звідки в тебе це? — запитав він, безцеремонно перебивши Прошку.

— Мені дали люди гір. Якби ви знали, який це дивний народ! — сказала Марика.

Вона вже встигла забути про приниження й страждання, які їй заподіяли горці. Та вона й не вважала їх винними. Вони стали іншими, відкритими й добрими. Що ж звинувачувати їх за старі гріхи?

Марика відстебнула флягу від пояса й простягла Прошці.

— Візьми. Це жива вода. Змаж синець, і все минеться.

— Жива вода? — перепитав Троян.

У нього негайно майнула думка, що фляги можна обміняти. Не варто витрачати дорогоцінну вологу марно. Він глумливо звернувся до Прошки:

— Ти, виявляється, пестунчик? Чого й казати, серйозна рана, щоб витрачати на неї живу воду.

Прошку зачепив його глузливий тон.

— Нічого зубоскалити, — огризнувся він і звернувся до Марики: — Забери. Ще знадобиться.

— Як хочеш, — ніяково знизала плечима дівчинка.

Вона збиралася знову пристебнути флягу до пояса, коли Троян попросив:

— Дай подивитися. Здається, на ній написані якісь руни? На острові Гроз я вивчав давні мови. Може, вдасться прочитати, що там написано.

Марика довірливо простягнула флягу. Троян сів ближче до вогню й удав, що заглибився в розшифровку знаків. Перше враження його не обдурило. Фляга до дрібних деталей повторювала ту, яку він ховав за пазухою. Вправність рук і він отримає подвійну вигоду. По-перше, ніхто не зможе звинуватити його в тому, що він отруїв дівчисько. Вона й знати не буде, що носить на поясі не ліки, а отруту. А по-друге, він одержить живу воду — не останній засіб, коли втрачене безсмертя.

Поки Троян робив вигляд, що читає руни, Марика продовжувала розпитувати Прошку.

— Як же ти відбився від розбійників?

— Довелося, — скромно сказав Прошка. Не міг же він зізнатися, що прибрехав заради дотепу.

Троян відразу зметикував, що Прошка бреше, щоб похизуватися перед дівчиськом, але з цього можна було отримати користь. Якщо підохотити цього роззяву, щоб він заливався солов'єм, флягу легко підмінити.

— І скільки ж було розбійників? — запитав Троян.

— Із десяток, — не моргнувши оком, випалив Прошка.

— Ого! Невже десяток? — зачудувалася Марика, а Троян посміхнувся:

— Слабуватий ти для десятка. Зізнайся, ти так швидко від них давав драпака, що черевики втратив.

Шпилька не залишила Прошку байдужим.

— Я давав драпака? Та що ти знаєш! Я, може, їх десятка два розкидав. Подивився б я на тебе, як би ти бився, коли б на тебе напали з усіх боків.

— От і розкажи, як же ти з ними впорався? — продовжував підбивати його Троян.

— Як треба, так і попорався, — буркнув Прошка.

— Правда, розкажи, — впросила Марика.

І тут Прошку понесло. Слова полилися самі. Він і не підозрював, що має настільки багату уяву.

— Я одного бац! Другому під дих дав. Поки вони очухувались, на мене інші з двох боків, от із такими кулацюгами. Ну, думаю, мені лиха не минути, а потім зметикував. Присів, і ці злодії один одному носи розквасили й повалилися на землю, наче спілі груші з гілки. А я тим часом ціпок схопив і давай їх лупцювати. Розкидав на усі боки.

— А черевики де втратив? — поцікавилася Марика.

«Нав'язли їм мої черевики», — подумав Прошка, а вголос сказав:

— Поки я бився, вони в мене з ніг поспадали. Мені було ніколи їх у траві шукати і знову натягати. А цим повішеникам тільки того й треба. Вони як зачули, що з мене їм одержати нічого, так схопили черевики й драпонули. Хоч якийсь, а грабунок. Я за ними погнався, та куди там. Вони ж ліс, як свої п’ять пальців, знають. Поховалися з переляку. Довелося мені босим іти.

Трояну було смішно слухати подібне вихваляння. У розповіді не було і сотої частки правди. Він міг обдурити тільки таку довірливу дурепку, як Марика. Колишній Верховний Чарівник дивувався, з якими ідіотами йому доводиться мати справу. Втім, це було йому вигідно. Дурнів легше водити за ніс. Він простягнув Мариці флягу.

— Розібрав, що там написано? — запитала дівчинка.

— Так. Цю флягу в тебе ніхто не може відняти, якщо ти не віддаси її з власної волі,— сказав Троян.

Це було правдою, як і те, що він її не відняв. Марика сама вручила флягу йому в руки.

— А що було з тобою на тій моторошній стежці? — запитала дівчинка в Трояна.

Усю поважність із Прошки як цебром води змило. Він не сумнівався, що поряд із розповіддю Трояна історія з розбійниками здасться дитячою пригодою. Судячи з напису на камені, Трояну довелося зустрітися з незвичайним супротивником. Навряд чи він буде виявляти скромність.

Троян подумки відзначив, що в душі у Прошки проросло насіння ревнощів. Це треба мати на увазі. Недарма Морок казав, що любов служить світлу, а ревнощі — пітьмі. Він подивився Мариці в очі і з напускною байдужістю мовив:

— Не хочеться згадувати. Головне, все позаду.

Навіть якби Троян у всіх кольорах описав найнебезпечніші пригоди, битву з драконом або бій із цілою збройною армією, і тоді його розповідь не створила б сильнішого враження, аніж ця скупувата фраза. Кожному було зрозуміло, що випробування Трояна не було схожим на приємну прогулянку, тому його скромність викликала повагу.

— Бідолаха. Видно, тобі довелося несолодко, — пожаліла його Марика.

Прошка зовсім знітився. Він корив себе за дурне красномовство. Хто штовхав його розписувати вигадану бійку з розбійниками? Можна було б так само мимохідь кинути, мовляв, довелося нелегко. Самі бачите. Все, як кажуть, на обличчі. Тоді й брехати не довелося б, і виглядав би героєм. А тепер знову виходить, що Троян — скрізь у почестях, а сам він брехун, ні більше, ні менше. Усі його зусилля завоювати прихильність Марики втратили свій сенс.

— Давайте спати, а то ще невідомо, чого завтра чекати, — тужно сказав Прошка, укладаючись на підстилку з сухого листя.

Усі наслідували його приклад. Денна втома давалася взнаки. Незважаючи на переживання, Прошку незабаром зморив сон. Уві сні за ним ганявся фавн верхи на вороному коні, а цапоногі дівулі танцювали кадриль разом з лицарем.

Троян також задрімав. День закінчився надзвичайно вдало. Він ще раз переконався, що не даремно зважився звернутися по допомогу до Мороку. По-перше, він довідався, хто є його справжнім ворогом. Страшно подумати, що сталося б, якби він пристрелив альбатроса. А по-друге, він одержав гарний урок: не варто покладатися на магію. Хитрість і підступництво допоможуть досягти мети там, де чаклунство безсиле.

Тільки Мариці не спалося. Вона прислухалася до шерехів і стежила, як переливалися червоним кольором головешки під попелом. Поступово багаття остаточно згасло. Дітей оточила темрява. Раптово Мариці здалося, що вдалині зайнявся вогник.

Глава 13

Болотні вогні

Ніч сповила світ в оксамитовий плащ темряви. Вона закривала дрімотою й навівала сни. Лише десь удалині мерехтів самотній вогник. Він то загорявся, то зникав, неначе зірочка падала з небес і подавала сигнал нещастя своїм подружкам.

Раптом поруч із першим вогником загорівся другий, потім третій, четвертий… Марика підвелася, щоб краще розгледіти, що то світиться у пітьмі. Троян негайно прокинувся. Навіть уночі він не дозволяв собі розслабитися й спав дуже чутко.

— Що трапилося? — насторожено запитав він.

— Там якісь вогні,— показала дівчинка. Троян також помітив удалині світло. Один за одним вогники запалювалися, затухали і загорялися знову. Від цього здавалося, що вони не стоять на місці, а блукають, як живі. Їхнє загадкове сяйво вабило своєю таємницею.

— Цікаво, що це таке? — мовив Троян, вдивляючись у темряву.

— Ходімо подивимося, — запропонувала Марика.

Троян не встиг і слова сказати, як вона розштурхала Прошку. Після денних пригод той спав молодецьким сном, як спить людина із чистою совістю.

— Га? Що таке? — підхопився Прошка, ледве продираючи очі.

— Дивися, вогники, — сказала Марика.

Прошка подивився туди, куди вказувала дівчинка, і позіхнув.

— Ну то й що?

— Треба подивитися, що це!

Прошка не схвалив пориву Марики.

— По такій темряві?! Ми точно в якийсь бурелом заблукаємо, а то й гірше.

— Правильно. Краще почекати до ранку, — підтримав Прошку Троян.

Він розумів, що вогні з'явилися не просто так, але Трояна не тягло ризикувати і вплутуватися в нові пригоди. Для того щоб вийти переможцем, йому було досить напоїти дівчисько мертвою водою.

Однак Марика не відступала.

— Невже ви не розумієте, що це знак?

Ми повинні довідатися, хто їх запалив.

Не чекаючи згоди супутників, дівчинка встала й обтрусила зі спідниці сухі ялинові голки.

— Зажди! Що за потреба так спішно зриватися з місця! Ранок мудріший за вечір, — спробував втримати її Троян, але Марика закрутила головою.

— Ранком вогні буде не видно. Я відчуваю, що нам треба туди йти, — сказала вона й попрямувала у бік вогнів.

Троян від досади скрипнув зубами й попрямував слідом. Дівчисько вперте, як віслюк. Йому неприємно бути в неї на короткому паску, але Троян боявся випустити Марику з поля зору.

— От же й упин їх не бере! Ні вдень, ні вночі спокою немає. Що там побачиш у темряві? — пробурчав Прошка й понуро поплівся за ними.

У темряві йти лісом було нелегко. Діти пробиралися майже навпомацки. Там, де вдень можна було обійти перешкоди, уночі доводилося лізти напролом. Прошка й Троян кілька разів пропонували кинути марне переслідування невідомо чого, але Марика вважала, що нерозумно здаватися, коли до вогнів рукою подати. Однак це була оманна близькість. Відстань не скорочувалася.

Вогники вели їх далі й далі в ліс. Раптом хащі скінчилися. Попереду простиралося болото. Із заростей осоки стирчали оксамитові голівки рогозу. Подекуди височіли купини, на яких росли тонкі, криві берези. Вогники танцювали прямо під деревами.

— Цього варто було очікувати. Заблукали в трясовину, — крізь зуби процідив Троян.

— У Трясовину Прожитих Років, — підхопив нестрункий хор тоненьких голосочків.

Швидкі вогники вмить оточили мандрівників. Зблизька вони виявилися маленькими чоловічками, схожими на тих, котрих митецькі майстри вирізують із корчів і кореневищ. Малесенькі виродки світилися в темряві.

— Цур мене! Та це ж гнилушки! — вигукнув Прошка.

— Називай нас вогневушки. Це нам більше до вподоби, — загомоніли чоловічки.

— Хрін за редьку не солодший, — пробурчав Прошка.

Живучи в селі, він чув чимало історій про підступність болотних вогнів. Уночі ті намагалися заманити мандрівників у трясовину, звідки не було вороття. Прошка повернувся до Марики й невдоволено буркнув:

— Казав, треба зачекати до ранку. Пішли б, як розумні люди, і в болото б не втрапили.

Почувши його слова, вогневушки захихотіли:

— Хоч розумний, хоч недоумок, повз нас нікому не пройти.

— Так уже й не пройти? — посміхнувся Троян. — А якби ми попрямували в інший бік?

— У який бік не йди, від себе не втечеш, — навперебій заговорили болотні вогні.— Буває, задумає хтось розпочати нове життя, зі старим попрощається, наче непотрібне дрантя відкине. Ну, думає, тепер я інша людина, так ні. Прожиті роки нікуди не подінеш. Одежинка нова, а під нею те саме, що й колись.

Троян прикусив язик. Він чудово зрозумів натяк. Із цими виродками треба було триматися напоготові, щоб не бовкнути зайвого.

— Чого ви від нас хочете? — запитала Марика.

— Ми нічого не хочемо. Це ви хочете через болото переправитися. А без провідників вам не обійтися.

— Чи не ви нам у провідники набиваєтеся? — запитав Прошка.

— Ми, ми, — закивали болотні вогні.

— Пропонувала кішка мишці колискову проспівати, — тужно промурмотів Троян, а Прошка підтакнув:

— От-от! На вас покладатися, що в петлю лізти.

— Так без нас же вам не обійтися, — нахабно заявили вогники. — Ми покажемо найкоротший шлях. А самим вам, скільки не блукайте, до краю болота просто так не дійти. І що довше блукаєте, то болото стає ширшим.

— А що ви візьмете за послугу? — поцікавилася Марика.

— Нічого не візьмемо.

— Таки й нічого? — не повірила дівчинка.

— Нічого, нічого, — закивали болотні вогні.

— Знайшла кому вірити, — буркнув Прошка.

— Так і вибору ж у нас немає,— заперечила Марика.

— Ні! Ми через болото не підемо! — запротестував Троян.

У нього по спині бігли мурашки від самої думки про те, що доведеться перетинати цю трясовину. Від болота йшла очевидна загроза.

— Ми нікого не силуємо. Кожен свій шлях сам вибирає,— загомоніли вогники й звернулися до Марики: — Якщо ти готова йти за нами, то колись тобі треба одержати напучення від господарки болота.

Вони послужливо освітили перед дівчинкою стежинку, наприкінці якої під кореневищем вивернутого столітнього дуба виднілася чи то нора, чи то курінь. Оголене коріння, наче лапи павука, розкинулися навсебіч. Із них плюшевою фіранкою звисали мальовничі мохи.

— Ходімте ж! — покликала Марика своїх супутників і зникла за завісою мохів.

— Агов, зажди! Я з тобою! — Прошка рвонувся слідом, але вогневушки зупинили його:

— Ти диви, який прудкий! Зажди, кожному своя черга. Чи готовий ти також прямувати за нами?

— А куди ж мені подітися? — сердито сказав Прошка.

Трояну не подобалася витівка йти через трясовину вночі. Інтуїція підказувала, що болото Прожитих Років перебороти буде нелегко. Але ще більше його лякала думка втратити дівчисько.

— Спочатку піду я, — спішно випалив він і, відіпхнувши Прошку, пішов за Марикою.

Усередині житло господарки трясовини виявилося набагато просторішим, аніж можна було припустити зовні. Болотні вогники висвітлювали його, немов китайські ліхтарики. Марика ввійшла й озирнулася. На вигадливому кореневищі сиділа величезна зелена жаба з бурштиново-золотавими очами. Жаба подивилася на гостю й вібруючим голосом мовила:

— Рочків тобі мало. Вважай, без нічого йдеш. Я тобі дам провідника, але для початку відповідай, що тобі дорожче: минуле, сьогодення чи майбутнє?

Марика на мить задумалася, а потім сказала:

— Сьогодення.

— А чого ж так? У тебе не було нічого гарного в минулому? Чи ти нічого не чекаєш від майбутнього? — запитала господарка трясовини.

— Кожен день приносить щось гарне, яким би важким він не здавався. Але вчора вже пройшло, його не піймати й не прожити заново. Учорашній хліб уже з'їли, ним голоду не вгамувати, як не вгамувати й завтрашнім, котрий ще не спечений. У мене немає нічого, окрім сьогодення. От я й ціную нинішній день.

— Що ж, ти собі провідника вибрала. До кінця трясовини підеш прямісінько: не зупинитися, не завернути. А сьогодення тобі доріжку вкаже, — мовила жаба й показала на завісу за дверима.

Марика вийшла й, на свій подив, опинилася в незнайомому місці. Під ногами чвакала хитка трясовина. Болотні вогні послужливо освітили горбату купину, що випирала з трясовини. Дівчинка ступнула на сухе місце. Опинившись у безпеці, вона хотіла озирнутися, але не змогла. Погляд наче приклеївся до землі.

— Іди ж! Чула, що веліла господарка трясовини? — невдоволено поквапили її вогневушки.

— Мені потрібно почекати друзів, — заперечила Марика.

Вона не збиралася продовжувати шлях одна, але мимоволі зробила крок, потім другий. Перескакуючи з купини на купину, дівчинка пішла через болото. Болотні вогні виявилися гарними провідниками. Вони бігли поруч і висвітлювали дорогу, показуючи, куди краще наступити. Одне було погано: Марика не могла подивитися ні вперед, ні назад, а тільки під ноги.

— Заждіть! Мені треба озирнутися. Де мої товариші? Чому я не можу озирнутися? — заблагала Марика.

Болотні вогні тихенько засміялися.

— Перейдеш через трясовину — озирнешся.

Зрозумівши, що вмовляннями їй нічого не домогтися, дівчинка вирішила покластися на провидіння. Тим більше хвилюватися було ні про що: дорога через трясовину виявилася зовсім не загрозливою.

Троян увійшов до господарки трясовини слідом за Марикою. Йому здалося, що не пройшло й хвилини відтоді, як дівчисько зникло за волохатою завісою, але нора була порожньою. У ній не було ні душі, якщо не рахувати товстої жаби.

— Кхе-кхе! — чи то прокашлялася, чи то проквакала жаба.

Троян придивився до неї уважніше.

— Це ти, чи що, господарка трясовини? — запитав він.

— Кхе, — замість відповіді кашлянула жаба й продовжувала вона по-людському: — Нелегко тобі буде через трясовину йти. Великий вантаж на собі тягнеш.

— Немає в мене ніякого вантажу. Хіба не бачиш? — розвів руками Троян.

— Бачу я більше за інших. Ти глянь, який ти жадібний! Скільки років прожив, а все тобі мало. От і неси тепер їх через болото, допоки не втонеш.

— Ось чому болото називається Трясовиною Прожитих Років! — осяяло Трояна. — Виходить, що старший, то важче нею пройти?

— Дійшло-таки, — хмикнула господарка трясовини. — Болото кожному свою стежку вказує. Молодому нічого не вартує його перетнути, а з віком здолати трясовину дедалі важче. Прожиті роки, наче гирі, на дно тягнуть.

Подорож через болото оберталася для колишнього Верховного Чарівника реальною загрозою. Троян із жахом зрозумів, що потрапив у серйозну халепу. Дівчисько вийде переможницею, навіть пальцем не поворухнувши. Чому вона завжди бере гору? Морок сказав, що її береже любов. Невже любов дійсно має таку велику силу? Трояна охопила паніка, але він швидко опанував себе. Не для того він віддав залишки душі Мороку, щоб злякатися квакання болотної жаби.

— Ну ти, лупата! Досить мене лякати. Якщо знаєш про мій вік, то тобі відомо й те, кому я служу.

Троян схопив жабу за задню лапу й підняв догори. Жаба безпомічно засмикалася вниз головою. Болотні вогні дрібно затремтіли, від чого світло в комірці тривожно запульсувало.

— Пусти, кхе-кхе. Не від мене залежить, кого через болото проводити, а кого в трясовині згубити. Так споконвіку заведено. Моя справа напучення дати, — заголосила господарка трясовини.

Відчувши свою перевагу, Троян самовдоволено посміхнувся. Коли черпаєш сили в Мороку, можна не боятися підступу болотної погані.

— На кожен закон є виняток. От і підкажи мені лазівку, як через болото перейти й не загинути. Говори, лупата! — наказав він і струснув жабу сильніше.

Та схлипнула й квапливо заговорила:

— Тебе може врятувати той, у кого ти вкрав молодість. Якщо він тебе з болота витягне, то частину вантажу на себе візьме.

Троян розімкнув пальці. Жаба хлюпнулася черевом на земляну підлогу. Троян озирнувся в пошуках виходу, але з усіх боків його оточували земляні стіни із врослими в них кореневищами.

— Задумала потішатися наді мною? — крізь зуби сказав він.

— Я тут ні до чого. Двері зачаровані. Перш ніж піти, відповідь дай, що для тебе важливіше: минуле, сьогодення чи майбутнє?

— Звичайно, минуле, — не замислюючись, відповів Троян.

Як він тужив за тими часами, коли йому була підвладна магія! А хто він тепер? Блукач. Сьогодення було хитким і безрадісним, а майбутнє мрячним і непередбачуваним.

— Нехай буде по-твоєму, — квакнула господарка трясовини, — твоїм провідником буде минуле.

І Троян відразу побачив вихід. Він відкинув завісу з мохів, озирнувся на жабу, погрозив їй пальцем і, задкуючи, вийшов назовні.

Під ногами чавкнув бруд. Троян хотів повернутися спиною до виходу, але, на свій жах, зрозумів, що не може й мимоволі продовжує задкувати, як рак. Йому було невтямки, що, вибравши провідником минуле, він міг дивитися тільки назад.

Прошка зайшов до господарки трясовини слідом за Трояном і також здивувався, не знайшовши в комірці ні Марики, ні Трояна. Тільки непосидючі вогники танцювали навколо, від чого по стінах бігали нервові тіні. Прошка не відразу помітив велику жабу на корчі.

— Кхе-кхе! Тебе що сюди занесло! — людською мовою сказала жаба.

Прошка вже звик нічому не дивуватися, і все-таки йому відібрало мову, коли він побачив незвичайну співбесідницю. Жаба докірливо продовжувала:

— Сидів би вдома, горя не знав. Так ні ж! Схотілося магом стати. А тепер сам сьорбай цей компот. От що буває з тими, хто не своєю дорогою йде.

— Знав би де впасти, соломки би підстелив. А тепер куди подітися? Назад дороги немає,— похнюпив голову Прошка.

— Не журися, — заспокоїла його господарка трясовини. — Тобі болото пройти — раз плюнути. Тільки добре запам'ятай: свою справу знай, а в чужу носа не пхни. Не лізь, куди не просять.

— Запам'ятаю, — кивнув Прошка.

— А тепер скажи, що для тебе важливіше: минуле, сьогодення чи майбутнє. Але гарненько подумай.

— Тут і думати нічого. Майбутнє,— випалив Прошка.

— Це чому ж так?

— Минуле пройшло і травою поросло, а в сьогоденні одні неприємності. Заради майбутнього й терплю. От повернуся додому, тоді й почнеться справжнє життя, — мрійливо сказав Прошка.

— Якщо так, майбутнє тобі провідником стане, — сказала напутнє слово господарка трясовини.

Прошка з полегшенням вискочив назовні й наступив у мокротиння. Він хотів подивитися собі під ноги, але ж ні. Як він не силкувався, погляд його був спрямований тільки вперед.

Глава 14

Трясовина Прожитих Років

Навколо стояла непроглядна темрява. Лише далеко попереду мерехтіла малесенька зірочка — це йшла в супроводі вогневушок Марика. За нею на достатній відстані випливав Троян. Прошка образився, що його не почекали. Утім, через болото кожний ішов сам по собі.

Вогневушки жваво стрибали з купини на купину, розганяючи попереду темряву. Правда, Прошка волів би дивитися під ноги. Іти майже наосліп було нелегко: то на купину наступиш, а то провалишся у воду по саму щиколотку, тільки й дивися, загрузнеш. Щоправда, господарка болота напророчила, що він мине трясовину без зусиль, але хіба можна вірити обіцянкам жаби?

Найважче йти було Трояну. Минуле виявилося найгіршим провідником. Той, хто живе, озираючись назад, не бачить, куди йде. Троян продовжував задкувати, не в силах розвернутися. Але це було півбіди. Прожиті роки давалися взнаки. Іти ставало дедалі важче. Трояну здавалося, що до його ніг прив'язані пудові гирі. Він із натугою пересував ноги, з кожним кроком поринаючи дедалі глибше в трясовину. Троян корив себе за те, що не розправився з дівчиськом відразу, а потрапив під її вплив і вирушив у болото. Але зробленого не повернути. Подарунок Мороку виявився марним.

На озброєнні колишнього Верховного Чарівника залишилися лише підступництво й обман, але як вони можуть витягти його з трясовини?

Раптом він почув шерех крил і знайомий сумний лемент. Колись цей звук викликав у нього страх і злість, а зараз змусив серце радісно забитися. Із появою альбатроса у Трояна зажевріла надія на порятунок. Але як змусити заклятого ворога стати союзником? Азар напевно жадає загибелі колишнього наставника, який зіграв із ним злий жарт. Чорний альбатрос кружляв у височині, з радісним лементом спостерігаючи, як вершиться відплата й трясовина неминуче засмоктує його недруга.

І тут Трояна осяяло: якщо він потоне, то душі Азара буде нікуди повернутися. Коли Азар довідається про це, йому доведеться прийти на порятунок.

— Ми з тобою нерозривно пов'язані! Якщо мене засмокче трясовина, то тобі ніколи не повернутися у світ людей! — голосно крикнув Троян.

Йому було невтямки, що Прошка прийняв заклик на свій рахунок. На відміну від Трояна, він ішов через болото без тягаря. Тієї миті, як з'явився альбатрос, Прошка майже наздогнав товариша по нещастю. Хода Трояна здавалася йому якоюсь дивною. Той рухався незграбно, неначе задкував. Спочатку Прошка вирішив, що йому це здається через мерехтіння болотних вогнів, але, підійшовши ближче, він переконався, що з якоїсь невідомої причини Троян задкував. Почувши його окрик, Прошка додав ходи.

— Зараз! Іду!

Тим часом чорний альбатрос чудово розумів, чиєї допомоги просить колишній Верховний Чарівник. Брехливий, підступний Агриппа чекав порятунку від того, хто колись був безмежно відданий йому, а тепер ненавидів його всією душею. Утім, старий маг не помилився. Він завжди вмів маніпулювати людьми. От і зараз він добре розумів, що його колишній учень витягне його з трясовини, тому що в нього не було вибору. Азар повинен був допомогти ворогові або загинути.

Альбатрос спікірував униз, вчепився пазурами в куртку Трояна й спробував витягнути його з болота. Ноша була надто важкою, але чорний альбатрос не здавався. Він бив крильми, знемагаючи від утоми і знову з усіх своїх пташиних сил рвався в небо. Здавалося, його спроби приречені на поразку, але якоїсь миті Троян відчув, як трясовина відпускає його.

«Урятований!» — зрадів він.

Прошка поспішав на порятунок, як міг. Із боку йому здавалося, що на Трояна напали. Чорний альбатрос так люто бив крильми й кричав, що сумнівів не залишалося: він намагається втопити Трояна. Тієї самої миті, коли Троян остаточно зрозумів, що небезпека позаду, Прошка підоспів на порятунок.

— Тримайся! Я тут! — крикнув він і шугнув чорного птаха: — Киш!

Троян розлютився. Хто просив цього ідіота втручатися не в свою справу? Не вистачало ще, щоб він злякав альбатроса.

— Іди! Відійди геть! — гнав Троян рятувальника-невдаху.

Прошка по-своєму витлумачив його слова. Він вирішив, що Троян зі шляхетності не хоче піддавати його небезпеці. Така самовідданість викликала повагу, і Прошка з новою силою накинувся на альбатроса. Він приловчився й вдарив птаха кулаком.

Від удару чорний альбатрос розтиснув пазурі, спікірував на болотну купину, а потім злетів у небо. Троян із жахом відчув, що трясовина неминуче засмоктує його у свої глибини. Чорний альбатрос піднімався дедалі вище. Надія на порятунок летіла разом із ним.

— Ідіоте! Навіщо ти це зробив?! Не лізь не у свою справу! — сердито накинувся Троян на Прошку.

Але наївний хлопчик геть забув про напуття господарки трясовини. Він почав тягти Трояна із трясовини, але той поринав усе глибше й глибше.

— Тримайся, я тебе витягну, — тремтячи від натуги, проговорив Прошка.

Дивлячись на його зусилля, вогневушки загомоніли:

— Кинь! Іди своїм шляхом. Не лізь, куди не просять.

— Краще б ви допомогли, тварини болотні! — спересердя вигукнув Прошка, не звертаючи уваги на їхні застереження. Як часто ми слухаємо слова й не чуємо їхнього змісту!

— Ти хочеш взяти на себе частину його вантажу? — запитали вогневушки.

Прошці б задуматися над їхнім запитанням, але він не надав значення балаканині болотних вогнів.

— Ага! — бездумно брякнув він.

Тієї самої миті йому вдалося ривком висмикнути Трояна із трясовини. Тепер болотний бруд діставав йому лише по щиколотку, зате сам Прошка по щиколотку пішов у болото.

— От бачиш, разом ми виберемося. Я тобі допоможу, — не сумував Прошка.

— Звичайно, — відгукнувся Троян.

Він, на свою величезну радість, зрозумів, що найстрашніше залишилося позаду. Троян не припиняв дивуватися дурості Прошки. Чого це той кинувся йому на допомогу? Адже він явно був небайдужий до дівчиська й ревнував. За логікою, він повинен був радіти тому, що суперник загруз у болоті. А цей дурило кинувся на допомогу. Воістину, вчинки людей часто залишали колишнього Верховного Чарівника у збентеженні. Однак зараз був не час і не місце для філософських міркувань.

Троян із Прошкою ішли, обхопивши один одного в тісних обіймах. Один дивився вперед, а інший назад. Іти ставало дедалі важче. Прошці здавалося, що все його тіло скуте веригами, які з кожним кроком ставали все тяжчими. Час від часу то він, то Троян послизалися і поринали по коліно в трясовину, і тоді один витягав іншого.

Прошка наївно вважав Трояна іншим, таким, на якого можна покластися. Звідки йому було знати, що той лише використовував його. Без його підтримки колишній Верховний Чарівник не міг перебратися через зачаровану трясовину. Прожиті роки тягли його донизу. Його вигляд міг обдурити людей, але не зачароване болото. Значення тут мала не зовнішність, а внутрішнє єство. Троян лише тілом був молодий, а в душі залишався глибоким старцем.

Іти ставало дедалі важче. Грузлий бруд піднімався вже вище колін. Мандрівники знесилилися й розуміли, що довго їм не протягнути.

Світало. Вогневушки одна за одною гасли. Із настанням дня їх полишала магія, і вони перетворювалися на прості гнилушки. Раптово діти відчули під собою твердий ґрунт. Вони за інерцією зробили крок, другий і зрозуміли, що звільнилися від чарів болота. Знемагаючи від утоми, вони впали на землю.

Прошка лежав обличчям донизу, не в змозі поворухнутися. Ніколи в житті він так не втомлювався. Він почувався зовсім розбитим. Варто йому зробити найменший рух, як кожен суглоб віддавався болем.

Ледь Троян із Прошкою віддихалися, як до них підбігла Марика:

— От і все! Болото залишилося позаду, — радісно вигукнула вона, але, побачивши, як утомилися її супутники, співчутливо запитала: — Чи не в найбільшу трясовину ви заблукали? Як же вас занесло?

Побачивши Марику, Троян скипів від люті. Яка ж вона живуча! Бадьора і свіжа, навіть ніг не замочила, неначе перехід через болото був для неї лише розважальною прогулянкою. Що й казати, вдача завжди була на її боці.

— Коли ти помчала, не озираючись, ти про нас і не згадала, — з їдким докором мовив він.

— Але я не могла зупинитися. Ноги самі несли мене вперед, — виправдовувалася дівчинка.

— Легше звалити все на чаклунство, — презирливо кинув Троян.

У цей час Прошка знайшов у собі сили піднятися. Він, крекчучи, сів на траві й сказав:

— Досить сваритися. Головне, ми залишилися живими, і тепер все позаду.

Марика зойкнула й мимоволі відступила, дивлячись на Прошку переляканими очима.

— Хто ви?

— Як це хто? Ти що, своїх не пізнаєш? — сторопів Прошка й, помітивши на собі здивовані погляди супутників, запитав: — Чого ви на мене так витріщилися?

— За цю ніч ти значно подорослішав, — сказав Троян, ледве стримуючись, щоб не розсміятися.

Чубатий, кирпатий хлопчисько відразу перетворився на дідугана. І не дивно: адже він взяв на себе роки колишнього Верховного Чарівника.

«Жаль, що не всі», — подумав Троян і нагадав собі, що повинен вдавати співчуття.

Марика кинулася до друга.

— Прошко, милий, що з тобою?

— А що сталося? — дивувався Прошка, передчуваючи недобре.

— У тебе борода, — обережно сказала Марика.

Прошка опустив очі вниз і сторопів. У нього дійсно виросла сива борода до пояса.

— Ой! Це ще що таке? — злякався він, схопився за бороду рукою і з жахом побачив з тильного боку долоні роздуті жили й пігментні плями, які бувають у дуже старих.

— Ти постарів за одну ніч, — смутно сказала Марика.

— Ні! — вигукнув Прошка й схопився на ноги, але від різкого руху в нього вступило в поперек. Він застогнав і мимоволі зігнувся.

Троян не відчував співчуття. Нічого жаліти дурнів. Зрештою, роззява сам цього захотів. Його попереджали, щоб не ліз, куди не просять.

— Як же так? Що ж це? — ледь не плакав Прошка.

Він намагався зрозуміти, чому його спіткала така доля. Можливо, болотні вогні образилися й за нешанобливість зіграли з ним злий жарт?

— Це все кляті гнилушки! Вони наслали на мене закляття! — гірко вигукнув він.

Раптово Троян зрозумів, що з ситуації, яка сталася, можна отримати зиск. Це був непоганий привід посварити Марику з Прошкою й одночасно відвести від себе всі підозри.

— Винні не гнилушки, — сказав він і обернувся до Марики: — Це все через тебе. Якби не ти, ми б не потяглися за болотними вогнями.

— Але я знала, що це знак, — виправдовувалася дівчинка.

— Марика не винна. Вона ж не знала, що так трапиться, — заступився за неї Прошка.

— Знала чи не знала, але від неї одні нещастя. Недарма ящірка біля дороговказного каменя попереджала, що хтось із нас несе лихо, — сказав Троян, змірявши Марику сердитим поглядом.

Марика почувала себе такою винною, неначе дійсно була джерелом всіх лих. І раптом вона згадала про живу воду. От що допоможе зняти із Прошки закляття. Їй було невтямки, що Троян підмінив флягу. Дівчинка почала відстібати флягу з пояса, але від хвилювання руки тремтіли, і їй це ніяк не вдавалося.

Троян захвилювався. Тільки він знав, що вода в посудині несе смерть. Не те, щоб йому було шкода простодушного дурника, але отрута призначалася не для нього.

— Що ти збираєшся робити? — запитав він.

— Це жива вода. Вона допоможе Прошці стати таким, як раніше, — сказала дівчинка, витягла пробку й простягнула флягу Прошці.

— Випий.

Прошка хотів взяти в неї посудину, але тут втрутився Троян:

— Не думаю, що це допоможе повернути молодість. Живу воду варто б приберегти. Мало що трапиться в дорозі.

Прошка зніяковіло опустив руку:

— Твоя правда. Вода ще може знадобитися для крайнього випадку.

— Це і є крайній випадок! — тупнула ногою Марика. — Це моя провина, що з тобою сталося нещастя, і я хочу все виправити. Тримай.

Вона знову простягнула флягу Прошці.

У цей момент у височині почувся шерех крил. Діти задерли голови і побачили чорного альбатроса.

— Знову він. Що йому потрібно? — сердито сказав Прошка.

Раптово альбатрос каменем упав униз. Він із силою вдарив крилом Марику по руці. Дівчинка скрикнула й від несподіванки випустила флягу. Та впала на землю, і вода полилася на траву.

— Ах ти гад! — скрикнув Прошка.

Він хотів схопити альбатроса, але той уже злетів угору.

— Я його пристрелю! Дай мені лук! — заблагав Прошка, але Троян остудив його запал:

— Не треба. Дай йому спокій.

— Він же хотів тебе утопити.

— Це в минулому. Ми вибралися з болота, а це головне. Невже я буду мстити якомусь птахові,— сказав Троян.

— Особисто я не такий шляхетний. Я б його пристрелив, — не вгамовувався Прошка.

Марика не брала участі в перепалці й не вслухувалася в розмову. Її погляд був прикутий до загубленої фляги. Вода майже витекла з неї, і там, куди вона потрапила, трава пожухла, зелені стебла пожовкли й полягли. У вухах у Марики зазвучав голос Дарини: «У руках того, хто несе лихо, жива вода перетвориться на отруту».

По тілу Марики пройшло тремтіння. Виходить, вона несе лихо? Відкриття приголомшило дівчинку. Вона нагнулася, підняла флягу й вилила залишки води.

Прошка був такий злий на альбатроса й зайнятий суперечкою, що нічого не помітив, однак учинок Марики не вкрився від очей Трояна.

Він був розгніваний, що мертва вода пропала даремно. Тепер потрібно було придумувати інший спосіб позбутися дівчиська. Чому він взяв у скарбниці лук, а не кинджал?

Тільки коли Марика кинула порожню флягу в кущі, Прошка отямився:

— А як же вода?

— Витекла, — знизала плечима Марика.

Трояна не здивувало, що дівчисько збрехало. На її місці він і сам вчинив би так само, щоб Прошка не подумав, наче його збираються отруїти. Однак із Марикою потрібно було бути пильним. Троян побоювався, як би вона чого не запідозрила.

— От клятий птах! Усі нещастя від нього! — сердито вигукнув Прошка.

— Не треба лаяти альбатроса. Може, навіть на краще, що вода вилилася. Троян має рацію. Я приношу вам нещастя, — засмученим голосом сказала Марика.

Глава 15

Дупляк

Сонце швидко піднімалося з-за обрію. Небо, пофарбоване в рожеві, світанкові тони, змінювало відтінки й поступово блакитнішало. По верхівках дерев розлилися золоті промені. Бурштинові краплі сонця стікали з листя й плямами лягали на землю. Ранковий серпанок осів на траві бісером роси. Ліс стояв свіжий і вмитий, однак мандрівників не радував прихід дня.

Важкий перехід через болото й безсонна ніч не пройшли марно. Усі троє втомилися. Особливо важко довелося Прошці. За одну ніч він став старцем і набув усіх хвороб цього віку. Він почувався зовсім знесиленим. До того ж викручувало кістки. У вогкості давав про себе знати ревматизм.

— Ви, як хочете, а я більше не зроблю ані кроку, доки не відпочину, — сказав він, вибираючи сухіше місце.

— Привал, — погодився Троян.

Він, як і Прошка, падав із ніг. Зачароване болото висмоктувало з нього всю енергію. У часи, коли він був магом, йому було просто не спати кілька ночей підряд. Але тепер, коли він став смертним, йому був потрібний час, щоб відновити сили.

Дивлячись, як супутники влаштовуються на відпочинок, Марика теж закрила очі й прикинулася, начебто дрімає, хоча їй було не до сну. У неї не йшла з голови страшна метаморфоза, що відбулася з Прошкою. Дівчинку душило почуття провини. Хто зна, які ще нещастя вона накличе на голови своїх бідних товаришів?

Марика згадала таємничі слова ящірки: двом іти важко, а трьом неможливо. Тоді вона не зрозуміла їхнього змісту, зате тепер він був дуже зрозумілий. Поки вони разом, їм не буде дороги. Вона повинна піти, щоб не наражати на небезпеку інших. Дівчинка прислухалася до подиху сплячих. Троян ледве стогнав, неначе його мучили кошмари. Прошка по-старечому схропував.

Мариці було нестерпно дивитися на його поцятковане зморшками обличчя й розпатлану сиву бороду.

Дівчинка розуміла, що зараз, поки стомлені друзі сплять глибоким сном, найвдаліший момент для втечі. Навряд чи вони добровільно відпустять її блукати на самоті. Залишитися без друзів і без підтримки страшно, але треба було зважитися. Марика тихенько піднялася і, крадькома, навшпиньках пішла геть. Прошка, крекчучи, перевернувся з боку на бік. Марика застигла на місці, злякавшись, що розбудила його, але тривога виявилася марною. Прошка знову захропів, і дівчинка обережно рушила далі.

Відійшовши на безпечну відстань, Марика прискорила крок. Вона не йшла стежками, щоб її товариші не могли піти за нею, перелазила через повалені дерева й продиралася крізь буреломи. Ноги тремтіли від утоми, але Марика не дозволяла собі зупинитися. Вона була одержима ідеєю піти якнайдалі від Прошки й Трояна, щоб більше не заподіювати їм шкоди.

Сонце стояло вже в зеніті, коли дівчинка, нарешті, дозволила собі зробити зупинку. Коліна в неї підкосилися, і вона впала на підстилку з мохів.

Дерева тут росли так густо, що сонячні промені майже не проникали під їхні крони. Хирляві ялинки, позбавлені світла, стояли голі. Тільки самі кінчики тоненьких гілок прикрашали жалюгідні мітельця хвої.

Над усіма височіла величезна береза. Мариці не доводилося бачити таких гігантів. Троє ледь могли обхопити її могутній стовбур. Стара береза зовсім не була схожа на своїх струнких, світлих сестер. Унизу кора в неї потріскалася й була чорною. Роки залишили на дереві свої мітки. На висоті людського зросту в стовбурі зяяло дупло. Мариці було невтямки, що з дупла на неї уважно дивляться два пильних ока.

Варто було дівчинці стулити повіки, як вона провалилася в сон. Їй здалося, що вона й хвилинки не спала, коли раптом хтось учепився їй у волосся.

— Попалася! — переможно крикнув скрипливий голос. — Жени викуп!

Марика підскочила й лоб до лоба зіштовхнулася з дивною істотою. Вона було немов вирізана з вигадливого кореня дерева. Два некліпаючі ока витріщалися на дівчинку. Замість носа в незнайомця був сучок, на якому ріс листочок. Невідома істота із зеленим листочком на носі не лякала. Марика посмикала пасмо, намагаючись звільнити його від чіпких пальців.

— Пусти. Боляче ж.

— Давай спочатку викуп. Інакше сьорбнеш горя. Я на тебе таких напастей нашлю, — пригрозила істота.

— Гірше, ніж є, однаково не буде, — сказала Марика.

— Буде, буде, — бадьоро пообіцяв незнайомець. — Мені на тебе лихо наслати — раз плюнути.

— Я сама несу іншим лихо, — смутно сказала Марика.

— Що?! Виходить, ти на моє місце зазіхнула. З'явилася, розляглась, як у себе вдома, — обурився хазяїн дупла.

— Я утомилася й хотіла відпочити.

— А навіщо тоді хизуєшся, що лихо несеш? — підозріло запитала істота.

— Я не хизуюся.

— Ага! Злякалася! Тепер відмовляєшся!

— Хто ти такий? — запитала Марика.

— Як це хто? Я тутешній дупляк, зрозуміло? — тупнув ногою новий знайомий.

— Так ти живеш у цьому дуплі,— здогадалася Марика.

— Живу? — презирливо перепитав Дупляк. — Я не живу, а наводжу страх на мандрівників. Зрозуміло? А ти самозванка.

Він виструнчився, від чого почав виглядати ще кумедніше.

— Я зовсім не збиралася займати твоє місце, — заспокоїла його дівчинка.

— Куди тобі! Ти на себе в дзеркало дивилася? Який з тебе пугач? Їй-богу, миша-полівка й та страшніша. А туди ж, погрожує,— ніяк не міг заспокоїтися Дупляк.

— Та не загрожую я зовсім.

— Саме так. Сама поміркуй, хто з нас страшніший? Ні, ти чесно скажи!

Він тицьнув у Марику сучкуватим пальцем.

— Ну, звичайно, ти, — сказала Марика.

— Отож бо, — пом'якшився Дупляк. — Боїшся?

Йому так хотілося виглядати страшним, що Марика не стала його засмучувати й кивнула. Дупляк поважно мовив:

— Отже, визнаєш, що я тут хазяїн?

— А хіба хазяїном може бути тільки той, кого бояться?

— А як же інакше? Хто ж тебе просто так поважати буде? Що більше страху можеш нагнати, то більша територія, — пояснив дупляк. — Тут місце зайняте, так що забирайся звідси, шукай собі інше.

— Боюся, що мені ніде не знайти місця. Я скрізь зайва, — зітхнула Марика.

— А я ж тут до чого? — обурився Дупляк. — Моя справа — народ лякати, а не сопливим дівчиськам життя влаштовувати.

— Я й не прошу. Дай мені тільки трохи відпочити. Я так довго йшла й дуже втомилася, — попросила дівчинка.

— Знову своєї! Сказано тобі: я жах наводжу, а не добродійністю займаюся. Варто ощасливити хоча б одну бідолаху, як пиши пропало. Уся репутація нанівець. Був жахом доріг, які несуть лихо, а став — пшиком.

— Виходить, якщо я зроблю хоч одну людину щасливою, я перестану приносити біду? — пожвавилася Марика.

Але дупляк не збирався продовжувати розмову. Він не вирізнявся ані ввічливістю, ані гостинністю.

— Досить! Моє терпіння луснуло! Забирайся звідси й швидше. Я тобі більше ні слова не скажу.

— Що ж, і на тому спасибі,— сказала Марика.

— Спасибі? Ти сказала мені спасибі? Та як ти смієш! Геть звідси! Геть! — затупотів ногами Дупляк.

Дівчинка встала й вирушила шукати іншого притулку, а Дупляк ще довго не міг заспокоїтися, пихкав і буркотів:

— У дівчиська точно манія величі. Це ж треба придумати, що вона несе лихо!

Прокинувшись, Троян не поспішав вставати. Він лежав із закритими очима й під похропування Прошки міркував, як бути далі. Його лякало те, з якою легкістю Марика пройшла через трясовину. Вона мала якусь дивну здатність виходити сухою з води. Потрібно було скоріше позбутися її, поки вона не втягнула всіх у нове випробування.

Троян розумів, що дивом урятувався на болоті. Хто знає, як розпорядиться доля наступного разу? Знати б, що має трапитися з ними у дорозі. Але, на жаль, магічний кристал канув у Лету, а з ним і можливість пророкувати прийдешні події. Колишній Верховний Чарівник був майстром інтриг, але з дівчиськом вишукані способи боротьби не годилися. Краще звернутися до простих і надійних засобів.

«Придушити б її уві сні», — подумав Троян. Думка здалася зовсім недурною. Жаль, що вона не прийшла йому в голову раніше. Після переходу через болото в нього було одне бажання — упасти й заснути.

Троян відкрив очі й побачив, що Марики на місці не було. Нічого дивного, що вона прокинулася раніше за всіх. Перехід через трясовину був для неї не настільки втомливим. Троян гнівався на те, що втратив час. Тепер доведеться чекати до ночі. Сонце стояло в зеніті, так що до кінця дня багато чого могло трапитися.

Троян подивився на взятий у скарбниці лук, і в нього негайно визрів план. Можна підстрелити дівчисько, доки її дружок преспокійно спить, а потім подати усім, як нещасний випадок. Мовляв, помилився, думав, що це звір. Мало що може трапитися на полюванні. Не те, щоб Трояна хвилювала думка Прошки, але, поки не відкриються двері у світ людей, він волів тримати простодушного дурника в друзях. Прибрати дівчисько — півбіди. Потрібно ще знайти й завести клятий годинник. Як показала Трясовина Прожитих Років, добре мати крайнього, котрого можна підставити у випадку небезпеки.

Троян взяв лук і пішов на пошуки Марики. Він не припускав, що може схибити, адже кобра обіцяла, що чарівна стріла потрапить у ціль. Полювання обіцяло бути легким. Він обнишпорив навколишні території, але на свою прикрість, Марику ніде не зустрів. Вирішивши, що вони разминулись, Троян повернувся до місця привалу, але й там її не було. Йому нічого не залишалося, як чекати. Рано чи пізно вона однаково повернеться.

Прошка прокинувся останнім. Спросоння він не зрозумів, де перебуває і як сюди потрапив. Варто йому було різко сісти, як біль у спині негайно нагадав про події попередньої ночі. Прошка зігнувся й застогнав. Правду кажуть, старість не радість. Він згадав, як дід, крекчучи, підводився з полу.

Троян похмуро сидів трохи віддалік.

— А де Марика? — запитав Прошка.

— Я сам хотів би це знати, — похмуро сказав Троян. — Коли я прокинувся, її вже не було.

— Напевно, пішла гриби-ягоди шукати. Підемо покличемо, — запропонував Прошка.

Перегукуючись, вони розійшлися врізнобіч, сподіваючись, що Марика їх почує. Пошуки були марними. Прошка стурбувався не на жарт:

— Із нею щось трапилося. Раптом її схопив дикий звір?

— Подавиться твій звір, — буркнув Троян собі під ніс.

— Що? — не розчув Прошка, який став глухуватим.

— Утекла. Який же я ідіот! Не можна було залишати її без нагляду! — не стримуючи емоцій, гнівно вигукнув Троян.

— Утекла? — запитав Прошка й раптом усе зрозумів. Марика звинувачувала себе в тому, що трапилося на болоті. Невже вона й справді думала, що накликає лихо, і втекла, щоб не заподіювати їм зла? Це було на неї схоже.

— Це все через мене, — сказав Прошка пригніченим голосом.

— Ти тут до чого? — презирливо кинув Троян.

Він по-своєму витлумачив втечу Марики. Не дарма кажуть, що кожний судить по собі. Троян вирішив, що дівчисько щось пронюхало і, як кішка, відчула загрозу. З її зникненням усе ускладнювалося.

— Як вона там одна однісінька? Переймається тим, що підбила нас іти на болото, — ремствував Прошка.

«От хитрунко! І цього разу викрутилася й уникла небезпеки», — подумав Троян, а вголос сказав:

— Треба будь-що-будь її знайти.

— Як же ми її відшукаємо? Ліс великий, — засмутився Прошка.

— Думаю, вона ненадовго затримається в лісі. Щоб потрапити у світ людей, вона буде шукати годинник. Потрібно дізнатися, де він. Якщо ми її не наздоженемо, то випередимо.

Глава 16

Павукова вежа

Марика вийшла з лісу, коли сонце хилилося до заходу. Спереду простягався великий луг. Лише подекуди на ньому росли дерева, відкидаючи довгі, вечірні тіні.

Удалині виднілися фортечні стіни невідомого міста. Їх огортав легкий серпанок, надаючи місту схожості з міражем. Осторонь від міста височіла самотня вежа. Її було важко роздивитися. На тлі призахідного сонця вимальовувався лише темний силует, схожий на шахову туру.

Марика завагалася, не знаючи, куди вирушити. Вежа перебувала набагато ближче, але в ній було щось лиховісне: чи тому, що вона стояла окремо, чи тому, що проти сонця здавалася зовсім чорною.

Помізкувавши, Марика вибрала місто. Там для самотньої мандрівниці завжди знайдеться шматок хліба й нічліг. Не знайшовши ні доріжки, ні стежки, дівчинка підіткнула спідницю, щоб було зручніше йти, і додала швидкості, сподіваючись, що встигне до міських воріт до настання ночі.

Густа трава лоскотала голі щиколотки. Навколо було надзвичайно красиво. Луг майорів усіма фарбами й відтінками. Білі віночки ромашок сусідили з червоними вогнями маків. Розпатлані волошки — з кучерявою конюшиною. Подекуди острівцями піднімалися рожеві конуси іван-чаю. Жовті квіти курячої сліпоти й пижма яскравими плямами виділялися на тлі зеленої трави.

Марика намагалася не наступати на квіти, тому просувалася вперед набагато повільніше, ніж їй би хотілося. Ніколи їй не доводилося бачити такої розмаїтості польових квітів в одному місці. У цьому багатстві було щось штучне.

І раптом Марику осяяло: у кожної з цих рослин була своя пора цвітіння, а тут всі вони цвіли одночасно. Звідки їй було знати, що в Позачасовості не існувало пір року.

Подивувавшись примсі природи, Марика пішла далі. Вона вже змирилася з тим, що не встигне ввійти в місто і їй доведеться ночувати під фортечними стінами, коли зненацька вийшла на дорогу, що вела до поселення. З огляду на основні ознаки, по ній їздили нечасто. Вибоїста й вузька колія заросла бур'янами, і все-таки йти второваним шляхом було набагато легше.

Дівчинка прискорила крок. Незабаром вона порівнялася із самотньою вежею. Сонячні промені вже не заважали роздивитися зубчасті стіни, складені з каменю, почорнілого від часу. Зблизька вежа здавалася ще більш похмурою, ніж здалеку. Може, провиною тому був захід, що почеркав небо червоними смугами.

Багряний диск сонця торкнувся обрію. Його відблиски запалили пожежу у віконних вітражах, і від цього вузькі прорізи вікон стали схожі на палаючі очі хижого звіра. Відкриті ворота вишкірились зубами піднятих ґрат і зяяли, наче роззявлена паща.

Марика була рада, що до настання ночі вона піде далеко звідси. Вона, не зупиняючись, пройшла повз, але дорога зробила петлю й знову привела до розкритих воріт вежі. Дівчинка від нерішучості зупинилася. Далеке місто вабило втомлену мандрівницю, обіцяючи спокій і прихисток хоча б на одну ніч. Але хіба ніч відпочинку допоможе їй скинути з себе тавро тієї, хто несе лихо? Дорога не даремно привела її до лиховісної вежі. Виходить, зараз вона повинна бути тут. Той, хто біжить від випробувань, ніколи не досягає мети. Марика вирішила покластися на долю.

Над аркою воріт красувався герб господаря у вигляді павука, який сидить у центрі павутини. Не зустрівши ані душі, Марика перетнула вимощений кругляком внутрішній двір, і постукала залізним кільцем у масивні двері, сподіваючись, що господарі її чують. Час ішов, але ніхто не поспішав їй назустріч. Зрозумівши, що чекає дарма, дівчинка налягла на важку стулку. Двері знехотя поступилися й відкрилися.

Марика ввійшла під зводи вежі й зіщулилась. Незважаючи на те, що на вулиці було тепло й ще не відгорів захід сонця, тут панували вічні сутінки, і від кам'яних стін тягло холодом.

— Агов, є тут хто? — запитала дівчинка.

Відповіддю їй була тиша. Здавалося, павуки були єдиними мешканцями тутешніх місць, не даремно їхній родич красувався над воротами. Павутина густо обплітала всі закутки й звисала зі стелі. Маленьких ткачів ніхто не турбував. Павутину не змітали роками. Вона була кошлата від пилу і схожа на брудне клоччя.

За наступними дверима перебувала центральна зала. Тут було значно світліше. Промені призахідного сонця просочувалися через вітражі й багряні плями, лежали на підлозі, неначе поранений звір кидалися по залі, залишаючи за собою криваві сліди.

Раптом у Марики волосся стало сторчма. Вона побачила біля стіни закривавлену людину. Дівчинка щодуху кинулася геть, та ледь чутний стогін змусив її зупинитися. Людина потребувала допомоги. Долаючи страх, Марика повернулася до зали і зрозуміла, що гра сонячних променів, переломлених через вітражі, зіграла з нею злий жарт. Вона прийняла за пораненого сухий курний манекен, підвішений мотузкою до стелі. Утім, він був тут не один. Подібні предмети декору висіли уздовж усіх стін. У них було щось огидне.

У Марики до горла раптово підступила нудота. Ночувати у відкритому полі було дедалі приємніше, ніж залишатися в цьому лиховісному місці. Вона рішуче попрямувала до виходу, коли знову почула виразний стогін. Він долинав з-за колони. Їй не могло почутися.

Марика пішла на звук. Вона намагалася ступати якомога м'якше, і все-таки кроки по кам'яній підлозі гулко розносилися в тиші. За колонами було досить просторе приміщення без вікон. Світло сюди проникало через круглий отвір у стелі, через що освітлена була тільки середина кімнати.

Через усе приміщення були натягнуті мотузки. В убогому освітленні Марика не відразу зрозуміла, що це гігантська павутина. Неможливо було уявити павука, здатного сплести таку моторошну сіть. У середині тенет була розп'ята людина. Бідолаха був настільки виснажений, що вже не пручався й не боровся за своє життя. Він тільки ледве сіпнувся, наче піймана муха, і знову без сил обвис на павутині.

Дівчинка перелізла через переплетення мотузок і підійшла ближче. Бідолаха підняв голову й подивився на Марику з-під важких вік.

— Ти мені ввижаєшся, — зробивши над собою зусилля, мовив він.

— Зовсім ні,— труснула головою Марика.

— Виходить, прийшла помилуватися?

— Чим же отут милуватися? Скажи краще, як тобі пощастило потрапити в тенета? — запитала Марика.

— Мені в цьому допомогли, — гірко посміхнувся бранець.

— Хто?

— Добрі люди, — він сплюнув. — Наволочі.

Кожне слово давалося йому важко, але, видно, він був не проти виговоритися наостанок.

— Я спробую тебе звільнити, — пообіцяла Марика.

— Звільнити? Знущаєшся наді мною, маленька погань? — зі злістю вилаявся чоловік.

— Я хочу тобі допомогти. Чому ти злий на увесь світ?

— Тому що увесь світ злий на мене.

— За що?

— Я Гнус — розбійник, чиїм ім'ям лякають дітей. Побачивши якого дівчатка, схожі на тебе, зомлівають від страху. Але тепер я не такий грізний. Незабаром мені кінець. Тварина висмокче з мене всю кров. І я поповню ряди опудал, що прикрашають головну залу.

У Марики по спині пробіг холодок.

— Так це люди? — у жаху запитала вона.

— Були людьми. Тепер це просто лушпайки.

— Хто зробив з ними таке? І як вони опинилися тут?

— А ти як тут опинилася? — запитанням на запитання відповів бранець.

— Я йшла в місто, а дорога завернула сюди.

— Так ти не тутешня?

— Ні, я йду здалеку.

— У гарненьку місцину тебе занесло. Це Павукова вежа, місце страти.

— Усі ці люди були страчені? — запитала Марика.

— Так. Добропорядні громадяни не бажають бруднити руки. Це раніше кат рубав голови на ешафоті. Жорстоко, але швидко. А тепер кидають у павутину. Якщо не здохнеш до настання темряви, то з приходом ночі з'являється тварина й завершує справу. Може, моє ім'я напророчило мені такий кінець. Гнус — та ж комаха.

— Давай я спробую розрізати пута шматком скла, — запропонувала Марика.

— Ти справді хочеш мені допомогти? — здивувався Гнус.

Марика раптом завагалася. А якщо її добрий намір обернеться для незнайомця ще більшим лихом? Хоча, що може бути гірше за очікування страти? І все-таки вона повинна його попередити.

— Я допоможу, тільки якщо ти згодний прийняти мою допомогу. Ти повинен знати: я несу лихо.

— Он як? Виходить, ми з тобою схожі. Жаль, що ми не зустрілися раніше. Із тебе вийшла б непогана розбійниця. Зараз я прийняв би допомогу від самого біса, але мені ніхто не допоможе. Так що забирайся. Нічого на мене витріщатися. Дай померти спокійно, — мовив Гнус і знесилено опустив голову на груди.

— Я не залишу тебе тут. Поки не стемніло, піду пошукаю, чим перерізувати пута, — сказала дівчинка.

Розбійник знову підняв голову й криво посміхнувся.

— Хочеш скласти мені компанію? Що ж, давай. Лізь сюди, і я шепну тобі на вушко, що потрібно зробити, щоб мене звільнити.

Марика спритно полізла нагору по павутині. Це виявилося не важче, ніж дряпатися драбиною з мотузки. Незабаром вона опинилася біля Гнуса. Розбійник здивовано витріщився на неї.

— Як тобі це вдалося?

— Що вдалося? — не зрозуміла Марика.

— Сюди залізти.

— Ти ж сам мене покликав.

— Так, але ти повинна була приклеїтися, — дивувався Гнус.

— Чому? — зачудувалася Марика. — Павутина зовсім не липка.

— Невже таке буває? Я думав, що це порожня балаканина, — збентежено мовив Гнус.

— Про що ти? Поясни мені до пуття, — попросила Марика.

— Ця павутина зачарована. У ній людину тримають гріхи. Для того, хто чистий душею, чари не страшні, але дотепер я не зустрічав людину, яка наважилася б її торкнутися, — сказав розбійник.

— Але як же тебе затягли в павутину?

— Засуджених до страти скидають через діру в стелі, і вони приклеюються намертво. Ще нікому не вдалося врятуватися.

— Виходить, ти знав, що я потраплю в тенета й холоднокровно заманив мене в пастку? — сторопіла Марика.

— Сама винна. Ти була занадто настирлива, — відрізав Гнус і злякався, що перегнув палицю.

Якщо дівчисько піде, то прощавай надіє на порятунок. Розбійник завбачливо звернувся до своєї несподіваної спільниці:

— Ти повинна бути милосердною й пробачити мені. Від пережитого в кого завгодно скаламутиться в голові. І зрештою я пожартував. Я ж не знав, що ти всерйоз приймеш мої слова й полізеш на павутину. Витягни мене звідси. Не будь злопам'ятною.

— Але як? Я ж не чарівниця й не можу зняти чари.

— Чарівництво тут не допоможе. Тобі краще знати, як визволяють з халепи таких грішників, як я, — сказав Гнус.

Марика задумалася. Єдиний спосіб, що спадав на думку, — це відмолити гріхи розбійника. Дівчинка спустилася вниз і заходилася молитися. Гнус недовірливо слухав, як вона щось тихенько шепоче собі під ніс.

Небо наливалося синню. Вечір плавно перетікав у ніч. Гнус почав втрачати терпіння. Йому здавалося, що дівчисько даремно витрачає час. Можливо, її первинний план перерізати павутину виявився 6 набагато дієвішим. Затятий розбійник не вірив у могутність слів.

— Досить! Знайди краще, чим перерізати павутину, буде більше пуття, — роздратовано порадив він.

Марика не слухала. Тепер, коли дівчинка знала, що павутина зачарована, вона розуміла, що тут не допоможе найгостріший ніж.

Через діру в стелі Гнус бачив, як на небі усе яскравіше проступають зірки. Незабаром гігантський павук повинен вийти на полювання.

— Агов, ти чуєш? Досить балаканини. Якщо взялася мене визволяти, то роби що-небудь.

— Я роблю. Будь терплячий, — відгукнулася дівчинка.

— Добре тобі говорити про терпіння, коли ти там, унизу, у безпеці,— зі злістю сказав розбійник.

Від страху він вкрився потом. Його било тремтіння. Після того як у нього зажевріла надія на порятунок, гинути в лабетах огидної тварини було особливо нестерпно.

Раптом павутину труснуло. У темному куті пролунав ледь вловимий шерех, а потім звідти відокремився шматок мороку. Гігантський кошлатий павук стрілою промчав по павутині і як оком змигнути опинився біля своєї жертви.

Крик жаху струснув стіни вежі. Гнус уже попрощався з життям, як раптом відірвався від павутини, щосили гепнув об підлогу, та так і залишився лежати. Від пережитого жаху він не розумів, що відбувається.

Втративши здобич, павук застиг на місці. Ніколи йому не доводилося втрачати жертву, і такий поворот збентежив кошлате чудовисько.

Павук перебирав лабетами, повертаючись з боку в бік, він шукав, куди поділася людина.

Поки чудовисько не отямилося, Марика схопила звільненого бранця й потягла геть.

— Ходімо, ходімо ж, — благала дівчинка.

Вона з останніх сил тягла розбійника подалі від смертоносної павутини. Гнус отямився й спробував їй допомогти, але від нього було мало пуття. Після довгого перебування в полоні руки й ноги в нього затерпли й не слухалися.

І все-таки спільними зусиллями їм вдалося добратися до головної зали.

Тільки-но вони опинилися за колонами, як павук почув жертву й кинувся в погоню. Безпека зали виявилася примарною. Уся стеля була обплетена павутиною. Утікачі досі були під владою страшного хазяїна вежі.

Убоге місячне світло просівалося через вітражі, але його не вистачало, щоб освітити величезне приміщення. Тримаючись ближче до центру, щоб не наткнутися на висячі уздовж стін мумії, Марика й Гнус у сутінках пробиралися до виходу. Розбійник був ще занадто слабкий.

Він важко опирався на дівчинку й ледь волочив ноги. Павук ховався в темряві, але його присутність відчувалася то в ледь чутному шереху під стелею, то в тіні, що майнула на тлі вікна.

Раптом зверху щось упало, ледве не накривши втікачів. Марика й Гнус у жаху побачили, що гігантський павук нависає над ними. Розгойдуючись, кошлатий монстр неминуче спускався вниз. Із кожним його рухом павутина ставала все довшою.

Марика й Гнус кинулися навтьоки. Звідки тільки в розбійника узялися сили. Не пам'ятаючи себе від страху, вони вискочили з вежі й опинилися під зоряним небом.

Ноги в Гнуса підкосилися, і він долілиць упав на бруківку. Марика без сил присіла поруч. Вона жадібно вдихала свіже повітря, поступово приходячи до тями від пережитого потрясіння.

Гнус довго мовчав, а потім захекався. Незабаром Марика зрозуміла, що то був сміх. Розбійник реготав. Він із зусиллям здійнявся на повний зріст, переможно здійняв руки й вигукнув:

— Врятований! Я — врятований, хай йому грець!

Угледівши його непідробну радість, Марика також посміхнулася. Час було йти. Дівчинка повільно встала з бруківки.

Відчуття волі наповнило розбійника силою.

Він уже не здавався жалюгідним і жовчним, як колись. Гнус поплескав Марику по плечу й сказав:

— Не знаю, звідки ти взяла, що несеш лихо, але особисто мені ти принесла удачу.

Марика згадала слова Дупляка, що коли ощасливити хоча б одну людину, то відразу ж перестанеш бути тим, хто несе лихо.

— Виходить, тепер я більше нікому не приношу нещастя? — зраділа вона.

— Тебе це хвилює? — запитав Гнус.

— Звичайно. Мені довелося потай втекти від друзів, щоб не заподіяти їм зла, але тепер я можу відшукати їх, і ми знову підемо разом.

Розбійник зміряв Марику глузливим поглядом.

— Нерозумно. Утім, від великого розуму на павутину не залізеш. Добре, що ти така, яка є. Я доведу тебе до міста. Борг потрібно виплачувати. Нехай не думають, що Гнус такий вже мерзенний негідник.

Глава 17

Пожежа

Місто спало за високими фортечними стінами. Міські ворота були закриті до ранку. Тут не раділи нічним гостям.

— Замкнулися. Пацюки, — презирливо процідив Гнус.

— Нічого. Можна переночувати тут. Трава густа й м'яка, як перина, — сказала Марика.

Дівчинка смертельно втомилася. Очі злипалися. Давалися взнаки кілька безсонних ночей поспіль. Марика була звична до ночівель під відкритим небом, але Гнус не поділяв її бажання до ранку стирчати під міськими стінами.

— Ну вже ні. Така романтика не для мене, — відмовився він. — То комарі дзижчать, то мураха залізе під сорочку й плазує, та ще й намагається вкусити. Нехай злидарі спочивають на травичці. У них шкіра товста.

— Але ж ворота однаково замкнені,— заперечила Марика.

— Тільки не для мене, — самовдоволено посміхнувся розбійник. — До того ж у мене ще багато справ.

Гнус уже повністю оговтався від перебування в полоні й був напрочуд бадьорий, неначе близькість міста надавала йому сили. Він повів Марику уздовж міської стіни й зупинився біля заростей шипшини. Розкидисті кущі вимахали на людський зріст.

— Лізь за мною, — покликав розбійник. — Тільки обережніше. Тут навкруги шипи. Колються зарази.

Він розсунув гілки й пірнув під шипшину. Марика пішла за ним. Колючі гілки чіплялися за волосся й за одяг. Кущі приховували підкоп під стіною. Лаз був досить широким, щоб через нього міг пролізти дорослий чоловік, а тендітному дівчатку це й зовсім було неважко. Гнус подав Мариці руку, і вона опинилася по той бік фортечних стін.

— Іди тихіше й мовчи, щоб не наразитися на варту, — наказав розбійник. — Далі від міських воріт буде спокійніше.

Він крадькома попрямував вузькою вуличкою, але раптово завмер, повернувся до Марики й приклав палець до губ, даючи знак причаїтися. Із-за спини розбійника дівчинка не бачила, що його насторожило. Вони трохи постояли, а потім Гнус відсунувся й показав Маріці на двох вартових. Охоронці порядку, розлігшись на землі, зручно влаштувалися в ніші між будинками й солодко підхропували.

— Б'юся об заклад, їм сниться, що мене зжер мерзенний павук, — шепнув Гнус.

Він оглянув натягнуті між будинками мотузки для білизни й криво посміхнувся.

— Зараз я зіграю з цими сонями непоганий жарт.

Примірившись, Гнус підстрибнув, схопився за виступ у стіні, підтягся й заліз на балкон. Звідти він легко дотягся до мотузки з вивішеними на ній самотніми штанцями, зірвав її й знову зістрибнув униз.

— Навіщо ти це зробив? — запитала Марика.

— Тсс, побачиш, — підморгнув їй розбійник.

Він навшпиньках підкрався до стражників, причепив штанці на притулену до стіни рушницю на зразок прапора, а потім обв'язав один кінець мотузки навколо чобота одного стражника, а інший — навколо другого. Повернувшись до дівчинки, Гнус посміхнувся:

— Нічого спати на посту. Їм за це зі скарбниці гроші платять і дають даровий харч. Це мені доводиться добувати їжу самотужки.

Марика не мала сил оцінити його жарт. У голові каламутилося від перевтоми й недосипу.

— Нам ще далеко? — запитала вона.

— Дивлячись, куди ти збираєшся. Тут наші шляхи розходяться, — відповів розбійник.

— Я думала, ти допоможеш мені влаштуватися на нічліг, — розгубилася дівчинка.

— Ти, звичайно, мене врятувала й таке інше. Але я звик жити сам по собі й не збираюся вішати собі на шию тягар, навіть якщо це таке гарненьке дівчисько, як ти. Зрозуміло? — сказав Гнус.

Марика кивнула. Що ж тут було не зрозуміти?

— От і добре. Бувай.

Гнус кивнув Мариці на прощання й зник за рогом.

Дівчинка попленталась тісними вуличками незнайомого міста. Вона ледь переставляла ноги від утоми. Життя привчило її не вередувати. Якщо треба, Марика могла заснути й на голій землі, але вона гидувала прилаштовуватися на нічліг на бруківці, де по канавах уздовж будинків стікали нечистоти. Місцями вулички були настільки вузькими, що, розставивши руки, можна було торкнутися протилежних будинків.

Проблукавши сонним містом, Марика вийшла на базарну площу. Дерев'яні столи, які вдень ломилися від товару, зараз були порожні, а деякі служили ліжком для тих, у кого не знайшлося іншого притулку. По краю площі розташувалися кілька возів, у яких, заощаджуючи гроші на заїжджий двір, спали торговці. Тут можна було зупинитися на ночівлю, не привертаючи до себе уваги. Дівчинка видерлася на грубо збитий стіл, поклала під щоку долоню й негайно заснула.

Її розбудив шум. Площею перегукуючись бігли люди. Було світло, як удень. Марика спросоння подумала, що настав ранок, але тут побачила, що в небо здіймаються стовпи чорного диму. Навскоси від базарної площі горів великий будинок, а ледве віддалік ще один. Полум'я рвалося з вікон, опромінюючи небо сполохами.

Люди з цебрами висипали на вулицю. Кожний намагався внести частку в гасіння пожежі, але від таких помічників було більше шуму, ніж допомоги. Дзвін сповістив про приїзд пожежних. Не шкодуючи сил, вони насосами качали воду з цистерни, намагаючись угамувати бурхливе полум'я, але сили були нерівними. Трьох пожежних підрозділів не вистачало, щоб погасити вогонь відразу у двох палаючих будинках. Вода в цистернах швидко закінчувалася, і тоді доводилося знову гнати коней до річки.

Від колодязя до будинку вишикувалися люди. Вони передавали з рук у руки цебра з водою. Марика стала в ланцюжок.

Будинок тримався з останніх сил. Кам'яним стінам була не страшна пожежа, але вогонь підточував дерев'яні перекриття й балки. Настала мить, коли вони не витримали. Дах завалився і вкрив собою все, що було в будинку. У небо здійнявся мільйон вогненних іскор. Слідом обрушилася покрівля другого будинку.

Переживши кульмінацію, пожежа пішла на спад. Язики полум'я ще лизали почорнілі кістяки донедавна гарних будинків, але вони були уже не такими ревними. Вогонь наситився й посумирнішав. Люди покидали цебра й байдуже дивилися, як пожежа вщухає. Лише пожежні ще продовжували виконувати свій обов'язок, хоча марність їхніх зусиль була очевидна.

Відблиски полум'я танцювали в сотнях очей, і в кожних застигло німе питання: як таке могло трапитися? Вимазана сажею, похмура людина підійшла до начальника пожежних. Після її наближення начальник витягнувся і став струнко.

— Хто це? — запитала Марика в жінки, що стояла поруч.

— Мер міста. Це його будинок згорів, — відповіла та.

— А кому належав інший будинок? — дівчинка кивнула на згарище.

— Міському судді.

Глава міста піднявся на один із ринкових прилавків, як на поміст. Зрозумівши, що мер збирається звернутися до громадян із промовою, юрба змовкла. Уся увага була прикута до міського голови. Незважаючи на біду, яка його спіткала, він добре тримався. Його постава й гордовито піднята голова викликали повагу. Над площею зависла тиша. Її порушувало лише потріскування дерева, що догоряло.

Глава міста заговорив:

— Шановні співгромадяни! Підлий розбійник Гнус вибрався на волю. Сьогоднішня пожежа — справа його рук.

Юрбою пронеслося ремство, а потім хтось несміливо вигукнув:

— Цього не може бути. Гнуса страчено.

— У мене є доказ, що він живий. Негідник надіслав мені листа, — глава міста дістав аркуш паперу і високо підняв над головою, так, щоб його бачили всі.— Він пише, що ми з паном суддею першими відповімо за те, що його відправили в Павукову вежу. Але на цьому він не зупиниться. Він збирається помститися всім. У його списку не менш ніж сотня імен тих, із ким він хоче поквитатися.

Незважаючи на те, що від постраждалих будинків ще йшов жар, на Марику повіяло холодом. Невже Гнус здатний на таку підлість?

— Може, це помилка? Із павутини ще ніхто не вибирався, — набравшись сміливості, вигукнув хтось із тих, що зібралися.

Глава міста кивнув:

— Так, тому напрошується один висновок: серед тих, хто відводив Гнуса в Павукову вежу, виявилися люди нечисті на руку. Вони допомогли розбійникові уникнути покарання.

Наперед вибралася людина в одязі ремісника й кинулася перед мером на коліна.

— Ваша милосте, я там був. Клянуся, ми зробили все, як має бути. Я сам бачив через діру в даху, як розбійник намертво влип у павутину й затріпотів у ній, наче піймана муха.

Юрба на підтвердження загомоніла:

— Він каже правду. Там була ледве не половина міста. Гнус не міг усіх підкупити.

— Я кажу вам те, що знаю. Розбійник на волі. Ми з суддею залишилися без даху. Хто наступний? І що він зробить із вами?

Жінка, яка стояла поруч із Марикою, захитала головою і гірко промовила:

— Проклятий Гнус гірший за чуму. Як тільки він зумів уникнути страти? Не інакше, йому допомагає нечистий. Гнус і раніше був негідником із негідників, а тепер і зовсім розлютував. За що на наше місто впало таке нещастя!

На душі в Марики було так важко, немов груди їй придавив камінь. Це вона звільнила розбійника й накликала на місто страждання. У всьому, що трапилося, дівчинка звинувачувала лише себе, а не безтурботних городян. Мариці й на думку не спало, що, була б вона тією, хто несе лихо, їй би нізащо не вдалося врятуватися із зачарованої павутини. Навпаки, вона дедалі більше переконувала себе, що несе людям нещастя.

Через юрбу йшов низенький згорблений чоловік у чорному одязі. Йому не треба було розштовхувати людей. Вони самі розступалися, шанобливо пропускаючи його вперед. Це був міський суддя. Підійшовши до імпровізованого помосту, на якому стояв мер, суддя не напружував себе тим, аби вилізти на піднесення. Він повільно обвів тих, хто зібрався, суворим поглядом і мовив:

— Я знаю, як дізнатися, хто випустив Гнуса. Ми кинемо в Павукову вежу кожного, хто супроводжував розбійника на страту.

— Але ж це очевидна смерть! — пронеслося юрбою.

— Невинному нема чого боятися, — уїдливо помітив суддя.

— Змилуйтеся. Немає людей без гріха, — почали нарікати люди.

Марика не могла допустити, щоб безвинних людей відправили на страту. Вона повинна відповісти за скоєне. Дівчинка вийшла вперед.

— Це я випустила Гнуса.

Її дзвінкий голос перекрив гомін юрби. Люди витріщилися на тендітне дівчатко. Раніше її ніхто не бачив у місті. Заява незнайомки викликала недовіру. Така плюгавка не могла впоратися із зачарованою павутиною.

Марика повідала про все, що відбулося, аж до того моменту, як вони із Гнусом розпрощалися.

Люди, затамувавши подих, слухали її розповідь, як дитина слухає страшну казку. Коли дівчинка завершила, мер міста сердито вигукнув:

— Неправда! Під фортечними стінами миша не пролізе.

Його підтримали вигуки з різних кінців площі:

— Брехня. Наша варта ніколи не спить на посту!

— Злізти з павутини не можна! Дівчисько бреше!

— Це легко перевірити, — уїдливо посміхнувся суддя й звернувся до Марики: — Або ти нам розповіси, яким таким хитрим способом Гнусові вдалося втекти, або відправишся на його місце.

— Але я кажу правду, — щиро сказала дівчинка.

Її слова залишилися без уваги. Городяни були поглинені одним бажанням — покарати винного.

— У Павукову вежу її! — дружно гримнула юрба.

Марику посадили в клітку, як звіра. Усі були настільки збуджені, що ніхто не розходився по домівках. Ніч наближалася до кінця. Ледь сонце виглянуло з-за обрію, як процесія попрямувала до Павукової вежі. Супроводжувати винну зібралося ледь не все місто. Усім було цікаво, чи зуміє дівчисько звільнитися від тенет. Найбільш завзяті сперечальники билися об заклад й навіть робили ставки.

Марика із жахом думала, чим це може обернутися для городян.

— Будь ласка, не залишайте місто. Потрібно піймати Гнуса, поки він не накоїв інших лих, — заблагала дівчинка.

Її ніхто не слухав. Громадяни міста не замислювалися над тим, щоб убезпечити свої житла. Усі вирішили, що чужинка намагається відволікти їх, щоб урятувати своє життя.

Дорога до Павукової вежі пройшла, як у тумані. Марика не помічала нічого навколо. Її серце стискав страх, але не за себе, а за городян, адже місто залишилося у владі розбійника.

Марика не боялася зачарованої павутини, не тому, що вважала себе безгрішною. Вона була впевнена, що після того, як відпустила розбійника і накликала на місто нещастя, їй уже не вдасться вирватися з пут. Але вона смиренно прийняла свою долю. Дівчинка знову й знову згадувала слова ящірки: двом іти складно, а трьом неможливо. Волею долі вона виявилася третьою зайвою. Марика не розуміла, чим вона заслужила таку кару, але якщо дорога у світ людей для неї закрита, то чи не краще разом з усім покінчити, ніж залишатися вічною мандрівницею, тією, хто несе лихо, якої усі цураються, як прокаженої.

День насупився. Природа неначе відчувала настрій людей. Туман стер яскраві фарби з донедавна строкатого лугу, і той, здавалося, вицвів. Багато квітів закрило пелюстки, немов не бажало бачити похмуру процесію, яка прямує до Павукової вежі.

Заходився накрапати дощ. Він то припускав, то висів у повітрі дрібним водяним пилом.

Ті, хто їхав у каретах і візках, як завжди, опинилися у більш виграшному становищі, але їх була меншість. В основному люди йшли пішки. Усі змокли до нитки, однак від цього юрба не порідшала. Цікавість і жага видовищ виявилися сильнішими, ніж бажання обсохнути біля вогнища. Пристрасті розпалювалися. Усім хотілося подивитися, що станеться, коли дівчисько потрапить у павутиння.

У негоду Павукова вежа виглядала не так моторошно, як у сонячний, погожий день. Розмитий дощем, безбарвний пейзаж служив для неї більш гожим тлом, аніж радісний, строкатий луг.

Слідом за візком із кліткою юрба заюшила через ворота в брукований двір. Незабаром там стало тісно. Наймоторніші городяни вже дерлись приставною драбиною на дах. Утім, їхній запал остудили. Варта розштовхала простолюдинів, пропускаючи нагору вельмож. Мер міста й суддя вирішили привести вирок у виконання особисто. Слідом за панами на дах полізли і старі, і молоді. Народ напирав. Побоюючись, що дах завалиться, глава міста дав наказ нагору більше нікого не пускати, а особливо запопадливих спихати без усіляких церемоній.

Марика байдуже спостерігала за метушнею. Вона багато разів опинялася на краю загибелі, але вперше не відчула спраги життя. Вона не бажала бути для людей джерелом горя і зруйнувати все, до чого доторкнеться.

Дівчинку підвели до отвору в даху. Через діру виднілася сітка павука. Краплі дощу блищали на ній сріблистим пилком, зовсім як на павутинках лісових ткачів, розвішених між деревами. Марика озирнулася, щоб востаннє подивитися на луг, але люди оточували її таким щільним кільцем, що вона бачила тільки застиглі від очікування обличчя та безрадісне, сіре небо над головою.

Не чекаючи, поки її зіштовхнуть, Марика стрибнула вниз. Павутина підхопила її і, пружинячи, злегка підкинула нагору. Дівчинка очікувала, що потривожений павук вискочить з укриття, але той не з'являвся. Дивовижна тварина виходила на криваві жнива опівночі, коли починають діяти чари.

На свій подив Марика й цього разу не заплуталася в тенетах. Зачекавши, доки павутина припинить розгойдуватися, дівчинка легко зісковзнула з неї. Згори пролунав здивований подих. Марика задерла голову й побачила зігнутих над отвором людей. Їхні обличчя були ледь помітні проти світла. Дівчинка постояла, не знаючи, що робити далі, а потім пішла до виходу.

Люди мовчки проводжали її поглядом. Ніхто не зронив ані слова.

Марика не без здригання вийшла з-за колони до головної зали. Тепер, коли вона знала, що уздовж стін висять опудала людей, її пробирав острах від думки, що доведеться перетнути це страшне місце. Опанувавши себе, дівчинка бігцем припустила до вхідних дверей.

Звістка про те, що чужинка без зусиль звільнилася з тенет, облетіла юрбу перш, ніж Марика вийшла у двір. Коли важкі двері зі стогоном відчинилися, і Марика виглянула назовні, ті, хто стояв близько, від страху позадкували. Те, що не можна пояснити, завжди лякає. Люди зустрілися із чимось невідомим. Вони відчули марновірний трепет і водночас розчарування від того, що нікого не було покарано. З одного боку, вони знали, що з Павукової вежі може вийти непошкодженим тільки той, хто чистий душею. Але з іншого боку — кого ж тоді звинувачувати в бідах, що звалилися на них? Нікому не спадало на думку, що винуватих треба шукати не зовні. Людина сама відповідає за все, що з нею трапляється.

Раптом у тиші пролунав чийсь нестямний крик:

— Пожежа! Горимо!

Над містом стояло багряне марево, неначе сонце запізнилося, піднімаючись із-за обрію через сіру імлу. Це вулицями, настовбурчивши пір'я вогню, вихляв червоний півень.

Забувши про Марику й нейздійснену страту, люди кинулися в місто, у марній надії врятувати своє майно.

Дівчинка залишилася одна. Дощові краплі в неї на щоках змішувалися зі сльозами. Вона плакала через те, що накликала на людей нову напасть.

Раптом хтось торкнув її за лікоть.

Глава 18

Міняйло

Марика здригнулася від переляку.

Озирнувшись, вона побачила дідка під надзвичайно великою парасолею. Він виглядав досить добродушним і був схожий на боровичка. Кремезний, із товстеньким черевцем. З огляду на одяг, незнайомець не бідував. Лацкани й вилоги сюртука були оброблені оксамитом у тон високому капелюху. На ногах — м'які туфлі зі срібними пряжками.

— Дитино, я хочу тобі допомогти, — сказав дідок.

Серце в Марики защемило від вдячності, їй так давно ніхто не пропонував допомоги, але вона боялася її прийняти, щоб не завдати болю цій чуйній людині.

— Спасибі, але я не можу скористатися вашою добротою, — захитала головою дівчинка.

— Чому?

— Тому що я приношу людям нещастя. Вам краще триматися від мене подалі.

— Нісенітниця! Якщо ти приносиш нещастя, ти б ніколи не вибралася з павутини.

— Але ж це через мене місто горить.

— Думаю, будинки підпалила не ти, а негідник Гнус, — заперечив дідок.

— Якби я його не випустила, нічого б не трапилося.

— Наївне дитя. Ти даремно звинувачуєш себе. Люди самі накликають на себе нещастя. Після нічної пожежі ці головотяпи могли б схаменутися й не залишати місто на милість розбійника. Життя їх вчить твоїми руками, але уроки не йдуть їм на користь.

— Може й так, але я однаково ніколи не пробачу собі всього, що трапилося, — заперечила Марика.

— А якби ти пішла й залишила Гнуса гинути в павуковій мережі, хіба б ти собі не докоряла?

Марика задумалася. Але ж він має рацію. Її б заїли муки совісті, що вона не допомогла людині, адже тоді вона не знала б, чим це обернеться.

— Як же тоді не помилитися і вчинити правильно? — запитала вона.

— Будь-який вчинок правильний чи ні, залежно від того, як ти до цього ставишся. Бувають люди, які не можуть жити без того, щоб не звалити на себе вантаж провини. Видно, ти одна з них. Що б не трапилося, ти завжди вважаєш, що вчинила не так. Запам'ятай, ти будеш тією, хто несе лихо, тільки доки сама себе вважаєш такою.

Марика хотіла заперечити, але дідок жестом зупинив її:

— Давай краще поговоримо про все в кареті. У старості люди занадто чутливі до вогкості. Я боюся ревматизму набагато більше, ніж того, що ти заподієш мені шкоду, так що за мене можеш не турбуватися.

Дідок покрокував до екіпажа, який стояв неподалік від воріт вежі. Марика пішла слідом. Вона так знудьгувалася за добротою, що їй хотілося хоч трішечки побути поруч із цим милим дідком. Заглянувши в карету, дівчинка від нерішучості зволікала.

— Я промокла наскрізь і забрудню ваші шовкові подушки, — сказала вона, але дідок легенько підштовхнув її усередину.

— Сідай. Здоров'я дорожче за подушки.

Марика покірно примостилася в куточку. Незнайомець подав їй плед.

— Укрийся. Ти вся тремтиш.

— Спасибі. Ви дуже добрі,— щиро подякувала дівчинка.

Карета рушила у бік, протилежний тому, куди помчала юрба.

— Хіба ми їдемо не в місто? — здивувалася Марика.

— Навіщо? Ці дурні знайдуть у місті тільки тліючі головешки. Я передбачав, що так трапиться, тому найкоштовніше забрав із собою, — сказав дідок. — До того ж там у мене не єдина контора.

— А чим ви займаєтеся? — поцікавилася Марика.

— Одні називають мене міняйлом, інші — торговцем. І те, і інше правильно. Я назбирав деякий капіталець і нажив досить розуму, щоб не тримати все багатство в одному місці. Нерозумно складати всі яйця в один кошик, як ти гадаєш?

Марика знизала плечима:

— Напевно. У мене ніколи не було багатства.

— Ти так думаєш? — посміхнувся незнайомець і додав: — Відпочивай. Про все поговоримо, коли приїдемо.

Порада була дуже доречною. Марика надзвичайно втомилася. Стукіт дощових крапель у скло й монотонний гуркіт копит заколисували. Дівчинка закрила очі й одразу ж заснула. Прокинулася вона від того, що карета зупинилася. Видно, дорога була довгою, тому що Марика встигла добре виспатися й відпочити.

— От ми й приїхали, — сповістив дідок.

Дощ припинився. Екіпаж стояв біля входу в малесеньку, непримітну крамничку. У вітрині безладною купою валялися всілякі дрібниці, а на скло було приклеєно пожовтілий від часу аркуш паперу з написом: «Усе по 10 секунд». Дідок дістав значну в'язку ключів, знайшов серед них потрібний, відімкнув двері й запросив гостю ввійти.

Дзвіночок із внутрішнього боку дверей задерикувато дзенькнув, немов радіючи приходу хазяїна. Напівтемний магазинчик виглядав убогим і був схожий на крамницю лахмітника. Багато речей, виставлені на полицях, були не новими, а то й узагалі з вадою. Парасоля із зламаною спицею, черевики із стесаними підборами, статуетка оленя з відбитим вухом. Ці речі годилися хіба що для блошиного ринку. Було незрозуміло, як на продажу такої мізерії можна зібрати статок.

— Ви продаєте старі речі? — поцікавилася Марика.

— Це тільки частина справи. Багато на цьому, звичайно, не заробиш, але в програші я не залишаюся. Час від часу людям потрібно чистити шафи, а викинути накопичене добро шкода. От вони й приносять непотрібні речі мені. Я їх беру за невелику винагороду, додаю маленьку націнку й продаю. Якщо знаходиться покупець, то я отримую прибуток двічі,— похвалився дідок.

Він повісив капелюх на вішалку біля входу, оголивши рожеву лисину, обрамлену білим пушком. Ну просто-таки добрий дядечко.

За стійкою продавця між полиць, завалених різним мотлохом, сховалися дверцята, на яких красувалася дощечка з написом: «Будь-яка забаганка за ваш час». Міняйло пройшов за стійку й понадив Марику за собою:

— Не затримуйся. Тут я приймаю всякий непотріб. Для багатих клієнтів у мене інша контора.

Минувши погано освітлений коридорчик, вони зайшли в кабінет. Побачивши вишукану розкіш обстановки, Марика відкрила рот від подиву. Приміщення здавалося набагато просторішим, аніж набита мізерією крамничка. Перські килими, м'які дивани, обтягнуті парчею, бронзові світильники — усе свідчило про багатство й гарний смак хазяїна.

— Ви приймаєте мене за когось іншого. У мене немає ані копійки, — розгубилася дівчинка.

— Помиляєшся. Ти казково багата, — захоплено мовив дідок.

— Чи не в дірявій кишені я ховаю свій скарб? — сумно посміхнулася Марика.

— Не смійся. Твій скарб — це молодість. Ще не прожиті роки, не пережиті почуття, не витрачені миті. Ти можеш обміняти їх на будь-які бажання. Я допоможу тобі це зробити.

— Хіба це багатство? — зачудувалася дівчинка.

— Ох юність! Їй не дано знати вартості справжніх цінностей. Це знання приходить із роками, коли багатство вже розтрачене по дрібницях. Але я пропоную тобі отримати з нього вигоду зараз, поки не пізно. Я пропоную чесний обмін. Я міняю твій час на бажання.

— Ви жартуєте?

— Анітрохи.

— Але для чого це вам? — запитала Марика.

Замість відповіді дідок жартівливо погрозив дівчинці пальцем:

— Б'юся об заклад, із тобою постійно щось трапляється.

— На жаль, — зітхнула Марика. — Я увесь час потрапляю у всілякі історії.

— Я так і знав! — міняйло радісно потер долоні й повторив: — Я виконаю будь-яке бажання в обмін на твій час.

Пропозиція звучала більш ніж дивно. Марика не поспішала йти на угоду. Міняйло по-своєму зрозумів її нерішучість.

— Добре, я не буду дріб'язковим. Оскільки в тебе таке бурхливе життя, я готовий заплатити за твій час удвічі більше проти того, що плачу іншим. Згодна?

— Невже я можу побажати все, що завгодно? — здивувалася дівчинка.

— Абсолютно! — підтвердив дідок.

— Як же ви заберете мій час?

— Дуже просто. Твоє бажання здійсниться, але життя стане коротшим.

— Звучить не дуже заманливо, — захитала головою дівчинка.

— Чому ж? Люди часто марно витрачають відміряний їм час, а то й просто вбивають його. Тож чи не краще обміняти його з користю?

Марика задумалася. Їй не доводилося розплачуватися подібною валютою. Як виміряти бажання часом?

— А раптом моє бажання буде настільки величезним, що в мене не залишиться часу порадіти його виконанню? — запитала дівчинка.

— У такому випадку ти можеш розрахуватися найдорожчим часом, а дешеві години та хвилини залишити собі. Тоді твоє життя вкоротиться не так сильно.

— Хіба не всі години та хвилини коштують однаково? — зачудувалася Марика.

— Звичайно, ні! У кожного часу є своя ціна. Наприклад, ти очікуєш у черзі годину, і дві, і три. Черга, як на зло, рухається дуже повільно. Чи дорого коштують ці години?

Марика мовчки знизала плечима, а міняйло продовжував:

— Ці години оцінюються копійками. Ніхто не захоче їх купити. Кому потрібен час, даремно витрачений на очікування?

— А який час коштує дорого? — поцікавилася дівчинка.

— Уяви собі хвилину наодинці з коханим. У тебе одна лише хвилинка.

Марика подумала про Гліба. Вона б віддала геть усе, аби тільки хоча б на хвилинку побачити його. Міняйло неначе прочитав її думки.

— Бачу, що твоє серденько невільне. Напевно, ти б багато чого віддала, щоб хоча б хвилинку побути з тим, про кого мрієш.

На щоках у Марики спалахнув рум'янець.

Дідок посміхнувся:

— Тепер ти розумієш, що є хвилини на вагу золота?

— На жаль, у моєму житті майже не було таких хвилин, — зітхнула Марика.

— Зате ти часто потрапляла в халепи накшталт Павукової вежі. Хіба не так? — міняйло допитливо витріщився на дівчинку.

— Правильно. Але хвилина у вежі зовсім не те, що хвилина з коханим. Чому ви вважаєте, що мій час коштує дорого?

— Ти не уявляєш, скільки на світі любителів гострих відчуттів. Вони багато віддадуть за те, щоб пережити якусь страшну пригоду, але при цьому залишитися цілими й неушкодженими. Так що раджу тобі погодитися на мою пропозицію. Міняємося: час на бажання.

Марика від усього серця хотіла б опинитися поруч із Глібом. Слова побажання ледь не злетіли з її вуст, але вона згадала про Прошку й Трояна. Якщо комусь із трьох не призначено вибратися з Позачасовості, то чи справедливо скористатися чарівництвом і позбавити їх надії на повернення? До того ж, незважаючи на запевнення дідка, Марика побоювалася, що може накликати на Гліба нещастя.

Угледівши, що дівчинка вагається, міняйло роздратовано зауважив:

— Що тут думати! Я ж не прошу в тебе все твоє життя. Ти можеш купити собі бажання, заплативши дорогою монетою. Тоді твоє життя, як і раніше, буде довгим.

— Але воно втратить найпрекрасніші миті. Як же моє бажання може здійснитися, якщо саме на це в мене не залишиться часу? — запитала Марика.

— Завжди можна знайти компроміс. Ми все прорахуємо, — наполягав дідок.

Марика похитала головою.

— Спасибі, я не буду нічого міняти. Усього, чого я хочу, я досягну сама, а якщо не досягну, отже, це не моє.

Глава 19

Попутник

Прошка з Трояном другу добу поспіль блукали лісом. Іноді їм здавалося, що вони ходять по колу. До того ж через Прошку доводилося робити часті привали. Від вогкості в бідолахи розігрався ревматизм, суглоби нещадно крутило. Троян кілька разів мав намір кинути його, як непотрібний баласт. Сам він міг іти значно швидше, але побоювався, що йому не вдасться завести годинник самотужки, навіть якщо пощастить першим відшукати його. Так чи інакше, надійніше тримати Прошку при собі. Досить того, що він втратив дівчисько.

Коли Троян у черговий раз подумував про те, щоб залишити Прошку на милість долі, вони зненацька вийшли на просіку. Це обнадіювало. Виходить, десь неподалік жили люди. Іти по второваній дорозі було легше й приємніше.

— Чуєш, — насторожився Прошка, — по-моєму, хтось скаче.

Вони прислухалися. Стукіт копит ставав усе чіткішим. З огляду на звук, кавалькада була невеликою. Вершники наближалися.

— Може, сховатися в кущі від гріха подалі? Раптом це розбійники, — боязко запропонував Прошка.

— А що в нас грабувати? — презирливо посміхнувся Троян. — Поява людей нам тільки на руку. Якщо не підвезуть, то хоча б довідаємося, куди йти далі.

У його словах був сенс. Вони зупинилися почекати.

Незабаром на просіці показався вершник. Він вів на приводі двох коней. На одному була нагромаджена поклажа: два невеликі мішки, перекинуті через сідло. Побачивши посеред дороги людей, вершник осадив коня:

— Тпру! Вам що, жити набридло?

— Не гнівайся, чоловіче добрий. Ми дві доби лісом блукаємо. Може, підвезеш, якщо маєш співчуття? — заблагав Прошка, покосившись на вільних коней.

— Кажеш, добрий чоловік? А що, звучить непогано, — посміхнувся вершник. — І куди ж ти, діду, тягнешся? У твоєму віці треба на печі сидіти, кістки гріти. А тобі не йметься.

Прошка знітився від того, що незнайомець прийняв його за старого. Мозком він розумів, що виглядає, як давній дід, і все-таки в глибині душі сподівався, що мара розвіється. Але коли тобі кожен зустрічний нарікає на твій вік, то справи кепські.

— Нам би добратися до міста, — відповів замість Прошки Троян.

— У попутники набиваєтеся? А яка мені з вас користь? — запитав вершник.

Платити за послугу було нічим. Прошка запропонував:

— Візьми мій каптан. Майже новий.

Незнайомець розреготався:

— Ношений каптан? Так чи знаєш ти, діду, з ким маєш справу? Я найбагатша людина. Я можу купити півміста з усіма тельбухами.

Із вигляду вершника не можна було сказати, що він казково багатий. Одежинка на ньому була простенька: заляпаний брудом каптан, потерті штани, бувалі чоботи. Та й руки в нього були не панські, зашкарублі, із чорноземом під нігтями.

Перехопивши недовірливий погляд Прошки, незнайомець сказав:

— Дивуєшся, що в багатія руки, як у грабаря? Правильно. Мені довелося попрацювати лопатою. Я зарив у лісі скарб. Так, так. І не витріщайтеся на мене. Думаєте, я дурень, що розтеревенився? Ні, я хитрий, як лис. Вам однаково не знайти скарбів, скільки б не старалися.

Очевидно, незнайомець був із новоспечених багатіїв, тому що його так і розпирало похизуватися своїм багатством. Троян вирішив зіграти на цій слабкості. Не даремно він був майстром інтриг. Він шанобливо вклонився.

— Сподіваюся, поважний пан простить старому його зухвалість. Ми не думали скривдити вас, але розпачливі злидні змусили нас звернутися до вас.

Така промова була незнайомцеві до вподоби. Він, примружившись, подивився на юнака.

— Ти, я бачу, зі шляхетних, не те, що ця мізерія, — він кивнув на Прошку.

— Це мій слуга, — заявив Троян.

Прошка сторопів від такої нахабності. Він уже хотів посперечатися, але Троян не дав йому вставити жодного слова.

— Я їхав з ескортом, але на нас напали розбійники. Нам двом дивом вдалося сховатися. Але з кіньми й грішми довелося розпрощатися, — збрехав Троян.

— Розбійникам також треба жити. Не були б твої слуги боягузами, не йшов би ти зараз пішки, — посміхнувся вершник.

Троян помітив, з якою симпатією вершник говорив про розбійників. Напевно, багатство нажите не надто чесним шляхом. Утім, Трояна це не хвилювало. Головне, щоб незнайомець підкинув їх до міста.

— Я це розумію й надалі буду приділяти велику увагу відбору слуг. Але, думаю, ми, як люди одного кола, повинні допомагати один одному. Не відмовте в люб'язності довезти нас до міста.

Незнайомець зовсім розтанув від такої тиради. Йому лестило, що його зробили причетним до знаті. Він спішився.

Прошка був змушений визнати, що тактика Трояна може бути плідною. Він примирився з положенням старого слуги й відмовчувався.

Незнайомець підійшов до коня з поклажею й погладив його по морді.

— Я б вас підвіз, але зі мною вантаж.

— Ці два невеликі мішки? Впевнений, вони важать не так вже й багато, — сказав Троян.

— Даремно, — криво посміхнувся незнайомець і запропонував: — Спробуй підніми.

Троян знизав плечима й схопив за мішок. Незважаючи на скромний розмір, той був неначе камінням набитий.

— Ого! Чи не кругляки там? — зачудувався Троян.

— Гаразд. Дивися, — сказав незнайомець і розв'язав мотузку.

Мішок був повний монет.

— Міді немає. Тільки золото й срібло, — похвалився незнайомець.

— Із таким багатством вас приймуть у кращих будинках міста. Я особисто подбаю про це, — пообіцяв Троян. — Якщо вам буде завгодно, то можна один мішок нав'ючити на одного коня, а іншого на другого, щоб їм було легше.

— Ха! Видно, ти мене за дурня тримаєш! — вигукнув незнайомець. — Я дам тобі коня разом із грішми, а ти рвонеш щодуху.

— Я далеко не бідна людина. Мій батько найбагатший вельможа в місті. Так що вам немає чого побоюватися, але я ціную вашу обережність, — сказав Троян.

— Так і бути, візьму вас у попутники, — пом'якшився незнайомець і поплескав по мішку: — Але вантаж поїде зі мною.

Він нав'ючив поклажу на коня. Вони з Трояном підхопилися на коней, а Прошці довелося сутужно. Колись він легко злітав у сідло, а тепер у спину вступало, і бідолаха ніяк не міг видертися на коня. Посміявшись над його незграбністю, незнайомець підсадив його в сідло й криво посміхнувся:

— Треба було змусити тебе бігти слідом, стара руїно.

Прошка понуро мовчав. У душі в нього клекотало від обурення, але він прикусив язика. У його становищі було розумніше промовчати.

Вершники поскакали по дорозі. Троян із незнайомцем їхали трішки попереду й вели бесіду.

— Мабуть, ви дуже розумна людина, якщо зуміли досягти такого багатства, — улесливо помітив Троян. — Але чому ви не закопали ці монети разом з іншим скарбом? Невже вам потрібно так багато? Вистачило б пригорщі золота, щоб купити і будинок, і екіпаж.

— Мені потрібно придбати дещо дорожче, — загадково вимовив незнайомець.

— Що ж? Цілий замок?

— Роки.

— От як? — зачудувався Троян. — Невже роки можна купити?

— Ну, це дано не кожному, але мені старий продасть.

— Що за стариган? — допитувався Троян.

Незнайомець жартівливо погрозив йому пальцем.

— Теж хочеш жити довго? Чи в тебе є заповітне бажання?

— Так він і бажання виконує? Він що, чарівник?

— Щодо чарівників — це все казки, а от міняйло він чудовий. Виконає будь-яке бажання, але натомість життя вкоротиться.

— І ви до нього ходили? — з непідробним інтересом запитав Троян.

— Ага. Мовляв, хочу незліченного багатства, щоб мені за все життя не витратити. Склали договір. Старий наобіцяв мені повний мішок. Я вуха розвісив, розм'як. Повертаюся від нього, а мене — хвать — схопили стражники. Були в мене деякі грішки, — знехотя зізнався незнайомець і змовк, але Троян його негайно побадьорив:

— Вам нема чого соромитися. В основі великого багатства часто лежить таємниця.

— Я радий, що ти це розумієш, — схвально сказав незнайомець.

— А що ж було далі?

— На страту мене потягли. Ну, думаю, усе. Збрехав мені стариган. Жити залишилося зовсім трішки, а багатства не бачити, як своїх вух. Але з іншого боку, договір — не папірець. Хто його не виконає, тому гаплик. І правда! Старий не підвів. Підвернувся мені випадок. Ушився я з самого капкана, а потім усім пригадав, що почому. Будинки пограбував, пустив червоного півня і з грошиками навтьоки. А тепер хочу частину багатства на роки поміняти.

— Мудро, — похвалив його Троян.

— Еге ж бо. Багатому та знатному мені хочеться до старості дожити.

— А ви мені можете показати, де живе цей міняйло? — попросив Троян.

— Навіщо тобі? Ти ж кажеш, що в тебе батько при грошах, — насторожився незнайомець.

— Так, але в мене є інші бажання. На жаль, не все можна купити за гроші,— загадково сказав Троян.

Незнайомець із розумінням підморгнув:

— Ну, що ж. Послуга за послугу. Я тебе на міняйла виведу, а ти допоможи мені звести знайомство зі знатними панами.

— Простішої справи ще не бачив. Приймуть, як свого, — пообіцяв Троян.

Незабаром кінь незнайомця почав спотикатися. Йому доводилося везти подвійний вантаж, і він утомився.

— Тпру! — зупинився вершник. — Привал. А потім кіньми поміняємося. Я візьму другого, а то цей, тільки й дивися, віддасть кінці.

Нікому не довіряючи, незнайомець стягнув із коня мішки й приліг на поклажу, ну просто сторожовий пес та й годі.

Троян завбачливо влаштувався трохи віддалік, щоб не викликати в попутника зайвих підозр. Не варто злити його, перш ніж він не відведе їх до таємничого міняйла. У Трояна було два заповітних бажання. Чому б не спробувати їх здійснити?

Прошка із задоволенням розминав затерплі суглоби. Він із ностальгією згадував, як бувало скакав годинами, і хоч би тобі що.

Раптом вони почули молодецький посвист.

— Що це? — насторожився незнайомець.

— Розбійники! — зойкнув Прошка і з дивною для свого віку спритністю шмигнув у кущі.

Троян підхопився й пірнув слідом за Прошкою.

— Агов, куди ви! Допоможіть! — погукав їх незнайомець.

Не бажаючи розлучатися з добром, він схопив мішки й потяг їх в укриття, але ноша виявилася не під силу. Два мішки відразу йому було не потягти, а жадібність не дозволяла кинути. Він майже добрався до найближчих заростей, коли з лісу на просіку вискочила ціла ватага розбійників. У повітрі піднялося ласо. Один із розбійників спритно заарканив незнайомця і ривком кинув його на землю.

— Агов, ви що? Я ж свій! — закричав бранець.

— Свій, кажеш? Щось мені твоя пика не знайома.

— Я в іншому лісі промишляв. Гнусом мене кличуть. Не може бути, щоб ви про мене не чули. Мене кожна собака знає.

— Так, Гнус був знатний розбійник. Тільки от кожна собака знає, що його піймали й відвели в Павукову вежу. Так що тепер від нього одна шкарлупка залишилася.

— Та ні! Живий я, — намагався переконати розбійників Гнус, але ті лише сміялися у відповідь.

— Агов, Кривий, поглянь-но, що ця примара ховає в мішках, — скомандував отаман.

Одноокий розбійник моторно розв'язав мотузки й зойкнув:

— Грошики!

Він занурив руки в мішок, дістав повну пригорщу монет і з захватом витріщився на золото.

— Агов, дай мішкам спокій! Руки геть від мого добра! — прикрикнув Гнус і спробував піднятися, але отаман розбійників з усієї сили пришпилив його чоботом до землі.

— Ну ти, примаро, хочеш зустрітися із Гнусом? Ми тобі допоможемо. Хлопці, цей скнара хоче стати покійничком. Підніміть його на сосні. По-перше, аби знав, що тут все наше, а по-друге, аби не прикидався шанованим розбійником.

Гнус щосили рвонувся. На мить йому вдалося перекинути отамана й схопитися на ноги, але розбійницька братія негайно накинулася на нього з різних боків. Сили були нерівні.

Розбійники потягли Гнуса до сосни. Під шумок Прошка з Трояном поспішили відступити. Укрившись під корінням вивернутого дерева, вони дочекалися, доки шибеники заберуться геть. На щастя, ті були так зайняті поділом багатства, яке зненацька впало на них, що не подумали обшукати ліс. Коли нарешті все затихло, Троян зважився визирнути з укриття. Побачивши, що небезпека минула, він покликав за собою Прошку.

— Виходь. Усе спокійно.

Прошка, крекчучи, виліз із ями.

Розбійники пішли геть святкувати успіх. Тільки Гнус бовтався на мотузці під сосною. Великий розбійник так і не встиг купити собі зайвих років. Зате обіцянка міняйла здійснилася напевно. Він помер настільки багатою людиною, що за все своє життя не зумів витратити свого багатства.

— Страхіття яке, — перехрестився Прошка.

— Пішли. Добре б засвітла дістатися до міста. Треба шукати міняйла, — поквапив його Троян.

— Не можна ж його так залишити.

— Йому вже нічим не допоможеш. Краще подбай про себе. Чи ти не хочеш довідатися, де зараз Марика? — надавив Троян на найболючішу точку.

Вони покрокували просікою у бік, протилежний тому, де зникли розбійники. Троян уже передчував зустріч із міняйлом і уявляв, як він обмане дівчисько й потрапить у світ людей замість неї. Щоправда, йому не хотілося вкорочувати своє життя. Але при вмілому підході можна вкласти бажання у вуста Прошки й розплатитися залишками його життя. До чого воно старцеві?

Глава 20

Торг

Місто вразило Прошку тіснотою.

У його рідних краях навіть у селах вулиці були ширші. Та й будинки тяглися не вгору, а вшир, до землі ближче. А вже палаци неодмінно оточували парки з фонтанами. Тут же будинки на три, а то й на чотири поверхи так щільно ліпилися один до одного, що ті, хто жив на нижніх поверхах, не бачили сонця. Вулички були вузенькі, не те, що в кареті проїхати, пішоходи й то ледве розійдуться. А двори, оточені похмурими сірими стінами, були схожі на колодязі.

— Як тут люди живуть? Світу білого не бачать, — дивувався він. — У нас двір, так двір: і палісадник, і дерева деякі ростуть, а тут як у темниці.

Трояна більше турбувало, як у цьому лабіринті вуличок знайти міняйла. Як на зло, вони не встигли довідатися ні його імені, ні адреси. Укотре він пошкодував про втрачений магічний кристал. Як просто було з його допомогою одержати будь-яку інформацію. Без магії колишній Верховний Чарівник почувався безпомічним, тому вирішив прислухатися до поради Прошки й попрямувати на ринкову площу.

Наближався вечір, але торгівля йшла ще жваво. Охочі купити дешевше торгувалися, намагаючись одержати знижку. Торговці для порядку наполягали, але потім скидали ціну, тому що їм не було сенсу тримати товар, який швидко псується.

Троян із бридливістю обходив купи бадилля, капустяних листів і гнилих овочів. Шум, гамір і штовханина дратували його. Зате Прошка почувався у своїй тарілці. Він не раз їздив із дідом на ринок і знав, що до чого.

— Нам би знайти якогось вуличного хлопчака. Ці пронози про все знають краще за всіх, — сказав Прошка й відразу побачив того, хто йому був потрібний.

Одягнений у лахміття хлопчисько снував між рядів, виглядаючи, чим би поживиться задарма. Він угвинтився в юрбу й прилаштувався коло гладкої тітки, яка торгувалася з м'ясником. Прошка вказав на шибеника:

— Он той напевно знає в місті кожну собаку.

У цей час злодюжка спритно підчепив гаманець у тітки з кошика, виліз із юрби й дав драпака. Троян не чухався. Він підставив хлопчиськові підніжку. Той спіткнувся й упав на бруківку. Злякано обернувшись, він побачив, що перед ним не дорослий, а всього-на-всього підліток і сердито шмигнув носом:

— Ти чого?

Троян схопив злодюжку за барки й підняв нагору.

— Пусти, — затріпотів хлопчисько, намагаючись вирватися.

— І не думай, — посміхнувся Троян і скрутив його руку так, що той зігнувся в три погибелі.

— Боляче ж, — простогнав хлопчисько.

— Буде ще болючіше, якщо мені не допоможеш.

Злодюжка по-своєму зрозумів Трояна й, злісно сплюнувши, кинув украдений кошель на землю.

— Подавися цими грішми.

— Мені вони ні до чого, — презирливо посміхнувся Троян.

— А чого ж тоді тобі треба? Я думав, ти рідня тій тітці,— розгубився хлопчисько.

Цієї миті до них підоспів Прошка. Поглянувши на старого, в злодюжки промайнуло безліч думок, першою з яких була та, що колись він уже полегшив гаманець діда, і тепер із ним хочуть за це поквитатися. Замість цього старий запитав:

— Скажи-но, хлопче, де у вас живе міняйло?

— Міняйл багато. Он поруч із ринком цілих дві контори, — хмикнув хлопчисько, не знаючи, до чого хилить незнайомий старий.

Троян знову вивернув йому руку.

— Ой-ой-ой! За що? — заволав хлопчисько.

— Щоб не викаблучувався. Нам потрібний міняйло, той, який міняє не гроші, а дещо серйозніше. Чи ти знаєш, де він живе?

— Пусти або нічого не скажу, — схлипнув хлопчисько.

Троян послабив хватку.

— Ну, так що? Будеш говорити? — Троян допитливо витріщився на злодюжку.

— Не знаю я ні про якого міняйла, — сказав шибеник, відводячи очі.

Троян одразу зрозумів, що він бреше. На жаль, відтоді, як він втратив дар чарівництва, він розучився читати думки, але інтонації вгадував безпомилково. І неправду від правди міг відрізнити без зусиль.

— Знущаєшся? Я з тебе дурниці виб'ю, — пригрозив Троян, але Прошка зупинив його:

— Облиш. Якщо він не бажає з нами говорити, давай здамо його, куди треба, щоб по кишенях не лазив.

— У відділок потягнете? — фиркнув злодюжка.

— Навіщо у відділок? Господарці гаманця покажемо. Нехай із тобою люди розбираються.

— Не треба, — поспішно відмовився злодюжка.

Він із досвіду знав, що юрба на розправу швидка, краще, якщо заберуть у відділок. Посидиш в каталажці й вийдеш, а тут так боки намнуть, що кісток не збереш.

— Ну що, пам'ять прочистилася? Знаєш, де живе міняйло? — процідив Троян.

— Може, й знаю, — буркнув хлопчисько, багатозначно покосившись на гаманець.

— Поведеш нас до нього. Якщо не збрешеш, то одержиш кошель назад.

— Е, гроші треба б повернути, — заперечив Прошка.

— Роззяв треба вчити. Нехай тітка не ловить гав, — відрізав Троян.

Злодюжка подивився на Трояна з повагою, визнавши в ньому поважного пана: у самого ще вуса не ростуть, а зі старим розмовляє, наче зі шмаркачем.

— Поведу, якщо треба. Задоволені залишитеся, — шанобливо поклонився бешкетник.

— Тільки май на увазі, якщо обдуриш, — у голосі Трояна відчувалася нежартівлива погроза.

— Не обдурю, — пообіцяв хлопчисько.

Вони завернули у вуличку. Троян продовжував міцно тримати злодюжку за руку, не надто йому довіряючи.

— Та не втечу я. Я ж свою вигоду розумію. До того ж міняйлові зайвий клієнт не зашкодить. Усі в зиску, — вишкірився провідник.

Трояну чимось подобався цей шибеник. Такий, як він, у житті не пропаде. Його б у попутники замість рохлі Прошки. Із ним би вони швидко знайшли спільну мову, а так доводиться про усе піклуватися самому.

— А правда, що міняйло може виконати будь-яке бажання? — поцікавився Троян.

— Кажуть, — знизав плечима хлопчисько.

— Чому ж ти до нього не підеш? Невже подобається промишляти злодійством?

— Подобається чи ні, але так я сам собі господар. Нехай у кишені діра, зате можу до старості дожити. А дехто на багатство зазіхнув і щоранку прокидається в холодному поту від страху, раптом цей день останній?

— Так і ти ж не знаєш, скільки проживеш, — посміхнувся Троян.

— Скільки не скільки, а все моє. А так увесь час думка переслідує, що міг би пожити довше, так життя проміняв, — фиркнув хлопчисько.

Прошка, як ніхто інший, розумів це. До нього старість прийшла неочікувано. «Скільки мені ще залишилося небо коптити?» — подумав він, і раптом його осяяло: він же може побажати, щоб до нього повернулася молодість. Навіть якщо життя вкоротиться, з огляду на самопочуття, у нього й без того вік не довгий. Зате він хоча б трохи побуде самим собою.

Проблукавши звивистими вуличками, провідник підвів їх до бідної крамнички. У вітрині був виставлений мотлох, придатний хіба що на смітник. Троян недовірливо поморщився.

— Чи туди ти нас привів? Не віриться, щоб людина, здатна виконати будь-яке бажання, жила в такій дірі.

— А він про свою справу на кожному розі не кричить, — сказав хлопчисько й штовхнув двері.

Дзеленькнув дзвіночок, сповіщаючи про прихід клієнтів. Слідом за хлопчиськом Троян із Прошкою увійшли в напівтемне приміщення. Усередині магазинчик виглядав анітрохи не багатшим, аніж ззовні. Полиці були заставлені суцільним мотлохом. Троян уже вирішив, що хлопчисько вирішив над ними покепкувати, але тут побачив на дверях за прилавком табличку: «Будь-яка забаганка за ваші роки». Схоже, злодюжка не збрехав, і вони потрапили туди, куди треба.

— Так і бути. Біжи, — відпустив його Троян.

— А гроші? — нагадав хлопчисько.

— Свого не пропустиш, — схвально мовив Троян і кинув гаманець.

Хлопчисько на льоту підхопив його й стрілою вилетів із крамнички.

Двері за прилавком відчинилися, і звідти вийшов лисуватий дідок з округлим черевцем. Обрамлена білим пушком лисина була рожевою, як дитяча п'яточка, й надавала йому комічного вигляду. Власник крамнички з подивом оглянув відвідувачів і захитав головою:

— От тобі й на! До мене завітали відразу два дідугани й два юнаки.

Троян і Прошка здивовано перезирнулися. Начебто на п'яного дідок не схожий. Може, сам не свій, якщо в нього в очах двоїться?

— Нас усього двоє,— обережно зауважив Прошка.

— Ну, це як поглянути, — посміхнувся міняйло. — Хочете щось купити? З одягу чи з домашнього начиння? У мене ж не все тут виставлено. Ще комора від товару ломиться.

— Це сміття нас не цікавить. Нам казали, що ти займаєшся й іншою справою, — Троян прискіпливо подивився на дідка.

— Ще я приймаю непотрібні речі. Але, наскільки я розумію, у вас нічого зайвого немає. Так що навряд чи я можу бути вам чимось корисний.

Троян стис зуби. Невже злодюжка обвів їх навколо пальця й притяг до простого лахмітника.

— А як щодо здійснення бажань? — прямо запитав Троян.

— Хто вам про це сказав? — запитанням на запитання відповів міняйло.

— Розбійник на ім'я Гнус.

— Пам'ятаю, пам'ятаю, — закивав міняйло. — Він побажав незліченного багатства. Сподіваюся, він не ображається і його бажання здійснилося?

— Так, тільки він не встиг витратити ані копійки, — сказав Троян.

— Буває,— з удаваною скорботою зітхнув власник крамнички.

— А чи буває, щоб бажання здійснилося, і залишалося досить часу, щоб ним насолодитися? — поцікавився Троян.

— Усяке буває. Усе залежить від бажання.

— Мені б помолодшати, — устряв Прошка.

— Це не до мене. Я не чарівник і не можу повернути час назад. Я всього-на-всього міняйло.

І бажання, і час — це енергія, тільки в різних формах. Я міняю одне на інше. Але тобі я допомогти не можу. У тебе просто немає часу, щоб оплатити твоє бажання, — розвів руками дідок.

Прошка знітився. Надія повернути собі колишній вигляд танула з кожним днем. Уже якщо навіть міняйло не може йому допомогти, то справи зовсім кепські.

— А якщо я бажаю потрапити в інший світ. Скільки ти з мене візьмеш? — прицінився Троян.

— Анітрошки, — захитав головою міняйло.

— Анітрошки? — перепитав Троян, думаючи, що не розчув. — Я правильно зрозумів? Ти не візьмеш із мене нічого?

— Цілком правильно, — дідок кивком підтвердив свої слова.

Троян вирішив не уточнювати, за що йому така честь. Поки міняйло не передумав, він вирішив одержати від нього все, що можна.

— Я хочу потрапити у світ людей, — зажадав він.

— Наскільки я знаю, для цього потрібно завести два годинники, — хитро примружився міняйло.

— А хіба не три? — здивувався Троян.

— Один уже заведений. Він іде й відраховує час.

Новина вразила Трояна, як грім серед ясного неба. Виходить, дівчисько таки відшукало й завело один годинник! Його пробрав холодний піт. Якби вони не потрапили до міняйла, ця пронира, мабуть, залишила б їх із носом. Намагаючись не показати свого сум'яття, він підкреслено спокійно сказав:

— Тим краще. Тобі менше роботи. Заведи ті, що залишилися.

— Боюся, що ти неправильно витлумачив мої слова. Я не обіцяв виконати твоє бажання. Я сказав, що нічого з тебе не візьму. Немає оплати, немає й бажання, — спокійно пояснив дідок.

— Але чому?!

— Тому що я не беру фальшивої валюти.

Троян сполотнів. Тепер до нього дійшов зміст слів про те, що прийшли двоє старих і двоє юнаків. Міняйло прекрасно бачив за зовнішнім фасадом те, що ховається усередині. Перед його проникливим поглядом Троян постав не юнаком, а давнім дідуганом.

Зате Прошка нічого не зрозумів.

— Чому фальшивої? — здивовано запитав він, переводячи погляд із товариша по нещастю на дідка.

Троян не збирався розкривати перед Прошкою всі карти. Колишній Верховний Чарівник побоювався, що міняйло прохопиться, тому схопив Прошку за руку й потяг до виходу.

— Пішли. Нема чого наполягати, якщо з нами не хочуть мати справу.

Власник крамниці з усмішкою дивився їм услід. Він не збирався викривати давнього дідугана, що виряджався під хлопчика. Міняйло волів не пхати носа в чужі справи. Але Прошка вперся.

— Зажди, — він повернувся до міняйла. — У мене є ще одне бажання. Може, мені вистачить часу, щоб розплатитися.

Брови хазяїна крамниці в німому питанні здійнялися вгору. Троян напружився, чекаючи підступу. Прошка глибоко зітхнув, начебто востаннє, і випалив:

— Разом із нами дівчинка була. Марика. Можна довідатися, як вона? Чи жива? Чи здорова? Чи все в неї добре?

— Думаю, з нею все в порядку. Вона нині ранком була тут, — відповів міняйло.

— Що?! — закричав Троян. — Що вона побажала?!

— Нічого.

— Зовсім нічого? — розгубився Троян.

— Абсолютно нічого, — підтвердив міняйло.

Троян зітхнув із полегшенням, а Прошка посміхнувся беззубим ротом:

— Ну, що ж, тепер і помирати не шкода. Скільки там мені залишилося?

— За інформацію я плату не беру, — холодно сказав хазяїн крамниці.

— Он як? Може, тоді підкажеш, де шукати нещасні годинники? — запитав Троян, не сподіваючись на прихильність міняйла.

Усупереч його побоюванням, дідок відповів:

— Я знаю, де перебуває тільки один годинник. Про інший мені нічого не відомо.

— Скажи хоча б про один, — нетерпляче поквапив його Троян.

— Будь ласка. Потрібно вийти з міста через східні ворота і йти по дорозі, нікуди не звертаючи. Дійдете до дзеркала, що відбиває суть речей. Якщо пройдете крізь нього, побачите годинник.

— Як же можна дзеркало наскрізь пройти? Розбити, чи що? — поцікавився Прошка.

— Це дзеркало не можна розбити, навіть якби ви захотіли. Воно розступається перед кожним, хто не злякається, — відповів міняйло, багатозначно подивився на Трояна й додав: — У ньому все відбивається в справжньому вигляді, а не таким, яким здається. Можливо, комусь це не до вподоби, але іншого шляху до годинника немає.

Глава 21

Квітковий годинник

Марика звикла до простору, і в тісному місті почувала себе, як птах у клітці. Вузькі вулички, позбавлені світла, давили на неї, а дорога вабила до нових пригод. Вийшовши через східні ворота, дівчинка покрокувала геть від міста.

Її обсіли невеселі думи. Вона не знала, куди й навіщо йде. Колись вона прагнула повернутися до людей. Але відтоді, як вирішила, що нібито приносить нещастя, вона втратила мету. Хіба можна бути поруч із коханою людиною, знаючи, що це загрожує їй лихом?

Марика подивилася на обручку на своєму пальці й укотре подумала про Гліба, але раптом зрозуміла, що не може згадати його обличчя. Дорогі риси загубилися десь у лабіринті пам'яті, залишився лише неясний образ золотоволосого красеня. Марику охопив страх. Гліб був її дороговказною зіркою. Якщо вона втратить його, то втратить усе. Вона спробувала воскресити забуті риси, але вигляд принца її мрій вислизав від неї.

Дівчинка полишила марні спроби, і її думки знову повернулися до споконвічного питання: хто ж вона насправді — джерело лиха чи радості? Чому в житті все так заплутано?

Міняйло запевняв, що вона не винна в чужих напастях, але хто тоді несе лихо? Добряга Прошка, який мухи не скривдить? Чи Троян, який довів свою шляхетність, коли на роздоріжжі вибрав найважчу дорогу. Марика не могла звинуватити жодного з них. Де вони зараз, її товариші по нещастю? Дівчинка жалкувала, що втекла від них, але тепер горювати було пізно. Відшукати їх у Позачасовості не легше, ніж голку в копиці сіна.

Марика дійшла до роздоріжжя, де від широкого брукованого шляху, наче приплив від повноводної ріки, відокремлювалася колія. Обабіч від неї росли дикі яблуні. Вони відкидали ажурну тінь і спліталися кронами, утворюючи зелену арку. У сільському пейзажі було щось заспокійливе. Марика піддалася спокусі відпочити й завернула під укриття дерев.

Наприкінці довгої алеї вона побачила потопаючу в заростях височенної кропиви огорожу й розкішні чавунні ворота. Колись вони були прикрашені золоченими трояндами, але тепер позолота потьмяніла, а фарба облущилась.

Ворота були відкриті. Брукована доріжка тяглася вглиб занедбаного саду, неначе запрошуючи мандрівницю зайти. Марика прослизнула усередину. Колись пишний сад являв собою сумне видовище. Клумби суцільно поросли бур'янами. Там, де колись красувалися квіти, лопухи гордовито розкинули величезне листя розміром з опахало. Троянди заглушив колючий реп'ях. Між плитками, якими була вимощена доріжка, пробилися пучки трави.

Не знаючи, чий це сад, і чому хазяїн кинув його напризволяще, Марика дійшла до обмілілого ставка. Лише брудна калюжа на дні й кам'янисті гірки нагадували, що колись тут був каскад водоспадів. Незважаючи на те, що всюди буяла зелень, від тутешнього пейзажу віяло в'яненням і сумом.

У заростях будяка дівчинка побачила хирлявий кущик троянд, дещиця, яка залишилася від колишнього саду, але й він доживав останні дні. Будяк майже задушив його.

Підкоряючись раптовому пориву, Марика заходилася очищати трояндовий кущ від бур'янів, але будяк голими руками було не взяти. Він наїжачився колючками й до крові ранив долоні. Тоді дівчинка схопила стебло через поділ спідниці, нітрохи не турбуючись про те, що трав'яний сік може зіпсувати її сукню. Через тканину біль був стерпним. Марика видирала чіпкі бур'яни, поки не звільнила кущ троянд із полону.

Він виглядав жалюгідним. Листочки висохли й скрутилися, лише подекуди вони зберегли зелений колір. Кущ помирав, але в ньому ще жевріло життя. Усупереч усьому на одній гілці був пуп'янок, але йому не судилося зацвісти.

Земля під трояндою була сухою й твердою, як камінь. Марика пішла по воду. Спустившись на дно обмілілого ставка, вона зробила з лопушини щось схоже на чашу, і зачерпнула воду. Повернувшись, вона полила квітку. Земля швидко всмоктала дорогоцінну вологу. Марика торкнулась пуп'янка.

— Тримайся. Не помирай, — сказала вона, неначе кущ міг її почути.

— Пити, — тихо прошелестіло у відповідь.

Марика подумала, що їй це здалося, але раптом до неї знову долинув дивний голос, схожий на шепіт листя.

— Пити.

Здавалося, голос звучав прямо в неї в голові, неначе вона вгадувала, а не чула його.

«Так це ж говорить кущ троянд», — осяяло дівчинку. Це було неймовірно, але нічого іншого на думку не спадало. Марика знову кинулася по воду. Коли вона полила кущ втретє, пуп'янок, як під дією чарів, піднявся.

— Спасибі. Тепер я зможу зацвісти востаннє. Це буде прощальна пісня нашого саду, — вдячно сказав кущ.

— Ні, ні. Ти ще будеш цвісти, — запевнила його Марика.

— На жаль, без садівника сад не живе. Він марніє без дбайливих рук. Коли садівник нас покинув, одні квіти задушили бур'яни. Інші всохли без поливу. Я залишився останнім. Але краще б я не бачив, як важко вони гинули.

— Куди ж подівся садівник? — запитала дівчинка.

— Нікуди. Він просто забув про нас, — сумно прошелестів кущ троянд.

— Але чому?!

— Його зачарували. Одного разу у сад прийшли гості з невідомих країв. Вони захоплювалися клумбами й квітами. Садівник запропонував їм насіння, щоб вони могли розбити свій сад, але люди розсміялися у відповідь й обіцяли показати йому дещо краще. Садівник повів їх у будинок. Незабаром гості пішли. Ідучи, вони підсміювалися, що тепер садівник забуде про сад, але ніхто не думав, що це виявиться правдою.

— Не засмучуйся. Я піду й подивлюся, що трапилося, — рішуче заявила Марика.

— О, це було б чудово! Попроси садівника повернутися. Скажи йому, що сад зачах без його турботи.

— Спробую. А де його шукати?

— Доріжка приведе тебе прямо до будинку.

— Чекай на мене. Я незабаром повернуся, — пообіцяла Марика й покрокувала до будинку садівника.

— У тебе добре серце. Нехай тебе супроводжує удача, — тихим шелестом проводжав її трояндовий кущ.

Будинок садівника був такий самим занедбаним, як і сад. Ґанок увивали напівзасохлі батоги клематіса. Вони вже давно не цвіли, сили у них вистачало лише на те, щоб вижити. Ґанок покосився, а фарба на дверях облупилася. Дівчинка піднялася скрипливими сходам і постукала. На стукіт ніхто не відповів. Потоптавшись на порозі, Марика штовхнула двері.

У будинку було сутінно й незатишно. Брудні вікна майже втратили прозорість. Підлогу вкривав такий товстий шар пилу, що навіть мостини важко було розгледіти. Було несхоже, щоб у будинку хтось жив. Марика подумала, що хазяїн подався в інші краї, але раптом почула голоси. Вони долинали з вітальні. Зважаючи на все, там була ціла юрба. Виходить, заїжджі гості досі тут?

Марика завмерла. Їй зовсім не хотілося, щоб її заскочили зненацька, але як на злість, в носі залоскотало від пилу. Не стримавшись, дівчинка голосно чхнула. Вона очікувала, що люди вибіжать на шум, але ніхто не з'явився. Імовірно, ті, хто зібрався, були так зайняті суперечкою, що не звернули уваги на чхання.

Дівчинка навшпиньках прокралася до дверей. На щастя, вони були трішки відкриті. Марика зазирнула у вітальню й сторопіла. Кімната була порожня. Тим часом голоси чулися ще гучніше й виразніше. У будинку жили примари.

Марика похолоділа. Вона злякалася, що з хазяїном будинку трапилося щось страшне. Потрібно було вибиратися звідси, поки не пізно. Але з іншого боку, вона пообіцяла кущеві троянд й не могла піти ні з чим. Навіть якщо не вдасться привести садівника, вона неодмінно повинна довідатися, що з ним трапилося.

«Нерозумно боятися безтілесних істот, тим більше вдень?» — підбадьорила себе Марика, увійшла в кімнату й одразу побачила хазяїна будинку.

Садівник, витріщившись перед собою, сидів у кріслі. Виглядав він поганенько. Змарнілий, у поплутаному волоссі ковтуни. Обличчя сіре, неначе він довгий час сидів без світла в темниці.

Марика простежила за його напруженим поглядом і побачила таку дивину, що ні в казці сказати, ні пером описати. У куті кімнати стояв дивний ящик, у якому рухалися й розмовляли між собою малесенькі люди. Голоси долинали саме звідти. Мініатюрні артисти грали спектакль, такий, який лицедії показують на ярмарках. І люди, і декорації виглядали, як справжні.

Однак на цьому дива не скінчилися. Раптом декорації змінилися. Замість палацу в ящику з'явився ліс і зграя лихих розбійників. Дивно, як тільки все це вмістилося в невеликому ящику? Марика підійшла, щоб зазирнути, куди ж подівся замок із дамами й кавалерами, але її зупинив вигук господаря будинку:

— Відійди, ти заважаєш мені дивитися.

Марика покірно відійшла і, як зачарована, стала спостерігати, що відбудеться далі.

Лісом їхала карета. Візник сидів на козлах, не відаючи про те, що за кожним кущем ховається розбійник.

— Обережно! Там розбійники! — крикнула Марика, щоб попередити його про небезпеку.

Візник її не чув. Шибеники, як горох, посипалися на карету з усіх боків. Вони зіштовхнули візника і витягли з візка прекрасну даму.

— Що ви робите! — вигукнула Марика й кинулася на порятунок.

Вона очікувала, що без зусиль впорається із крихітними розбійниками, але її долоня вперлася в скло.

— Відійди! — сердито прикрикнув садівник.

Марика озирнулася, а коли знову зазирнула в ящик, розбійники вже гнали карету, а жінка й візник у калюжах крові валялися на землі.

— Через тебе я не побачив найцікавішого! — розлютився садівник.

— Їх убили, — у сум'ятті мовила Марика.

— Саме так, а ти мені завадила побачити, як це відбулося. Або сядь, або йди геть!

Марика знову відійшла від ящика, примостилася на стілець і стала дивитися далі. Спектаклі були один цікавіший за інший. Лицедії то співали, то танцювали, то грали сценки. У п'єсах часто люди вбивали один одного. Марика замружувала очі, але, перечекавши, поки неприємна сцена скінчиться, продовжувала дивитися в чарівне вікно ящика у надії, що наступний спектакль буде не таким кривавим.

Зате садівник уже так звик до сцен насильства, що жорстокість його не зачіпала. Усе це було не по-справжньому, виходить, і переживати нічого.

Хвилини складалися в години. Марика не пам'ятала, скільки вона просиділа, витріщившись у ящик, коли побачила в чарівному вікні напіврозпущений пуп'янок троянди. Він ледь показав кінчики білих пелюсток. Серце Марики стислося від туги, але вона не розуміла причини цього смутку. Пуп'янок віддалено нагадував їй про щось важливе. Але про що?

Раптово вона згадала кущ троянд у зачахлому саду. Як же вона могла про нього забути?! Марика струснула з себе мару. Тепер вона знала, чому садівник занедбав сад. Огидний ящик зачарував його. Марика підхопилася й загородила чарівне вікно.

— Досить дивитися! Ходімо, сад гине, — заблагала вона, але садівник неначе не чув її слів.

— Скільки разів тобі казати? Не заважай, — роздратовано пробурчав він.

— А це вже ні! Я не відступлюся! — тупнула ногою Марика. — Без тебе сад зовсім зачахне. Ти живеш вигаданим життям лицедіїв і пропускаєш власне. Навіщо дивитися на картинку троянди, якщо живий кущ помирає від спраги?

Садівник почав скипати.

— Іди геть! А інакше пошкодуєш! — стиснувши кулаки, прогарчав він.

На його обличчі застиг той самий вираз, який з'являвся, коли в ящику показували сцени вбивства. Марика злякалася, але не показала цього.

— Не піду! — уперто повторила вона.

Садівник кинувся на неї, але від довгого сидіння м'язи в нього постаріли. Дівчинка виявилася моторнішою. Вона приловчилася, схопила стілець й щосили жбурнула її в чаклунський ящик.

Пролунав дзенькіт скла. Голоси змовкли. У вікні ящика зяяла чорна діра. Чоловічків там не було. Вони зникли безслідно.

Побачивши, що трапилося, садівник розлютився. Для затуманеного чаклунством розуму життя втратило ціну. Садівник хотів насправді пережити те, що він стільки разів бачив.

— Мерзенна тварино! Ти позбавила мене сенсу життя! — заревів він і, відрізавши Мариці шлях до виходу, почав на неї наступати.

— Ти сам позбавив себе сенсу життя, коли почав витріщатися в ящик і забув про свій сад, — задкуючи, крикнула Марика.

Зібравши сили, вона підскочила до вікна й, розкривши стулки, вистрибнула на вулицю.

Злість додала садівникові сили. Як розлютований, поранений звір забуває про рану й кидається на мисливця, так і він одним махом перестрибнув через підвіконня й погнався за дівчинкою. Марика мчала щосили. Добігши до клумб, де ріс самотній кущ троянд, вона мимоволі забарилася.

Пуп'янок відкрився, показавши ніжні білі пелюстки. Трояндовий кущ співав свою останню пісню. Скільки ж часу пройшло відтоді, як вона пішла за садівником? У дівчинки в горлі застрягла гірка грудка.

Садівник був уже поряд, коли Марика спохопилася. Вона кинулася геть, але спіткнулася й простяглася на землі. Зрозумівши, що втікачка в нього в руках, садівник криво посміхнувся. У його погляді горіло божевілля. Він уже збирався схопити дівчинку, коли побачив пуп'янок, що розпускається.

Побачивши останній подарунок куща, що гине, садівник неначе відчув удар струмом. Погляд його став усвідомленим. Він зупинився, неначе силився згадати щось давно забуте. По його щоках потекли сльози. Він спустився перед кущем на коліна й прошепотів:

— Пробач.

Марика зрозуміла, що зараз для садівника існує тільки цей трояндовий кущ. Вона піднялася з землі й, залишивши садівника наодинці з трояндою, мовчки пішла по воду.

Дівчинка принесла воду й простягла лопушину садівникові.

— Тримай-но, полий.

— Спасибі, — розчулено мовив той, приймаючи листок з її рук.

А потім вони разом почали поратися в саду. Тут так багато треба було зробити. Садівник виявився добрим і веселим. Марика з радістю допомагала йому й не переставала дивуватися, наскільки чаклунський ящик міг змінити людину. На душі в Марики запанував спокій. Їй було добре виконувати просту роботу й ні про що не думати. Але внутрішній голос дедалі наполегливіше нагадував про те, що настав час іти далі. Не в змозі заглушити його заклик, дівчинка зібралася йти.

— Залишайся, — попросив її садівник. — Коли квіти розпустяться, тут буде справжній рай.

— Я знаю, — кивнула дівчинка. — Але боюся, він так зачарує мене, що я забуду про свою мету.

— Твоя правда. У кожного свій шлях, — погодився садівник. — Але перш ніж ти підеш, я хочу, щоб тут був твій куточок.

Він підвів дівчинку до розчищених клумб посеред саду і вручив їй насіння.

— Воно все різне! — з подивом вигукнула Марика.

— Так, це різні квіти. Кожна відкривається й закривається у свій час. Деякі непримітні вдень, але з настанням сутінків виливають ніжний аромат. Нехай ці клумби цілодобово нагадують про те, як завдяки тобі сад воскрес.

Марика прийняла насіння з рук садівника і з обережністю посадила їх у землю. Їй щиро хотілося, щоб у цьому чудовому саду залишилася пам'ять про неї. Дівчинка не підозрювала, що з цього часу в Позачасовості з'явився квітковий годинник. Це був найніжніший і найтендітніший годинник, але в нього був надійний годинникар. Садівник стежив за тим, щоб вони справно показували час.

Глава 22

Уроки щастя

Мариці було трохи смутно залишати чарівний сад. Там панували безтурботна радість і спокій, але це було чужим щастям. У Позачасовості вона була безпритульною мандрівницею, але душа кликала її в дорогу.

Алея фруктових дерев вивела дівчинку на знайоме роздоріжжя. Далі дорога тяглася через поле. Марика брела, не знаючи, куди й навіщо вона йде. Вона безперервно думала про загублених друзів. Де вони? Чи вдалося їм завести годинники, про які казав Хронос? Самій Мариці не зустрілося жодного хронометра, навіть на міській ратуші. І не дивно. Навіщо в Позачасовості годинники?

За міркуваннями Марика не помітила, як перетнула поле. Попереду на пагорку ріс березовий гай. Дівчинка піднялася по стежці й опинилася під покривом дерев. Після погляду на берези її охопила ностальгія. На мить їй навіть здалося, що вона повернулася додому.

Стрункі, з білими стовбурами, красуні тяглися в небо й нагадували витончені, високі колони. Було тихо й урочисто, як у храмі. Навіть птахи змовкли, але в тиші таїлося передчуття свята, неначе природа завмерла в очікуванні дива.

Раптом Марика побачила попереду дивне марево, немов між деревами був розтягнутий легкий, як іскриста павутинка, серпанок.

Нерукотворна завіса немов ділила гай навпіл. Витканий із невідомої легкої тканини, він був майже прозорим. За ним росли такі самі берези, і все-таки здавалося, що там, за мерехтливими тенетами, криється чарівництво.

У душі в Марики защемило від солодкого передчуття, і знову виникло враження, що звідси до будинку один крок. Недарма ж вона вперше за увесь цей час опинилася в місцях, настільки схожих на рідні краї. Завіса вабила своєю таємницею. Дівчинка, як зачарована, пішла до неї, але раптом її відволік уже знайомий пташиний лемент. У безмовності, що панує тут, він пролунав особливо скорботно й пронизливо.

Марика підняла голову й побачила чорного альбатроса. Він кружляв у небі, поступово знижуючись. От він уже ширяв над самими кронами дерев, а потім полетів униз і спустився перед таємничою завісою.

І тут Марика побачила Трояна. Він стояв за чарівною завісою. Марику охопила хвиля радості. Невже вона знайшла своїх друзів? Від щастя дівчинка забула про альбатроса.

— Трояне! — вигукнула вона й щодуху кинулася до знову знайденого товариша.

Не помічаючи нічого навколо, вона бігла до нього, а він, як завжди незворушний, не зробив ані кроку назустріч. Марика не образилася. Вона знала, що така його натура. Наскільки б не був радий зустрічі, він нізащо не виявить своїх почуттів. Утім, Троян був не такий уже й незворушний. Він простягнув до Марики руки й став робити якісь незрозумілі знаки, начебто хотів щось сказати, але був зв'язаний обітницею мовчання. Якби Мариці спало на думку подивитися на альбатроса, вона побачила б, як той простягає до неї крила й беззвучно благає звернути на нього увагу.

Уже підбігаючи до Трояна, Марика краєм ока помітила по той бік завіси тоненьку дівчину. Вона також мчала до Трояна. Марика навіть не зрозуміла, що це її власне відображення. Вона вирішила, що Троян зустрів незнайомку в Позачасовості, і навмисне не дивилася в її бік. Їй було ніяково витріщатися на незнайомку. Мерехтлива завіса була вже близько, коли Марика зважилася кинути на неї погляд. Дівчина здалася їй дуже знайомою. Марика рідко дивилася у дзеркало, нічого дивного, що вона й цього разу не впізнала в незнайомці себе. Вони наблизилися одна до одної настільки, що ледь не зіштовхнулися лобами. Марика пригальмувала. Незнайомка зробила те саме, звільняючи дорогу.

Марика ступнула за мерехтливу завісу. По тілу пройшло тремтіння, а потім з'явилося відчуття поколювання, неначе Марику кусали тисячі мурах. За мить усе пройшло. Вона опинилася одна в незнайомому місці. Ні Трояна, ні таємничої незнайомки не було. Вони зникли, як і березовий гай за спиною.

Замість дерев височіли високі біломармурові колони. Підлога пасувала до колон і була також викладена плитами з білого мармуру. Подекуди в ньому поблискували вкраплення слюди, від чого все іскрилося, як сніжні замети в ясний, сонячний день. Над колонами розстилалася синь. Ні даху, ні поперечин. Тільки безкраїй блакитний простір. Неначе призначення колонади полягало в тому, щоб підпирати небесний купол.

Було так гарно, що серце захолонуло від захвату. Сонце сяяло, але не сліпило. Навпаки, хотілося розкрити очі ширше і всмоктувати чудову енергію світла. Марика підставила обличчя сонячним променям і відкрила рот від здивування. Навколо сонця застигли планети. Вони були завбільшки з місяць. Марика чітко бачила на них гори, і кратери. Від простоти й пишноти цього видовища перехоплювало дух.

У Марики виникло дивне відчуття єднання з усім світом. З одного боку, вона була його малесенькою часткою, а з іншого боку — усі ці планети існували для неї і на її честь вишикувалися на небокраї. У цей момент вона відчула, як все її єство, кожну клітинку наповнило щастя. Марика розкинула руки й почала танцювати, як у дитинстві, так, що і колони, і планети разом із нею закрутилися в хороводі.

«Запам'ятай це. Знадобиться», — подумала вона. Точніше, навіть не подумала, а неначе чужа думка виникла в неї в голові. Від несподіванки Марика застигла на місці. Колонада ще якусь мить продовжувала вертітися, поки теж не зупинилася. Навколо нікого не було, та й голосу вона не чула, але Марика знала, що думки можна передавати на відстані.

— Хто ти? — запитала вона вголос.

— Ти… — глузливою луною прозвучало в неї в голові.

Це дратувало. Марика тупнула ногою.

— Припини порпатися в моїх думках. Невже не можеш говорити по-людськи? І взагалі нічого ховатися.

— О люди! Ви вірите тільки своїм очам, але ж вони часто брешуть. Я не ховаюся. Ти мене не там шукаєш. Мене легше відчути, ніж побачити, — мовив співучий голос.

— Як це відчути? Торкнути, чи що? — не зрозуміла Марика.

— Ну от, якщо не побачити, так торкнути. Майже всі люди такі.

— Чому деякі так люблять говорити загадками? Чи не краще прямо сказати, де тебе шукати, — сказала дівчинка.

— У серці. Або в голові. Загалом, у собі, — коротко пролунало у відповідь.

— Хто ти? — із тривогою в голосі запитала Марика. Кожен би на її місці розхвилювався, якби в ньому оселилася якась невідома істота.

— Щастя.

— Щастя?!

За час своїх мандрівок Марика побачила багато усіляких чудес, але навіть у найзухваліших мріях не могла уявити, що буде розмовляти зі Щастям. Марика попросила:

— А ти не можеш набути якого-небудь вигляду? Тобі ж вдається говорити.

— Що ж, якщо тобі так простіше, — погодилося Щастя, і перед Марикою, не знати звідки, випурхнув білий голуб.

Дівчинка простягнула руку, щоб його торкнути, але пальці відчули лише порожнечу. Голуб чи то заворкотав, чи то засміявся.

— Спочатку ти хотіла мене почути, потім побачити, а тепер ще й торкнутися?

— Ні, ні. Пробач, — зніяковіла Марика.

— Люди називають мене невловимим. А чого мене ловити, якщо я завжди живу в душі?

— От і ні. У мене ти рідкісний гість, — не втрималася від докору Марика.

— Невдячна. Ти сама не звертаєш на мене уваги, — заперечило Щастя.

— Гарненька справа! Думаєш, мені подобається блукати Позачасовістю? Я була б щаслива опинитися у світі людей.

— Хіба? А хто покинув будинок заради острова Гроз? Кому не подобалося в палаці? — мстиво нагадало Щастя.

— Я не думала, що все так обернеться, — виправдовувалася Марика.

— Саме так. Ти не бачила свого щастя. Хоча я було поруч. Як кажуть: що маємо — не цінуємо, а втративши — плачемо?

— Згодна, — кивнула Марика. — Але де ти було, коли я втекла від Прошки й Трояна?

— О, от у цей момент я точно було поруч. Поза всяким сумнівом.

— Знущаєшся? Що гарного в тому, щоб залишитися одною?

Мариці було невтямки, що втеча врятувала їй життя. Троян не зволікав би з виконанням свого плану. Але Щастя не потребувало хвали й подяк, тому просто сказало:

— Твоє щастя, що ти подорожувала одна. Повір мені на слово. Твоя біда в тому, що ти сама не знаєш, чого хочеш.

— Знаю! — заявила дівчинка.

— І чого ж?

Питання збентежило Марику. З одного боку, нерозумно таїтися перед тим, хто знає всі твої секрети, а з іншого боку — важко вимовити заповітне бажання вголос.

— Тобі це відомо не гірше за мене, — буркнула дівчинка.

— Ні, ти все-таки скажи, — наполягало Щастя.

— Добре. Я хочу, щоб Гліб одружився зі мною.

— І ти будеш щаслива?

— Звичайно.

— Стати королевою. Сидіти на нудних прийомах. Жити відповідно до етикету. Одягатися в корсети. Гуляти в супроводі дужих охоронців… — глузливо перераховувало Щастя.

Марика уявила цю картину й мимоволі хихикнула:

— Ні, ні, це не для мене. Але однаково я можу бути щаслива тільки з Глібом.

— От-от. Я й кажу, що ти не знаєш, чого хочеш.

— А ти знаєш?

— Ти хочеш кохати й бути коханою.

Відповідь була простою й очевидною, але щастя здавалося недосяжним. Марика зітхнула. Голуб щастя відповів на її думки:

— Дарма ти так гадаєш. Немає нічого неможливого. Просто припини нав'язувати свої ідеї. Вони не найкращі. Довірся мені. І ще хочу дати тобі одну пораду. Не дорослішай.

— Не дорослішати? Це ж залежить не від мене, — заперечила Марика.

— Помиляєшся. Зморшки й сиве волосся нічого не значать, якщо в душі ти залишаєшся дитиною. Діти відчувають мене набагато краще, ніж дорослі. Вони вміють бути щасливими просто так і радіти дрібницям. Дорослішаючи, вони втрачають цей дарунок.

Марика задумалась. Це було щирою правдою. Якою щасливою вона була в дитинстві! Босоногий, напівголодний підкидьок, що виріс у таборі.

— Я постараюся, — пообіцяла Марика.

— Легко бути щасливим у моменти радості. Але якщо ти й у моменти прикрості будеш пам'ятати, що я з тобою, перед тобою відкриються будь-які двері, і ти пізнаєш, що таке безмежне щастя.

Голуб розчинився в повітрі так само зненацька, як і з'явився, але Марика не засмутилася. Вона приклала руку до грудей і тихенько сказала:

— Я знаю, ти тут.

Вона пройшла уздовж колонади й опинилася перед сходами. Піднявшись сходами, дівчинка побачила невеликий майданчик, що височів над рештою споруди. Нагорі, на поперечині між кришталевих стовпів висіла гойдалка.

«Не дорослішати», — нагадала собі Марика й сіла на гойдалку. Її не полишало почуття радості. Їй хотілося злетіти якнайвище, до самих зірок. Гойдалка неначе почула її думки. Їй навіть не довелося розгойдуватися. Дівчинка злетіла так, що в неї перехопило дух.

На мить Мариці здалося, що гойдалка застигла у верхній точці. Її наповнив захват. Вона була впевнена, що нічого неможливого немає. Вона здолає всі перешкоди й повернеться до свого принца. Але щойно гойдалка почала опускатися донизу, у душі оселилися сумніви. Марика згадала про загублених друзів і засоромилася своєї радості. Як вона могла веселитися, не знаючи, що трапилося із Прошкою й Трояном. Що нижче вона опускалася, то більше її охоплювала туга. Уроки щастя вилетіли в неї з голови, але не встигла Марика поринути в темний вир депресії, як гойдалка знову пішла вгору.

Настрій знову змінився, але цього разу радість була затьмарена страхом падіння. Марика майже не помітила, як гойдалка пройшла верхню точку, та вона й не набрала колишньої висоти. Дівчинка постаралася знову розгойдати її, але, незважаючи на всі її спроби, з кожним рухом гойдалка піднімалася усе нижче. Марика сердилася, і це ще більше сповільнило хід гойдалки. Вона невблаганно зупинялася.

Куди поділося відчуття польоту? Де воно, щастя? І раптом із глибин пам'яті випливло знання. Щастя нікуди не поділося. Воно тут. Просто потрібно його розгледіти.

Марика згадала, який захват вона відчувала, побачивши хоровод планет на блакитному небі, хоча в неї не було причин для радості. Відтоді світ не змінився. Він не став гіршим. Просто вона забула, що щастя завжди з нею. Дівчинка почала воскрешати в пам'яті все гарне, що було в її житті. Вона подивилася на блакитне небо і яскраве, але не сліпуче сонце. Вона подумала про садівника і його чудесні квіти. Про Гліба й обручку на своєму пальці. Як не крути, а щось вона та значила!

Дівчинка машинально розгойдувалася, зовсім не думаючи про гойдалку. Вона й не помітила, як вона злітала усе вище й вище, і спохопилася, тільки коли вона знову на мить застигла у верхній точці. Марика розсміялася. Навіть коли гойдалка полетіла вниз, вона не засмутилася. Було не важливо, летить вона нагору чи вниз. Світ був так само щедрий і прекрасний, і кожна мить була наповнена польотом. Вона з подивом побачила білого голуба. Він ширяв навколо гойдалки.

Раптово Марика почула рокітливий голос.

— Ти розважила мене.

Голос був схожий на віддалені гуркоти грому й долинав неначе звідусіль. Його не можна було сплутати ні з яким іншим.

— Хронос, — видихнула Марика.

Розгойдування перед обличчям великого титана здавалося дитячою недоречністю. Дівчинка поспішно зіскочила з гойдалки. Голуб негайно сів їй на плече. Він був живим і відчутним. Його дотик додав Мариці хоробрості. Вона боялася поворухнутися, щоб не злякати легкокриле щастя.

— Тобі все-таки вдалося завести годинники, — сказав Хронос.

— Які годинники? — зачудувалася Марика.

— Байдуже. Не все доступне для розуміння людей. Головне, ти зробила це.

Марика озирнулася на гойдалку. Вона, як і раніше, продовжувала розгойдуватися подібно до маятника на годиннику. На мить їй здалося, що планети не стоять на місці, а повільно обертаються навколо сонця. Утім, можливо, це було лише оманою зору?

— Можеш повернутися додому. Ключ у тебе, — продовжував великий титан.

Голуб на плечі в Марики тихенько заворкотав, і вона негайно зрозуміла: варто випустити птаха щастя, як перед нею відчиняться всі двері. Марика розгубилася. Повернутися додому було так просто й так складно.

— Ти говорив, що двері у світ людей відкриються для трьох. Мої друзі вже повернулися до людей? — запитала вона.

— Ні.

— Що з ними станеться, якщо я піду одна?

— Щойно двері між світами зачиняться, Позачасовість перетвориться на хаос.

— Тоді я повинна їх знайти.

— У цьому немає необхідності. Вони незабаром будуть тут. Але, чекаючи на них, ти ризикуєш.

— Що ж, мені не вперше, — зітхнула Марика й посміхнулася голубові на своєму плечі.

Глава 23

Дзеркало

Троян і Прошка йшли мовчки. Їм не було про що говорити. Важкі часи подорожі й пережиті небезпеки не згуртували їх. Навіть спільність мети була лише примарою Насправді їхні прагнення були різними. Для Прошки повернення до людей означало зустріч із будинком і близькими. Трояна мало цікавили люди. Колишній чарівник відчував до них презирство, вони були лише цеглинками, з яких він збирався будувати свою імперію.

До чарівного дзеркала супутники йшли також із різним настроєм. Прошка сподівався, що дзеркало допоможе йому повернути колишній вигляд. За той недовгий час, поки він був старим, він багато про що передумав. Кажуть, із роками приходить мудрість. Прошка постарів відразу, але зрозумів головну істину. Не потрібно ремствувати на сьогодення, очікувати, що щаслива пора настане коли-небудь, варто цінувати кожну мить свого життя. Він би віддав усе, щоб повернутися в той момент, коли ще тільки збирався покинути будинок і вирушити на острів Гроз. Дурень! Він уявив, що, тільки ставши магом, можна знайти пошану й щастя. Він був настільки занурений у свою мрію, що не помічав простих радостей, які супроводжували його щодня.

Як часто люди в гонитві за жар-птицею гублять те, що насправді становить сенс їхнього життя, а потім розуміють, що жар-птиця була лише надувною качкою. Озираючись в минуле, Прошка з жахом усвідомлював, що придбав непрожиті роки й старечі хвороби, а втратив усе своє життя. Якби він одержав шанс почати все спочатку! Заради цього він був ладний розбити дзеркало чолом. Але якщо навіть дзеркало не допоможе? Що якщо, пройшовши крізь нього, він, як і раніше, залишиться старим? Прошка гнав сумніви геть, але в глибині душі час від часу пробирав страшок.

Трояна також долав страх, але іншого роду. Він не міг допустити, щоб Прошка побачив у дзеркалі його справжнє обличчя. З одного боку, було б кумедно подивитися, як витягнеться фізіономія в цього простака, коли він довідається, що його співтоваришем є колишній Верховний Чарівник Агриппа. Але з іншого — Троян не ризикував вступати у відкрите протиборство. Щось підказувало йому, що поодинці завести годинники не вдасться. Їхні шляхи з дівчиськом ще перетнуться, і тоді буде не зайвим зберегти свою таємницю. Він сушив голову, як пройти через дзеркало й не відкрити правди, але цього разу в його верткому розумі не народжувалося ніяких ідей.

Міркування Трояна перервав Прошка:

— Як ти думаєш, за дзеркалом я знову стану молодим?

Троян знизав плечима.

— Можливо.

— Я теж так гадаю, — кивнув Прошка, з радістю хапаючись за кинуту йому порошину надії.— Недарма ж дзеркало показує суть речей.

Троян не підтримав бесіди, і Прошка не став наполягати. Спочатку його кривдила зарозуміла мовчазність товариша, але поступово він звик до цього.

Дорога привела їх у березовий гай. Від погляду на білі стовбури красунь у Прошки защемило серце. Він неначе знову опинився на Батьківщині.

— Берізоньки! Як же я за вами скучив, — сказав він, погладжуючи шорсткі, білі стовбури.

— Скучив за деревами? — посміхнувся Троян.

Прошка не встиг відповісти, тому що його відволік лемент альбатроса. Лиховісний птах розвівався в небі, неначе пророкуючи нові нещастя.

— Глянь, з'явився горевісник, — похмуро буркнув Прошка.

Троян мовчки стежив за польотом птаха. У роті в нього пересихало, а по спині пробіг холодок. Для нього поява чорного альбатроса була не просто дурною прикметою, а реальною небезпекою. Недруг був тільки в доленосні моменти. Минулого разу вони зустрілися на болоті, але тоді Азар був змушений допомагати заклятому ворогові, щоб урятувати своє життя. Тепер ситуація була іншою. Дзеркало покаже, хто є хто. Тоді Прошка довідається, хто ховається у тілі альбатроса, й зметикує, що охочих потрапити у світ людей не троє, а четверо.

Троян не міг допустити, щоб Прошка й Азар об'єдналися проти нього. Не тому, що його лякало двоє невдах. Вони були неспроможні, доки з ними не було Марики. Але інтуїція підказувала Трояну, що дівча ще вискочить, наче блазень із табакерки. Буде краще, якщо вона нічого не запідозрить.

— А може, його підстрелити? — запропонував Прошка.

— Що? — перепитав Троян, виходячи із задуми.

— Я кажу, даремно, чи що, лук тягаєш?

— Ні,— відрізав Троян.

Він уже давно пристрелив би альбатроса, якби від цього не залежало його власне життя.

— Не розумію, чого ти з ним панькаєшся? Ясно ж, що від нього одні нещастя.

— Цим ми нічого не вирішимо, — захитав головою Троян.

— Може й так. Тільки не подобається мені все це, — пробурчав Прошка.

Троян його не слухав. Його мозок гарячково шукав рішення. У лементі чорного альбатроса колишньому Верховному Чарівникові чулася зловтіха. Кожен крок неминуче наближав його до викриття. Немов у відповідь на його думки, він помітив, як за деревами щось мерехтить. Це могло бути тільки дзеркало. Трояна охопила паніка. Втративши здатність чаклувати, він став уразливим. Навіть похід до Морока нічого не дав. Він втратив душу й став слугою пітьми, але це не додало йому могутності. Гарна порада: користуватися хитрістю й підступництвом, але що робити тепер, коли ніяка хитрість не допоможе?

Трояна переповнювала образа, але тут він згадав слова свого скупого на подарунки заступника: «Образа робить людей слабкими». Це подіяло витверезливо. Паніка змінилася спокоєм, що межує з байдужністю. У голові промайнула думка: «Я частина мороку. Чи личить мені боятися?»

Рішення прийшло миттєво. Потрібно пройти через дзеркало, перш ніж до нього підоспіє Прошка. Простота й щирість цього ходу була настільки очевидна, що Троян дивувався, як це відразу не спало йому на думку. Йому нічого не варто було відірватися від свого попутника. Скутий артритом, той ледь тягся по дорозі. На ту мить, як він доплететься до дзеркала, Троян буде вже по той бік.

Прошка теж помітив за деревами дивне мерехтіння.

— Поглянь-но, там щось блищить, чи мені здається? — запитав він.

— Піду, подивлюся, — поспішно сказав Троян і додав кроку.

— Зажди, а то я за тобою не вженуся, — попросив Прошка.

Троян удав, що не розчув, і перейшов на біг.

Зараз кожна секунда була дорога. Обігнувши дерева, він вискочив на галявину й побачив дивне явище. Гай неначе ділила надвоє легка, мерехтлива завіса. Вона тремтіла, як тепле повітря над багаттям. Дерева за нею здавалися злегка розмитими й хиткими.

Прямо на Трояна йшов давній дідуган із бородою до пояса. Навіть знаючи про те, що перед ним чарівне дзеркало, Троян не відразу зміркував, що бачить власне відображення. Їхні погляди зустрілися. Троян запнувся. На думку спало Прошчине питання про те, чи повернеться до нього за дзеркалом молодість. Тепер він і сам задумався: що трапиться, коли він перетне межу?

Троян мимоволі сповільнив крок. Він уже звик до нового, молодого тіла й не хотів повернення до минулого. Дарма він переконував себе, що йому нічого не загрожує: дзеркало лише показує суть, але нічого не змінює. Спогади про Трясовину Прожитих Років і зустріч із міняйлом говорили про те, що в Позачасовості прожиті роки були для нього перешкодою, а зовнішній вигляд нікого не обманював. Спокій знову поступився місцем паніці. Паралізований страхом, Троян зупинився. Він стояв на відстані витягнутої руки від свого відображення й не міг зробити останнього кроку. Міняйло мав рацію — пройти крізь дзеркало міг тільки той, хто не злякається.

Раптово на нього спікірував чорний альбатрос. Троян подумав, що недруг підганяє його ступити за межу, відсахнувся, перечепився і впав. Альбатрос почав бити його крильми, намагаючись клюнути.

У цей час із-за дерева вийшов Прошка. Він побачив, що чорний альбатрос напав на Трояна.

Усе повторювалося точно так, як на болоті.

— Ех, говорив, що його треба підстрелити! — з досадою махнув рукою Прошка й поспішив на допомогу.

Троянові було не до Прошки. Він відбивався від альбатроса, який боляче клював і бив крильми. Крилатий ворог прекрасно розумів, що Троян не може звернути йому шию. Призвичаївшись, Троян збив альбатроса на землю.

У цей момент до них підоспів Прошка. Він збирався допомогти Трояну, як раптом побачив, що за мерехтливою завісою б'ються юнак і давній дідуган. Поруч із ними стояв й оторопіло витріщався перед собою кирпатий хлопчик. Серце в Прошки стукнуло. Так це ж він сам!

Він подивився на свої старечі руки з роздутими венами й переконався, що поки ще не помолодів. Зате дзеркало показувало його щиру суть. Він знову перевів погляд на відображення, які б'ються, і його охопило обурення. Тільки Агриппа був здатний на таке віроломство, щоб напасти нишком. Прошка не побоявся виступити проти вісьмох магів, коли захищав Марику. А тепер тим більше не дозволить чарівникові, який втратив владу, святкувати перемогу.

Прошка відкинув альбатроса й перш ніж Троян зрозумів, що відбувається, вштовхнув його за дзеркало і, не втримавшись на ногах, повалився слідом. У якусь мить Прошці здалося, що по всьому тілу пробігли мурашки, але все відразу ж минулося.

Він із подивом побачив, що замість беріз височіють білі колони. Потираючи забите місце, Прошка, крекчучи, піднявся з мармурової підлоги. Надія на те, що він знову стане таким, яким бачив себе в дзеркалі, не виправдалася. Він, як і раніше, залишався старим.

Троян також здійнявся, не спускаючи із Прошки настороженого погляду. Прошка зітхнув і з гіркотою махнув рукою.

— Що дивишся? Не помолодшав я. От такі справи.

— Ти бачив відображення? — обережно запитав Троян.

— Агриппу? Еге ж бо. Тепер зрозуміло, що це за птах. А я голову сушив, чого до нас цей альбатрос причепився.

Від такого повороту Троян сторопів. У найвеселковіших мріях він не смів сподіватися, що Прошка так помилиться й прийме альбатроса за Агриппу. Усе оберталося якнайкраще. Ще одна перешкода залишилася позаду. Можна було вільно зітхнути.

Глава 24

Зустріч

Сліпуче білі колони дивовижно гармоніювали із пронизливо блакитним небом. У них була простота й довершеність. Навіть відсутність даху здавалася виправданою. Однак Трояна не торкала краса й досконалість тутешньої архітектури. Тут було занадто багато світла. Мабуть, занадто.

Трояна не полишало відчуття, що перехід за дзеркало був лише дріб'язковою перевіркою перед іншим, більш серйозним випробуванням. Він пам'ятав слова Хроноса, що завести годинники потрібно серцем, але не уявляв, що вони означали. Можливо, Прошка допоможе йому розв'язати це завдання.

Троян подивився на свого супутника й похвалив себе за те, що не залишив його посеред дороги. Старезний і немічний, а, дивися, прислужився ще раз. Колишній Верховний Чарівник усвідомлював, що без супутника він не зважився б переступити межу. При цьому він не відчував вдячності, як не відчувають її до кругляка, на який наступають, щоб перейти калюжу.

Тим часом Прошка зовсім похнюпився. Після того, як дзеркало нагадало йому, яким він був колись, було особливо гірко усвідомлювати, що втрачена молодість не повернулася. Усе здавалося безглуздим. Розвіяти чари міг тільки той, хто їх наслав. Тепер Прошка точно знав винуватця всіх лих. Він бачив його в дзеркалі.

— Це через Агриппу я став старим. Факт, — сказав Прошка.

— Звідки ти взяв? — насторожився Троян.

— А як же інакше? Я ж тебе на болоті відбив. От він і сказився. Наслав на мене чари. А тепер він і поготів на мене зуб має. Мабуть, думає, яку ще капость створити.

Трояна забавляла самовпевненість простака, який запишався, вважаючи себе супротивником великого чарівника. Невже Прошка наївно думає, неначе в Агриппи немає інших турбот, як йому мститися. До того ж цей роззява сам винний, що взяв на себе вантаж чужих років. Троян посміхнувся:

— Заспокойся. Агриппа залишився по ту сторону дзеркала.

— Ні, я нутром чую, що він тут, — упевнено заявив Прошка.

— Ти просто перехвилювався, от тобі й увижається всяке.

— Думай, що хочеш, а я для себе вже все вирішив.

— І що ж ти вирішив? — глумливо запитав Троян.

— Я не стану чекати, поки він знову на нас нападе. Дай мені лук, — попросив Прошка.

— Що?! — перепитав Троян.

— Досить із ним панькатися, поки він нас не знищив.

Троян не на жарт стурбувався. Цьому дурневі як із гори покотитися пристрелити альбатроса.

— Викинь це з голови. І забудь про лук, — строго сказав він.

— Невже не розумієш, що поки ми не позбудемося Агриппи, нам ходу не буде.

Троян прекрасно знав це, як і те, що вони з Прошкою стоять по різні сторони барикад. Потрібно було будь-що-будь відмовити його. Троян сумирно сказав:

— Покладися на мене. А поки забудь про Агриппу. Ми прийшли сюди, щоб завести годинники. От і давай займемося пошуками.

— Не буду я нічого шукати. Я вже ситий по зав'язку! — затявся Прошка.

— Хіба ти не хочеш додому? — підкреслено спокійно запитав Троян, як говорять із примхливою дитиною.

— Додому? Як я повернуся такою руїною? Я ж старіший за мого діда. Нам треба не годинники шукати, а Агриппу. Усі наші лиха через нього!

— Що ти постійно згадуєш Агриппу? На все свій час, — урезонював його Троян, але Прошка не слухав.

— Немає в мене часу. Я постарів. Ми втратили Марику. Чого ще ти чекаєш? — викрикнув він.

Прошчина впертість роздратувала Трояна. Йому й без того вистачало проблем, щоб ще терпіти витребеньки старого дурня. Потрібно було привести його до тями.

— Припини! — гаркнув він, залишивши дипломатію.

Почувши знайомі голоси, Марика боялася повірити у своє щастя. Невже її товариші вже тут і довга подорож Позачасовістю наблизилася до кінця? Марика рвонула з місця й побігла сходами. Голуб щастя летів над нею.

— Прошко! Трояне! Я тут! — крикнула вона на бігу.

— Чуєш? Так це ж Марика, — сказав Прошка Троянові, миттєво забувши про суперечку.

Троян заскреготав зубами. Він як відчував, що зазеркалля піднесе йому неприємний сюрприз. Він сподівався випередити Марику, але ця проноза була вже тут! Однак слід було грати роль друга. Слідом за Прошкою він рушив назустріч дівчинці.

— Як я рада, що ми знову разом! — вигукнула дівчинка.

У радісному пориві вона розцілувала Прошку, але обійняти Трояна не ризикнула. Той, як завжди, був стриманий. Не знаючи його натури, Марика подумала б, що він не радий зустрічі.

Мариці було сумно, що Прошка, як і раніше, залишався старим. Вона подивилася йому в очі і з усією теплотою й щирістю мовила:

— Прошко, милий. Усе буде добре. От побачиш.

Голуб злетів їй на плече й ствердно заворкотав.

— От бачиш, і він підтверджує,— посміхнулася Марика, кивнувши на свого білокрилого друга.

Прошка мовчав, щоб не розплакатися. У горлі в нього стояла грудка. Прошка не вірив словам Марики. Будь-хто на її місці казав би те саме. Зате її обійми були ознакою того, що вона вважала його закінченим старим. Не почала ж вона цілувати Трояна. А поцілувати в щоку старого — це однаково, що приголубити власного дідуся.

Тим часом Троянові було не до сантиментів. Його хвилювало більш пекуче питання.

— Ти знайшла годинники? — запитав він, зусиллям приховуючи хвилювання.

— Ні,— замотала головою Марика.

Троян полегшено зітхнув. Не все ще було втрачено.

— Тоді підемо шукати їх разом, — запропонував він.

— У цьому немає потреби. Я їх уже завела, — радісно повідомила Марика.

— Яким чином, якщо ти навіть не знаєш, де вони? — сторопів Троян.

— Правильно. Але Хронос сказав, неначе я завела всі годинники, хоча, слово честі, я не бачила жодного, — розсміялася Марика.

Заздрість різонула Трояна, наче ніж. До чого ж легко все дістається ненависному дівчиську! Те, чого він важко досягає, їй дається без найменших зусиль. Він не знав, та й не хотів знати, через що довелося пройти Мариці. Чужа ноша завжди здається легкою, а чужі переживання й лиха дріб'язковими.

— Але якщо тобі це вдалося, то чому ти все ще тут? — недовірливо запитав він.

— Як чому? Я чекала на вас. Я ж не могла піти одна.

Трояна наче накрило крижаною хвилею. Дівчисько знайшло вихід. Тут і зараз все має вирішитися.

— Ти знаєш, як потрапити до людей? — поцікавився він, не в змозі приховати розгубленості.

— Так.

— Як?

— Нагорі є кришталева гойдалка. Потрібно випустити голуба, коли вона буде у найвищій точці. Тоді двері між світами відчиняється, але перш ніж у них увійти треба загадати бажання, і тоді воно здійсниться, — простодушно пояснила Марика й понадила хлопців за собою: — Ходімо!

Вона побігла до сходів, які ведуть до гойдалки. Її яскрава сукня миготіла між колон. Супутники поспішили слідом. Думки Трояна метушилися. Якщо дівчисько повернеться до людей, йому кінець. Усе трапилося дуже зненацька. Часу на хитрості й інтриги не залишалося. Він повинен прибрати її зараз або ніколи.

Марика добігла до білих мармурових сходів і озирнулася, щоб подивитися, де її друзі. Вони трохи відстали. Дівчинці було невтямки, що Троян навмисне сповільнив крок, щоб між ними залишалася зручна відстань.

— Ідіть за мною! Скоріше! — сказала вона й зі сміхом побігла східцями нагору.

У цей час у небі з’явився чорний альбатрос. Цього разу він летів мовчки, нічим не виявляючи своєї присутності. Прошка побачив тінь на білосніжній підлозі, підняв голову, і помітив лиховісного птаха.

— Дивися! Він знову з'явився, — схвильовано звернувся він до Трояна.

— Тихіше. Не лякай Марику. Я все зроблю, — сказав той, дістаючи лук.

Прошка кивнув. Він вважав за потрібне не тривожити Марику марно. У них ще буде час розповісти їй про підступи Агриппи.

— Іди ж, — Троян підштовхнув його до сходів.

Прошка став на першу сходинку, а Марика вже злетіла нагору. Гойдалка почала мірно розгойдуватися, неначе їх штовхав невидимка. Марика погладила кришталевий стовп і прошепотіла:

— Прощавайте. Я не забуду вашого уроку.

Голуб покружляв над Марикою й опустився їй у руку. Дівчинка підняла руки з голубом. На тлі синього неба вона була надзвичайно красивою. Навіть Троян не міг цього не визнати.

«Прекрасна мішень», — подумав він, вкладаючи стрілу.

Альбатрос пронизливо закричав. Здригнувшись від несподіванки, Марика підняла голову. Прошка завмер від страху. Він усім єством відчув небезпеку. Якщо альбатрос вирве в Марики голуба, то вхід між світами не відкриється. «Чому Троян зволікає?» — у розпачі подумав він. Потрібно було терміново попередити Марику.

— Стережися! — крикнув Прошка.

Марика обернулася, і її очі розширилися від подиву. Вона не зрозуміла, що відбувається. Троян цілився в неї з лука. Чого це він вирішив так нерозумно жартувати?

— Обережно! Альбатрос! — репетував Прошка.

Але погляд Марики був спрямований кудись за його спину. Прошка озирнувся й побачив, як Троян натягає тятиву. Він цілився точно не в альбатроса. Ще не встигнувши до кінця осягнути весь жах того, що відбувається, Прошка кинувся до Трояна. Навіть тренований атлет не міг би повторити його стрибка. Як оком змигнути він опинився біля стрільця й збив його на землю, але спізнився. Тятива вже продзвеніла, і стріла вирушила в смертоносний політ.

Заціпенівши, Марика стояла й дивилася, як у неї летить стріла. У її очах застиг подив і невір'я. Цього не могло бути насправді. Це був жахливий сон, від якого потрібно прокинутися.

Цієї миті з неба каменем упав чорний альбатрос. Він розкинув крила й загородив дівчинку собою. Стріла ввійшла легко, адже вона знайшла свою єдину ціль, ту ціль, заради якої Троян вибрав її в скарбниці. Альбатрос ще раз судомно змахнув крильми й упав на землю. На чорному пір'ї кров була непомітна.

Усе відбулося за якісь секунди, хоча здавалося, що час сповільнив свій хід. Марика розгублено подивилася на Прошку з Трояном, які борсалися по землі коло підніжжя сходів, нагороджуючи один одного стусанами, а потім опустилася біля підстреленого птаха. Альбатрос був ще живий. Дівчинка погладила по мокрому від крові пір'ю, не знаючи, як йому допомогти.

Раптово він став перетворюватися. Замість дзьоба проступив ніс. Пташина голова почала набувати людських рис. І от уже на землі лежав гарний, смаглявий юнак із довгим, чорним волоссями, твердим і прямим, як дріт.

— Троян? — із подивом вигукнула Марика.

Повіки хлопчика здригнулися. Він на мить відкрив очі. На його губах мигнула подоба посмішки.

— Азар, — прошепотів він і зм'як.

Дівчинка оглянула рану. Стріла пройшла навиліт. Смертоносний наконечник стирчав зі спини. Хлопчик помирав, так і не пізнавши життя серед людей. Марика уявила, як гірко й самотньо йому було літати у вигляді птаха. Вона раптом усвідомила, що саме його бачила за мерехтливою завісою. Азар просив про допомогу, а вона не зрозуміла його. Як же мало вона його знала! Він урятував її життя ціною власного. Хіба із цим могло що-небудь порівнятися?

Вона б з радістю віддала йому свою кров, але була безсила перед смертю, що насувається. Тепер йому ніхто й ніщо не могло допомогти. Подих було ледь чутно. Крила носа посиніли, а в кутиках губ з'явилася крапелька крові. Марика поклала його голову до себе на коліна й гладила тверде волосся, неначе втішаючи, її сльози капали на обличчя помираючого. Марика не бачила, як на очах у Прошки красень Троян перетворився на давнього діда. Його чорне волосся на очах посивіло. Обличчя зборознили зморшки, і відросла біла борода до пояса. У той час, як до Агриппи поверталися прожиті роки, Прошка стрімко молодшав.

Марика відчула, як чиясь рука лягла їй на плече. Вона підняла очі й побачила перед собою колишнього Прошку, добродушного кирпатого хлопчика. Він простягнув дівчинці шкіряну флягу.

Марика негайно впізнала подарунок горців.

— Це ж моя фляга! — вигукнула вона. — Звідки вона в тебе?

— Там Троян, тобто Агриппа, розсипався в потрох. Це все, що від нього залишилося, — сказав Прошка.

Марика пам'ятала, як викинула флягу, коли вода перетворилася на отруту. Звідки ж вона опинилася в Трояна? І що в ній: отрута чи жива вода? Надія на те, що вона врятує Азара, боролася в Марики зі страхом. І тут вона згадала, слова міняйла: «Ти будеш тією, хто несе лихо, тільки доки сама себе вважаєш такою».

Марика рішуче відкрутила кришку. Усі сумніви раптом зникли. Вона знала, що не заподіє Азару шкоди, зуміла ж вона відпоїти кущ троянди, що гинув. Дівчинка влила трохи води в пересохлі губи юнака. Він схлипнув, але не відкрив очі.

— Допоможи мені. Треба витягти стрілу, — скомандувала Марика Прошці.

На щастя, наконечник стирчав зовні. Прошці не треба було докладати зусиль, щоб відламати його, а потім він із силою висмикнув стрілу. Марика змочила живою водою рану й влила ще кілька крапель в онімілі губи. Усе було даремно. Більше ні на що не сподіваючись, Марика схилила голову, але тут повіки юнака здригнулися. Він відкрив очі.

Марика, Прошка й Азар стояли, взявшись за руки. Білий голуб літав у них над головами. Діти прощалися перед тим, як повернутися у світ людей. Азар був родом із далеких країв. Прошка з Марикою розуміли, що більше вони не матимуть нагоди зустрітися.

Нарешті голуб опустився до Марики на плече й проворкував щось, зрозуміле лише їм двом.

— Час, — сказала дівчинка.

Вона взяла голуба в руки й підкинула його угору. Білий птах пролетів над гойдалкою, і вона умить зникла, а на її місці виник стовп світла, без початку й без кінця. Було незрозуміло, чи то воно б'є знизу, чи то ллється згори.

Азар і Марика обмінялися довгим поглядом, їх зв'язувала більш ніж дружба. Вони врятували один одному життя. Дивлячись на них, Прошка погано себе почув, хоча розумів, що ревнувати безглуздо. Вони ж із Марикою будуть разом, а от із Азаром їм більше не побачитися.

— Іди, — сказала Марика. — I не забудь загадати заповітне бажання.

Азар кивнув і посміхнувся на прощання. Він бажав знайти те, чого в нього ніколи не було: родину й люблячих батьків. Із цією думкою він ступнув у безвість.

Тієї самої миті у палаці султана народився довгоочікуваний хлопчик.

— Тепер ти, — звернулася Марика до Прошки.

— Ну, до зустрічі,— посміхнувся Прошка.

Він стис у кулаці ключ, який взяв у скарбниці. Тепер він зрозумів, що не помилився з вибором. Прошка твердо знав, чого хоче від життя. Із магією він покінчив назавжди. Один раз йому випала удача бути помічником принца Гліба, і він не збирався удруге втрачати своє щастя.

Марика залишилася одна. Вона здивувалася, як легко Азар і Прошка знайшли свої заповітні бажання. Вона ж хотіла занадто багато й нічого конкретно.

Дівчинка подивилася на обручку, яку взяла в скарбниці, і мрійливо зітхнула. Найбільше їй хотілося бути з Глібом. Але при цьому стати королевою? Оце вже ні, вибачайте. Палацові порядки й інтриги — це не для неї. Набагато більше Мариці подобалося кочове, табірне життя. Але хіба Гліб погодиться відректися від корони? Як не крути, вона не могла уявити, що він зробить її щасливою. Голуб щастя мав рацію, вона сама не знала, чого хоче. Утім, він же й підказав їй рішення. Напевно, існує такий момент, коли Гліб у неї закохається.

— Я хочу туди, де я буду кохати й буду коханою, — сказала Марика й ступнула в промінь світла.

Глава 25

Повернення

Завітавши літу на зміну, художниця осінь узялася за палітру й заходилася розфарбовувати парк. Вона додала в крони дерев жовті мазки, строкато розмалювала клумби з айстрами і з особливою любов'ю розфарбувала клени, додавши кожному листку свій відтінок. На тлі зеленої газонної трави він палахкотів, наче багаття. Біля лавки досі цвіли кучеряві троянди, а фонтан дзюрчав струмками води.

У цьому віддаленому куточку парку все було точнісінько, як тоді, коли Марика ще маленьким дівчиськом уперше зустріла Гліба. Усе це було так давно, неначе в іншому житті, але вона як зараз пам'ятала хлопчиська, що врятував її від переслідувачів. Він із першого погляду завоював її серце, не тому, що був гарний і навіть не тому, що подарував їй гребінь і приніс їжу. Просто він був не таким, як інші. Він виявив милосердя й не гребував спілкуватися з вуличною обідранкою, якою тоді була Марика.

Усі ці роки дівчинка зберігала йому вірність, що б не траплялося. Навіть те, що Гліб залицявся до інших дівчат, а до неї ставився, як до молодшої сестрички, не заважало їй любити його. А тепер Марика й зовсім не звертала уваги на його колишні романи, адже недарма вона повернулася сюди, у початок всіх початків. Це був знак згори.

І тут Марика побачила Гпіба. Він сидів навпочіпки спиною до неї й щось захоплено майстрував.

— Глібе! — радісно вигукнула Марика й кинулася до нього.

Юнак озирнувся. Марика застигла на півкроці. Це був зовсім не її обранець. Дівчинку ввела в оману світла шевелюра незнайомця. Юнак з цікавістю оглянув її з голови до ніг і здивовано запитав:

— Хто ти? І звідки узялася?

— Я думала, ти принц, — замість відповіді сказала Марика.

— Ти поплутала мене з принцом Глібом? — зрадів юнак. — Це мені лестить. Він же красунчик. Тільки принц сюди ніколи не заходить. Він більше любить килимові доріжки й парадні зали.

— Зовсім ні. Ми з ним познайомилися саме тут, — сказала Марика.

— Ну, заради такого гарненького дівчиська навіть принц може зробити виняток. Як тебе звуть?

— Марика.

— Марика? Дивне ім'я. Тобі воно личить.

— Чому?

— Не знаю, — знизав плечима юнак. — Просто я завжди уявляв, що Марика повинна бути саме такою.

Дівчинка розсміялася.

— А тебе як звуть?

— Клим.

— Ну й ну! Я також Клима собі уявляла саме так, — пустотливо посміхнулася Марика.

— Ну, взагалі-то Клим — це не єдине ім'я. Різні люди називають мене по-різному. Батько — шалапутом або лобурякою. Мати — юним генієм або суцільною катастрофою, залежно від обставин. А дворецький — чумою в людській личині. Тут уже без варіантів.

— Гарненький список. Чим же ти заслужив ці прізвиська?

— Важко сказати. З одного боку, батько називає мене ледарем, а з іншого боку — каже, що краще б я взагалі нічого не робив.

— А що ти майструєш? — запитала Марика, підходячи ближче.

— Повітряного змія.

— Це заняття для дітей, — фиркнула дівчинка, оглядаючи лежачого на траві строкатого змія.

— Усі так кажуть. Але мені це потрібно, щоб зрозуміти, як він літає. Розумієш, я хочу зробити величезного змія, щоб на ньому могла полетіти людина. Але для цього потрібно все розрахувати. Скіс крила, якість матеріалу. Бачиш, ось тут я прив'язую вантаж, — Клим із захопленням став демонструвати Мариці конструкцію іграшки.

— А якщо вийде? Невже сам полетиш? — запитала Марика.

— А хто ж ще? Я вже й місцину підібрав. Гарний такий обрив. Під ним кущі, коли що, падати не так боляче. А далі поле. Сідати зручно. От тобі хотілося б поширяти над землею?

— А візьмеш? — запитала Марика.

— Ні, я це не до того запитав.

— Виходить, не візьмеш?

— Я не можу ризикувати твоїм життям, — похитав головою Клим.

— Ну нічого тоді й пропонувати, — образилася Марика.

— Розумієш, у мене не завжди виходить, як хочеться. Я недавно спорудив повітряну кулю. Не зовсім велику, але для кішки згодилася б. Приладнав кошик із вантажем. Два рази куля сідала на поле. На третій вже все починалося відмінно. Я ж не думав, що здійметься буря. Загалом, кулю підхопило й понесло до палацу. Я біжу, дивлюся, вона знижуватися почала. Ну, думаю, впаде на оранжерею, дах рознесе. Повітряна куля перелетіла через будівлі і зникла з поля зору. Я не дуже переживав, вирішивши, що в найгіршому разі вона впаде на колючки. Я ж не думав, що кулю занесе у вікно до принца. Мало того, що скло вщент. Кошиком прибило одну юну особу. Вона саме відвідувала його.

Марика відчула укол ревнощів і, не стримавшись, запитала:

— Хто вона? Лідія?

— Так. А ти звідки знаєш? Хоча про цю історію тільки глухий не чув, — посміхнувся Клим.

Марика спохопилася, що за бесідою забула й про Гліба, і про свою суперницю. Не те, щоб їй сподобався цей відчайдушний хлопець.

Хіба тільки трішки. З ним було легко й цікаво. Але в неї вже був коханий, якому вона повинна зберігати вірність. Марика вирішила, що надалі не варто поводитися настільки легковажно.

— Ти проведеш мене до принца? — запитала вона.

— Не думаю, що він буде радий мене бачити після події з кулею. У Лідії синець під оком тижнів зо два не проходив. Гліб тоді був дуже злий. А батько кулю спалив і взяв із мене слово більше ніяких повітряних куль не конструювати.

— Шкода, — сказала Марика.

— Ще 6 не шкода. У кулі конструкція надійніша, аніж у змія. Але я однаково навчуся літати.

— А твій батько поважний пан? — запитала дівчинка.

— Ну так, служить при дворі міністром. Він хоче, щоб я його дорогою пішов, але не люблю я все це. Мені хочеться подорожувати, подивитися різні країни. У палаці перша розвага — бали й прийоми. А там така нудьга.

— Це точно, — підтакнула Марика.

— Ти бувала на балу? — здивувався Клим.

— Угу. Одного разу, — зітхнула Марика.

Вона згадала, як з'явилася на бал у ситцевій сукні з босими ногами. І як потім вони посварилися з Глібом, тому що той вирішив, неначе вона зробила це навмисно, щоб його посердити. Але тепер він напевно пробачить їй, адже вона загадала бажання.

— Ти, видно, також поважна особа? — підначив Марику Клим.

— Дурепа я, ще й яка! Пішла на бал босоніж.

— Правда? — не повірив він.

— Ну так. Потім я зрозуміла, що зробила дурість. Але було пізно. Гліб на мене жахливо розлютився.

— Можу собі уявити. Що в тебе взагалі з ним спільного? Йому потрібні напомаджені дурепи. Він їх міняє, як рукавички. А ти…

Зауваження Клима зачепило її за живе. Марика й сама знала про мінливість Гліба й нічого їй про це нагадувати.

— Що я? Дикунка? Так мене всі так називають. Але Гліб так не каже. Він кращий за всіх. А ти йому просто заздриш. Якщо не бажаєш мене до нього вести, то я й сама знайду дорогу, — вона гордо скинула голову, труснувши густими кучерями.

— Послухай, я не хочу тебе засмучувати, але не думаю, що він тебе прийме, якщо тобі не призначено.

— Це моя справа, — тупнула ногою Маріка.

— Як скажеш, — погодився Клим. — Але, якщо чесно, мені не хочеться, щоб ти йшла.

У його голосі звучала неприхована прикрість.

Відверто кажучи, Мариці також не хотілося йти, але вона не збиралася цього показувати. Не вистачало ще, щоб Клим подумав, що вона до нього заграє.

Вони мовчки йшли алеями парку до палацу. Кожний думав про те, що добре було б зустрітися ще, але обоє як води в рот набрали. Клим боявся скривдити Марику своєю наполегливістю. Вона була особливою, несхожою на інших дівчисьок. А Марика вважала, що повинна бути вірною Глібу, щоб подати йому приклад. Адже їй не подобається його мінливість.

Клим провів Марику через чорний вхід, щоб уникнути зайвих зустрічей із вельможами. Перед тим як вони ступили на королівську половину, Клим зупинився й запитав:

— Зажди. Скажи, ти віриш у любов з першого погляду?

— Так, — кивнула Марика.

Як вона могла не вірити, якщо з дитячих років любить Гліба?

Клим поглянув їй в очі й без натяків сказав:

— Я не та людина, щоб ходити манівцями. Я завжди кажу прямо. Ти тільки не ображайся, але… — він на мить зам'явся: — Я ніколи не зустрічав такої дівчини, як ти. Що б не трапилося, я завжди буду на тебе чекати.

Марика не знайшлася, що сказати. Їй би хотілося відповісти йому взаємністю, але вона не мала права. У неї ж був обранець. Її щоки спалахнули рум'янцем, і вона мовчки кивнула. Це було найбільше, що вона могла для нього зробити.

Вони перейшли на панську половину. Анфілада незліченних кімнат вела до королівських апартаментів. Тут Клим почувався не у своїй тарілці.

— Що з тобою? Тобі не можна сюди входити? — запитала Марика.

— Узагалі-то можна, але місяць-другий мені краще не показуватися на очі його величності і високостям, — сказав Клим.

Вони зупинилися біля закритих дверей.

— Тоді я піду одна, — промовила Марика.

— Ні. Не можу ж я тебе кинути в незнайомому місці,— почав суперечити Клим.

— Не таке вже воно й незнайоме. Не бійся за мене. Я не пропаду, — посміхнулася Марика.

— Охоче вірю, — відповів Клим.

Він відкрив двері й позадкував:

— Гоп! Накликав на свою голову.

— Заходь, заходь, — голос здався Мариці дуже знайомим. — Розкажи-но нам про вибух, який ти вчора влаштував.

— Але ж нічого не постраждало, — виправдовувався Клим, знехотя заходячи в кімнату.

— Не вистачало ще, щоб ти розніс палац! І що ж ти затіяв винайти цього разу?

— Карету, що буде рухатися за допомогою пару, — сказав Клим і майстерно перевів розмову на іншу тему: — Я не один. Тут одна дівчина хоче поговорити із принцом.

Він підізвав Марику. Вона зайшла й побачила короля. За час її відсутності він дуже постарів. Дівчинка присіла в реверансі, як її вчили на уроках етикету.

— Ваша величносте.

— Ти? Не може бути. Я марю! — вигукнув король.

— Ні, це я, — сумирно сказала Марика.

— Боже мій! Невже, справді, Марико? — почула вона в себе за спиною.

Дівчинка обернулася і сторопіла. Перед нею стояв Прошка, одягнений, як поважний вельможа, але він знову виглядав старим.

— Як? Чому? Ти ж помолодшав, — сторопіла Марика.

— Де ти була всі ці роки? — замість відповіді запитав Прошка.

— Які роки? Ми щойно розлучилися, — дивувалася Марика.

— П'ятдесят років тому, — мовив Прошка.

— П'ятдесят років? — перепитала Марика. Вона перевела погляд на короля, і на неї війнув страшний здогад.

— Значить ви… Тобто ти… — вона запнулася.

— Гліб, — закінчив фразу король.

Марика не знала, що й казати. Вона здійснила усю це подорож, щоб домогтися любові свого принца, але спізнилася. У голові в неї пролетів цілий вихор думок. Вона мала б сильно засмутитися, але прикрість негайно змінилася здоровим міркуванням. Тепер вона може не зберігати Глібові вірність. Адже цей поважний старий зовсім не той юний принц, у якого вона була закохана. А виходить, її серце вільне. Від цієї думки Марика відчула таку радість, що їй навіть стало ніяково.

Тим часом Клим, про якого усі забули, здивовано спостерігав за цією сценою. Він не очікував, що в Марики тут стільки знайомих.

— Не думав, що коли-небудь знову зустріну подружку моїх дитячих років, — сказав король.

І тут до Клима дійшло. Його очі округлилися від здивування й він, не стримавшись, запитав:

— Так це та сама Марика?

Його запитання залишилось без відповіді.

— О, я бачу, ти вже познайомилася з моїм онуком, — сказав Прошка, звертаючись до дівчинки.

— Клим твій онук? — здивувалася Марика.

Молоді люди з таким інтересом розглядали один одного, неначе побачилися тільки зараз.

— Я відразу, відразу зрозумів, що ти не така, як всі! — захоплено вимовив Клим.

— А як же принц Гліб? Ти його вигадав? — запитала Марика.

Замість Клима відповів король:

— Так кличуть мого онука. Його назвали на мою честь. А от і він, про вовка промовка.

У кімнату ввійшов ставний, світловолосий юнак. Побачивши, що король не один, він нерішуче зупинився.

— Я не знав, що Ви зайняті. Я зайду пізніше, — він із легким поклоном звернувся до короля й тут побачив Марику.

Принц мить розглядав її, а потім у замилуванні вимовив:

— Яка чарівна дикунка!

Марика не бажала більше чути це прізвисько. Згадавши уроки етикету, які колись їй давала гувернантка, ненависна мадам Стилет, дівчинка холодно вимовила:

— Це ви дикун, пане, якщо приймаєте гостей у подібний спосіб. Будьте ласкаві вибачитися, якщо не хочете, щоб я вважала вас повним нечемою.

— О, пробачте, прекрасна незнайомко. Ваша поява спантеличила мене, — сказав принц і схилився в поклоні.

Марика відповіла витонченим реверансом і гордовито вимовила:

— Залишіть своє красномовство для інших. Моє серце вже зайняте.

Вона підійшла до Клима і взяла його за руку.

— Невже ви віддасте перевагу цьому хронічному невдасі? — презирливо скривив принц.

— Він не невдаха. Він великий винахідник. І колись про це довідаються всі,— упевнено заявила Марика.

Клим і Марика йшли, взявшись за руки. Дівчинку переповнювало щастя. Урешті-решт вона знала, чого хоче: ніколи з ним не розлучатися. Прошка мрійливо дивився їм услід.

— Колись я був у неї безнадійно закоханий, — зізнався він.

— Правда? — здивувався король.

— Вона й зараз змушує моє серце битися частіше. Я радий, що щастя знайшло мого онука. Чудово, що все добре закінчується.

Король посміхнувся й задумливо мовив:

— Що таке кінець? Це лише початок чогось іншого, можливо, ще цікавішого.

Content

Тамара Крюкова
Чорний альбатрос

Пролог

Глава 1 Таємна змова

Глава 2 Кімната курйозів

Глава З Блазень із табакерки

Глава 4 Протистояння

Глава 5 Хронос

Глава 6 Вибір

Глава 7 На роздоріжжі

Глава 8 День радості

Глава 9 Джерело

Глава 10 Морок

Глава 11 Подарунок долі

Глава 12 Зустріч

Глава 13 Болотні вогні

Глава 14 Трясовина Прожитих Років

Глава 15 Дупляк

Глава 16 Павукова вежа

Глава 17 Пожежа

Глава 18 Міняйло

Глава 19 Попутник

Глава 20 Торг

Глава 21 Квітковий годинник

Глава 22 Уроки щастя

Глава 23 Дзеркало

Глава 24 Зустріч

Глава 25 Повернення