Теплі історії про кохання

Слово від упорядника

Кохання — наскрізна тема нашого життя і, відповідно, мистецьких витворів усього людства. Яким воно буває сьогодні? Піднесеним, легковажним, чуттєвим, трагічним, прагматичним, егоїстичним чи жартівливим? Відповідь зрозуміла: найрізноманітнішим. Однак нам захотілося зібрати оповідання, присвячені найсвітлішим, найкращим виявам любові.

На адресу редакції «Теплих історій» надійшло більше трьохсот рукописів, тому обирати було ой як непросто. Книжка, що перед вами, сповнена багатьох переживань: є в ній і радість, і хвилювання, ніжність і міць, віра й сподівання на краще, тріумф і туга, вдячність і прозріння. Оповідання змусять і весело посміятися, і замислитися, деякі — зворушать до сліз.

Збірка містить чотири тематичних розділи. Перший, «Зустріч», — найоб’ємніший, та це й не дивно, адже народження любові, шлях закоханих одне до одного крізь низку випробувань долі — світовий сюжет, описаний у найрізноманітніших художніх формах, починаючи від народних казок і епосів. Другий розділ — «Він і Вона» — розкриває психологію стосунків між чоловіком і жінкою, тут уже не йдеться про перші захоплені погляди, а висвітлюється особливість взаємодії, взаєморозуміння, певні труднощі в стосунках та особливості їхнього подолання в кожному окремому випадку. Сюди ввійшли тексти про закоханих, що будують свої стосунки: як тих, хто в шлюбі, так і тих, які перебувають на стадії «зустрічання».

До третього розділу — «Одруженні» — увійшли тексти, що іноді з гумором, а часом і серйозно, навіть піднесено висвітлюють особливості любові між чоловіком і дружиною. Четвертий, «Часо-плин», — родзинка книжки, він містить не багато творів, але в цих історіях любов розкривається як всеохопне явище, як почуття, не підвладне часу: вона, увібрана з молоком матері, перейнята з дитинства від батьків, переходить у життя нового покоління, — своєрідний кругообіг любові в природі, такий необхідний, справжній, вічний.

Солодкого читання та радості кохання!

Щиро — Юлія Шутенко

Зустріч

Анастасiя Алексеєнко. Післязавтра

Біля червоного корпусу університету повно студентів. Березневого дня дванадцятого числа один із викладачів іншого навчального закладу попросив своїх студентів, аби сьогодні вони прийшли саме сюди. Доки викладача не було, молодь обговорювала організаційні питання. Власне, всі ці проблеми ніколи не йшли з голови Вероніки. Вона не вірила в кохання, тому свідомо дослухалася до настанов педагогів. Родинні стосунки називала «звичкою». Єдине, що любила, хоча не зізнавалася на людях, -товстезна книга Шевченкових творів, а тому й вчитися пішла на філолога. От і сьогодні, як завжди, вона стискала в обіймах «Кобзаря». Еге ж, день особливий — сьогодні лекції в універі самого Шевченка.

Обговорення тим часом дійшло найголовнішого — курсових. Та раптом Вероніка відчула якесь нестримне бажання обернутися — до університету наближалися студент-старшокурсник зі стареньким педагогом. Викладач зник за кремезними червоними колонами, хлопець усівся на парканчику й закурив цигарку. Серце Вероніки затріпотіло — вона більше не могла думати про навчання. Хай там що, та вона мусила підійти до нього. Але як? Вона не знала його імені — хоча цього їй хотілося неймовірно. Ніколи й ні з ким дівчина не знайомилася отак, просто на вулиці, але це був особливий випадок. І от нарешті Вероніка наважилася звернутися до незнайомця.

— Привіт, чуваче. Ще однієї цигарки не маєш?

Хлопець зняв окуляри й окинув оком Вероніку. Упіймавши його погляд, дівчина ледь не зомліла — серце закалатало, як ніколи. Його очі сяяли, мов дві зорі.

— А чом би й ні? — І дав прикурити.

Вероніка зробила першу затяжку й одразу ж закашлялась. «Кобзар» упав на асфальт. Старшокурсник негайно заходився хльостати дівчину по спині, і от воно — перший дотик!

Почувши кашель Вероніки, однокурсники озирнулися. Вероніка подивилася на незнайомця — той усміхнувся. Яка ж то чудова усмішка!

Студент підняв книжку і, розгледівши на обкладинці ледь помітну назву, з цікавістю подивився на нову знайому. У ту мить Вероніка розчинилася в його очах.

— Вероніко! Ходімо на пари, — гукнула Катька, та коли зрозуміла, що подрузі не до неї, хутко схопила її за руку, висмикнула «Кобзаря» з рук хлопця й потягла Вероніку до універу.

Як же Вероніці хотілося потрапити до цих яскраво-червоних стін — раніше, але не зараз.

Вона озирнулася — хлопець дивився на неї:

— З’їздили ми Польщу

І всю Україну,

А не бачили такої,

Як се Катерина.

Дівчата зникли за червоними колонами — хлопець насунув окуляри на перенісся і знов узявся до цигарки.

На парах Вероніка постійно дивилася у вікно, вперше не слухала догми викладача. Серце калатало, немов скажене. Молилася, аби відпустили швидше, і, коли це сталося, миттю побігла до парканчика — однак хлопця вже не було...

Смуток оселився в душі. Додому повернулася сама не своя — лягла в ліжко й проспала до ранку. Їй хотілося знову побачити того хлопця, але де його тепер знайдеш? Успішність знизилася — навчання Вероніку більше не цікавило. Єдине, чого вона прагнула, — побачити незнайомця знову. Так минала весна, і так минало літо...

Перше вересня. Вони з подругою запізнилися на другу пару. Постукавши, студентки несміливо зайшли в аудиторію. І, о Боже! Вероніка завмерла — за викладацьким столом сидів той самий «чувак». Викладач подивився на дівчат.

— Це хто до нас прийшов? — Молодий педагог розкрив журнал.

— Вероніка Зозуля й Катерина Полякова, — відказала Катька.

Викладач дивився на Вероніку.

— Ага, заходь. те. Ну, тепер усі, можна продовжувати лекцію. Сідайте, дівчата!

Місця були зайняті — порожньою лишилася тільки перша парта. Дівчатам довелося всістися перед самісіньким викладачем.

— Менше курити треба!

Вероніка впіймала на собі погляд новенького викладача. І як же їй було соромно! Коли б він знав, що за все життя вона взяла до рота лишень одну цигарку — ту єдину.

— Артеме Тарасовичу, а ви самі курите? — спитав хтось із хлопців.

— Кинув давно... — Викладач подивися на Вероніку. — Дванадцятого березня кинув.

Дівчина підняла очі. Упіймавши її погляд, він згорнув журнал і підійшов до дошки.

— Добре, давайте ближче до теми. Запишіть, будь ласка.

Та Вероніка вже нічого не чула, вона опустила очі до конспекту, де змальовувала з пам’яті хлопця з цигаркою, що сидів на парканчику біля університету Шевченка.

Увечері не могла знайти собі місця — тинялася з кутка в куток, закривала руками обличчя. Раптом її спинив телефонний дзвінок — номер невідомий.

— Слухаю, — ледь вимовила дівчина.

— Привіт, Вероніко! Хотів почути твій голос.

— Привіт. А хто це?

— Це Артем, упізнала мене?

— Який Артем?

— Артем! Тарасович! Ну, «чувак», як ти кажеш!

— Чувак!.. Вибачте, Артеме Тарасовичу, я вас слухаю.

— Припини, Вероніко. Моя посада тебе ні до чого не зобов’язує. Я готовий залишитися для тебе «чуваком» — мені сподобалося. Дарма ти відразу телефончика не залишила. Я шукав тебе . Може, зустрінемось якось?

Вероніка мовчала.

— Я завтра, на жаль, не можу, лекції допізна, — продовжив Артем. — А от післязавтра годині о четвертій залюбки побачив би тебе.

— Де зустрінемося?

— А де тобі зручно? Давай біля Кобзаря?

— Давайте краще на нашому місці — на парканчику!

— Як скажеш. Тільки не кажи мені «ви». За межами універу я маю право на особисте життя. Гадаю, ти теж. Ну все тоді, до післязавтра?

— Ага, — Вероніка першою поклала слухавку.

Яке ж то чарівне слово «післязавтра»! Стільки місяців чекала на зустріч із ним. Стільки днів. Цілих сто сімдесят три дні! Лишилося зовсім трохи, — ще якихось два дні, і настане таке очікуване «післязавтра»!

Дмитро Безверхнiй. Коли у двері дзвонить листоноша

От саме сьогодні Мія хотіла побути на самоті. Насолодитися рідкісною приємністю людської відсутності. Постійний рух, темп, біганина-гонитва за примарністю життя, яке вимірювалося перспективами кар’єрного росту, — набридло! Здавалося, сам організм вимагав відпочинку: вимкнути будильника, того бездушного наглядача за чужими снами, котрий, не зважаючи на сонливе благання свого власника, залишається незворушним вартовим початку нового (хоча якого там нового, такого, як і всі попередні) дня. Так, вимкнути, чи, взагалі, ще звечора не вмикати — й проспати, ось так от, без пояснень і причин. Прокинутися, коли заманеться, загорнутися в ще теплу ковдру, вийти на балкон, вдихаючи зиму, й відчути, що вільна, незалежна... Заварити зеленого чаю й обійняти долонями улюблену, трішки щербату з країв, чашку. Глянути вниз на метушливе невгамовне місто, що готується ось-ось зустріти Новий рік. Заплющити на мить очі, прислухатися до серенад далекого космосу і. почути дивне, пронизливе дзижчання, яке долинає десь із кімнати. Телефон. На екрані знайомий номер. Ірка, а хто ж іще.

— Де тебе, подруго, носить? — почувся роздратований голос зі слухавки.

— І це замість «привіт» чи «добридень». — безтурботно відповіла Мія.

— Що?.. Га?.. Бачу, тобі весело! А мені, подруго, не до сміху. Ми ж домовлялися, що сьогодні підемо разом вибирати подарун-ки до свят. Я скасувала дві важливі зустрічі, перенесла прихід перукарки — і все це заради того, щоб оце зараз почути від тебе, що я, мовляв, не привіталася...

Здається, що Ірка не на жарт розлютилася. Утім, Мія не надала цьому великого значення. Такі речі не мають дивувати, коли давно дружиш із Іркою: вона любить робити з мухи слона, чи ба, точніше, з малесенької комашки дикого кабана, з яким себе чомусь постійно порівнює.

— Та годі тобі, заспокойся.

— Зрозуміло, що заспокоюся, а що ж іще робити, — почулося глибоке зітхання, черговий театральний вибрик Ірки. — Добре, що в тебе, малої забуваки, є така хороша, відповідальна подруга, як я.

— Звичайно ж. Як я без тебе жила б, мабуть, насолоджувалася б спокоєм.

— О, лишень не треба цієї іронії! Так от: усе вже готово. Я купила необхідне, аби моя Мійочка зустріла Новий рік, як усі нормальні люди. Нічого не хочу чути! Знаю-знаю, що ти проти й усе таке, однак листоноша вже на порозі.

Від щойно почутих слів зосталися лиш монотонні гудки, що приглушено лунали з динаміка маленької «розкладушки».

Мія потерла очі, роззирнулася, обводячи поглядом кімнату. Сіре, заставлене старими меблями приміщення, обабіч протилежної стіни притулився невеличкий диван, куплений із заощаджень від перших чотирьох зарплат, маленький овальний столик, який став надійним прихистком для помутнілої кришталевої вази, що бере-гла-тримала в своєму прозорому лоні жмуття засушених польових квітів, від якого ще й досі линули п’янкі полинові пахощі. А окрасою цього добірного інтер’єру був великий настінний годинник із зозулею, яка, утім, ось уже років із п’ять, як не показувалась зі свого дерев’яного сховку.

Біля порогу почулося легке шарудіння, а за мить дверний дзвоник сповістив молоду господиню, що хтось прийшов.

«І що там уже ця Ірка собі понавигадувала, — тільки й встигла подумки промовити, перш ніж відчинити. — Це ще та затійниця».

Перед очима Мії стояв молодий чоловік, одягнутий в якусь робочу форму. «Можливо, якийсь електрик, хоча зі світлом усе гаразд». Але її думки змінилися, щойно помітила величезну річ, що заледве спромоглася сховатися в чолов’яги за спиною.

— Доброго дня! Ви пані Мія? — запитав незнайомець, із цікавістю розглядаючи заспану постать, що скоцюрбилася навпроти нього в піжамі.

— Добридень і вам. Так, Мія — це я. А що?.. — Вона натомість і собі уважніше почала вдивлятися у чоловіка.

«Приємні, м’які риси обличчя, темне волосся, не старий, хоча й не надто молодий, десь близько тридцяти, можливо, з малесеньким хвостиком у рік чи два. Можна з упевненістю сказати, що високий, навіть статний... Утім, особа, яку точно не запам’ятаєш при мимовільній зустрічі».

— От і чудово! — зрадів той, почувши, що прийшов за правильно вказаною адресою. — Ось тут вам дещо надійшло. — Він на мить зам’явся, озираючись назад і вказуючи поглядом на загорнуту в сірий папір конусоподібну штукенцію, котра зіперлася прямісінько на нього. — Коротше, це вам, але не забудьте розписатися ось тут, що отримали своє. і все нормально.

— Де? — Мія не встигла й слова вимовити, листоноша-кур’єр тицьнув їй у руки якусь зім’яту цидулку й олівець, мовляв, став скоріше підпис.

Щойно нескладний ритуал з «оформленням паперів» скінчився, на Мію звалився велетенський «подаруночок», а незнайомець швиденько здимів.

Нарешті, після десятихвилинних зусиль, жінка разом із громіздкою химерщиною та зі словами «От нахаба, міг би хоча б допомогти з цим усім, але ні, втік! Отакі вони, чоловіки! Та щоб йому.» опинилася у вітальні, яка зазвичай слугувала й спальнею, та й почала розгортати папір. На ньому знайшла позначку «Від Ірки», й усе стало на свої місця. Урешті, виявилося, що під обгорткою ховався головний атрибут новорічного свята — ялинка. І вже через півгодини вічнозелена вічноколючка гарненько собі примостилася біля віконця.

Шалено втомилася, здавалося, що сил не залишилося навіть на те, щоби думати, а тим паче чути, бачити, говорити й навіть дихати. Проте досить чітко вчула, як у двері знову дзвонять.

«Ну чому саме сьогодні? Чому зараз?»

І яким було здивування Мії, коли перед нею знову стояв той чо-ловік-листоноша й широко всміхався.

— Тут вам ще дещо є! — весело мовив, простягаючи стару коробку від взуття.

— Нахаба. — важко видихнула жінка, рвучко зачиняючи двері в нього прямісінько перед носом. — А з такими інакше й не можна, — виправдовувала сама себе. Ще не доводилося робити чогось настільки зухвалого й рішучого. Їй навіть сподобалося. Утім, вже через секунду впевненість вивітрилася крізь прочинену кватирку й повернулася колишня невпевненість. Стало навіть трішки соромно.

У двері тихенько постукали.

— Та заходьте вже, заходьте.

Незнайомець обережно ввійшов до передпокою.

— Я ж лишень хотів... а ви, — знову простягнув коробку. — Тут написано «Іграшки», але мені чомусь подужалося, що це мають бути ялинкові прикраси.

А й справді, Мія геть забула, що не має навіть у що вбрати свою ялинку.

— Та невже? Можливо, ви й справді маєте рацію. — Жінка впізнала стару коробку, якраз у такій Ірка колись тримала свої улюблені туфлі. — Ми бачимось уже вдруге за такий короткий термін, якось незвично.

— Еге ж!

— Як вас хоч звуть? — поцікавилася вона з ввічливості, й досі намагаючись загладити провину «зачинених перед носом дверей».

— Мене?.. Е-е-е... того, тобто. Ігор. Так, мене звати Ігор.

— От і добре. Спасибі, що принесли цю. річ, і за попередню також дякую.

— А вас? Як звати вас?

— Мія.

— Це від.

— Ні, це просто Мія! Без усяких зайвостей, скорочень і нюансів.

— О-у, ясно.

Він пішов. Вона теж — прикрашати ялинку.

Хотіла, було, висварити найкращу (хоча в цьому вже можна засумніватися) подругу за ці передноворічні сюрпризики, однак автоматичний голос відповів, що абонент поза мережею.

Сяк-так вбрала ялинку й нарешті згадала, що ще навіть і не снідала як слід, хоча навіть обідній час давно минув. А холодильник виявився цілком порожнім і навіть так само сердито бурчав, як і Міїн живіт.

На дворі вже добряче споночіло. Хтось знову розбив лампочку в під’їзді. Ледве ступила кілька невпевнених кроків, як одразу ж наштовхнулася на перешкоду, якої там зовсім не мало бути. Десь зовсім близенько щось упало. Почувся знайомий голос. Очі Мії встигли призвичаїтися до темряви, й вона розгледіла людину.

— З вами все добре? Відгукніться.

— Ох, та нібито нічого не зламав...

Знайомий голос. Жінка нашорошила вуха.

— Ви часом не Ігор?

Часом ніби й він.

Тиша.

— Я такий вдячний, що не вигнали мене, а дозволили ненадовго залишитися.

— От тільки не розумію, навіщо ви знову повернулися, — з удаваною роздратованістю смикнула плечима Мія.

Усе це видавалося їй досить комічним і навіть цікавим.

— Ваша завбачлива подруга вирішила, що не слід зустрічати Новий рік чаєм і бутербродами й тому ось. Усе для столу.

Мія навіть розсміялася. Точно знала, що, коли все це скінчиться, вона приб’є свою віднині колишню подругу-знайому Ірку. Але поки що в її домі сидів гість, і хоч не хотілося зізнаватися, та їй було приємно.

— Ігоре, ви мабуть зголодніли. Давайте нагодую вас. Крім того, все необхідне вже є, і до крамниці бігти не треба.

— Дуже вдячний, проте якось неправильно. Я й без подарунка.

— Та що ви! Який дарунок, — аж зашарілася.

— І все-таки.

Він швиденько підвівся й вибіг із кімнати. За мить вхідні двері зачинилися. Пішов, знову.

Мія вже й встигла зготувати кілька нехитрих страв, гарненько сервірувала свій маленький столик, якраз вистачало місця для двох. Та годинник із мовчазною, сором’язливою зозулею йшов, а Ігор не повертався. Рік скоро скінчиться. А вона знову залишилася сама-одна.

Три хвилини до дванадцятої. Три кроки до Нового року, до нового життя. Три кроки до кінця.

Три коротких дзвінки у двері.

— Відчинено! — викрикнула вона. — Для вас відчинено, — голосно сміялася, витираючи гарячі сльози з обличчя.

Він стояв перед нею засапаний, ухлялий, але так само, як і вона, усміхнений, щасливий.

— Ось останній подарунок від вашої подруги. Вона казала, що саме його вам не вистачало для цілковитого щастя.

— Та ні, лише вас.

— А на коробці написано, що кохання.

— Та я ж про те й кажу.

Вона похапцем відкрила невеличку скриньку, в якій лежав маленький клаптик паперу.

«...А правда ж, він гарненький, цей листоноша? І як це ти не завбачила, що сьогодні неділя й вони не працюють.»

— Але ж у кохання немає вихідних. — прошепотіла Мія, рвучи цидулку на малесенькі клаптики, як ті, що крижинками сипалися за вікном.

Євгенiя Бучкiвська. Заради казки

Поїзд уже наближався до міста, а Валентина досі роздумувала, чи не вберегтися від найбільшої дурниці свого життя. Її ще можна було не вчинити... Зазвичай подорожні розказують своє, не турбуючись про секретність — роз’їдуться, забудеться. А Валі за свою таємницю було й перед собою соромно, не те що перед людьми.

— Весна в прямому ефірі, — кинув хтось у купе репліку, роздивляючись травневе буйноцвіття.

Весна. Чому вона з кожним роком стає все кращою? Виразніше помічаємо гарне, бо з роками більшає купа відгорненого життєвого бруду? Але невже в минулому, позаминулому році, сто літ тому так само вітер робив білу віхолу з вишневих пелюсток, такими дитинно-свіжими були перші пуп’янки троянд, а черемшина ясніла на тлі незвичайно синього-синього неба? Чи такими ж були звуки дощу, чи так само різнилися пахощі вітру з лісу й поля? А птахи не співали, не щебетали, не тьохкали — вони говорили, шепотіли до неї його голосом. Бо голос — єдине, що вона про нього знає. А більше нічого — ні лиця, ні ходи, ні серця, ні долі.

— А ви куди? — питала сусідка по купе.

— У гості. — ледь чутно вимовила Валя.

А що сказати? Скільки осіб із кількох мільярдів людей назвали б її поїздку розумною? Їде до того, кого любить, але ніколи не бачила! Назвала цю солодку бурю в душі звичним словом «любов», а воно ж щось інше! Оце сліпе захоплення людиною, вся сутність якої — у звуках із маленького прямокутника телефону. А їй з ним так хороше! З того голосу вона намалювала портрет ідеальної досконалості, складаючи його з почутих фраз, як мозаїку. Коли він телефонував, здавалося, що весь цвіт на розквітлому під вікном бузку ставав п’ятипелюстковим і осипав своїми щасливими прикметами її всю. Знайомий, зустрівшись, витріщився:

— Валько! Ти ненормальна!

Вона й сама знала це, але на нього глянула обурено.

— Усі старіють, а ти молодієш! Закохалася, чи що?

— А це я на зло всім, хто мене не полюбив, буду молодою й гарною, — зухвало засміялася, аж притупнула ногою.

Непереборно хотілося побачити. Просто підійти, глянути в очі, промовити:

— Це... ви?

Сама собі задумала зробити подарунок: поїхати до цього далекого міста, глянути на все, по чому щодень звично пробігають його очі, вдихнути те повітря, почути шум його дня. Так склалося, що вона робила собі подарунки сама: книжки, квітки, цікаві дрібнички, — те, що найбільше любила. А це ось розщедрилася доля — випадкове телефонне знайомство. Валя дякувала їй і йому щодня говорила «спасибі», хоча він, мабуть, і не осягав, яке велике те її «спасибі».

Чи так збігалося, чи справді в природі існує щось невивчене, бо Валі дивовижно щастило в усіх справах, почувалася здоровою, задоволеною тоді, коли він був веселим і привітним. А тільки-но щось не складалося в нього — зразу ж і на неї валилася гора неприємностей. Чарівником і чарівницею величали одне одного. Це він назвав їхні незвичайні стосунки казкою. Ще й у тому була її чарівність, що обоє вже давно ступили в ту пору життя, коли казки читати доречно вже онукам. А вони про солов’їв, зірки, квітки наговоритися не можуть! Вона йому — вірші, він їй — пісні.

Ось нарешті зійшла в ранкову прохолоду незнайомого міста. Незнайомого? Та вона тепер про нього знала більше, ніж про своє рідне! Бо хотіла. Вивчила карту, архітектуру й топоніміку, історію та останні новини.

Ішла, їхала, йшла, їхала. Боялася? Про це вже не думалося. Ось вулиця, прогулюючись якою в обідню перерву, він телефонує їй. А звідти він зараз ітиме на роботу. Вона завжди знала, що впізнає його, відчує, хоч не уявляє навіть силуету. Казав: чорний чуб, карі очі, смаглявий. А ще жіночий «інтерпол» (від нетерплячки вдалась і до цього) доповів мовою цього міста: «Очень интересный мужчина». І він наближався! У кого ще бували такі страшні секунди? У тих, хто запускав ракету (чи злетить?), стрибав із парашутом (чи розкриється?), дебютував з шедевром (чи оцінять?). Що буде зараз із казкою, заради якої?..

Раптом дзвінок. Він.

— Які новини? Чим займаєтеся?

— Уявляєте, пишу оповідання. Про нас із вами...

— Вдається?

— Важко. Дійшла до кульмінації і вагаюсь.

— А ви не роздумуйте, все буде добре. Бо у нас же — казка!

Марина Василюк. Аромат

— Тримайте, будь ласка! — люб’язно подала за проїзд такій собі зрілій жіночці з великими віями: «Фу, так бридко. Мабуть, свої давно випали, то довелося скористатися послугами косметолога».

З такими думками я поглядом провела жінку-кондуктора до наступного пасажира. Сама тим часом вмостилася зручніше біля вікна. Шибкою весело стікали дрібні каплі дощу, помітно відчувався холод. Трамвай віз мене на вечірню службу до храму. Швидко смеркало. Через вікно було помітно, що місто з головою поринуло в наймістичнішу пору року — осінь. Вітер незграбно здіймав пожовкле листя. Двірники вправно стояли на тротуарах — робота в них така. Перехожі ховали руки в кишені, їхні щоки прикрашав рум’янець. По алеях прогулювалися закохані, закутані в теплі шарфи, такі щасливі. Усе навколо поринало в цілковиту темряву, а гордовиті ліхтарі зігрівали та пестили місто.

До мого виходу кілька зупинок. А я б іще трішки помилувалася та помріяла. Не звертаючи уваги на пасажирів, вправно кутала руки в своєму шарфу, як маленьке кошеня ховає свого холодного носика. На наступній зупинці до трамваю ввійшов приманливий хлопець, від нього повіяло до біса смачними парфумами й осінньою прохолодою. Він усівся попереду. І мене відразу огорнуло цією романтичною нотою. У його ароматі було так багато теплоти й ніжності. Такого собі родинного затишку. «І як же з ним познайомитись?!» — сердито запитала в себе. Швиденько підірвалася, бо мало не проїхала своєї зупинки. Ненароком зачепила його плече, та ще й не вибачилась. Таке могло трапитися лише зі мною, — мої думки, як завжди, супроводжували.

Зупинка. Не наважившись озирнутися, ще раз урівноважено вдихнула аромат незнайомця... З невеликим розчаруванням я швидко поринула в міську осінь і дрібними кроками попрямувала до храму. Добре, що не забула, куди тримала шлях, а то цей його аромат міг мене остаточно збити з пантелику. Під ногами тихо наспівувало мелодію опале листя. У його шарудінні я вбачала нічну загадковість, таку собі романтику самотності. Мої наївні роздуми розвіяли знайомі пахощі. Дивно... Невже цей аромат мене тепер переслідуватиме?!

Перед великими ворітьми я призупинилася, аби перехреститися й зайти. У храмі мене зустріла духовна атмосфера, яка панувала тут повсякчас. Старовинні образи. Запах ладану та догорілих свічок. Мозаїка Небесного Творця. Спів хору та читання молитви. Саме тут моя душа була спокійна, як у батьківському домі. Служба тривала до пізнього вечора. А коли вийшла з храму, мене зустріло прохолодне місто... і привітний погляд незнайомця.

Сергій Гридін. Може, це доля?

Я ніколи не любив маленьких дітей! Ні, я міг милуватися ними здалеку, іноді навіть якось реагувати на їхнє загравання, знаходячись у гостях в «окільцьованих» друзів, але тільки якщо це не обмежувало моєї особистої свободи й не загрожувало стати нехорошими спогадами та плямами з неприємним запахом на джинсах.

Може, саме тому до тридцяти п’яти років у мене не складалися серйозні стосунки з жінками. Прекрасна стать при перших зустрічах намагалася виглядати емансипованою й незалежною, втім, через якийсь час виявляла своє істинне нутро. Споглядаючи розчулені сльози наступної пасії, яка побачила малюка, що невпевнено, спираючись на мамину руку, шкандибає парковою доріжкою, я переживав дивне роздвоєння особистості: і нести важко, і кинути шкода. Але все ж обирав другий варіант, оцінюючи його як най-прийнятніший, і кидав.

Так і «пролітали ластівкою кращі роки» (за словами моєї мами), але життя, як відомо, любить вносити свої корективи.

Усе почалося звичайного ранку. Декілька днів я не ходив на роботу, відлежуючись удома з ангіною. Вставати не хотілося, але я зліз із ліжка, помахав руками перед дзеркалом, імітуючи ранішню зарядку й одночасно намагаючись тримати очі відкритими. Вийшов із душу, подивився на себе, обмацуючи пружні м’язи пресу (які чомусь наполегливо ховалися під м’якими складками жиру й ніяк не хотіли проявлятися). Прийняв вольове рішення ходити до спортивної зали. Зробив каву, додавши одну ложечку цукру. Подумав і досипав ще дві — все одно завтра почну займатися спортом, так що сьогодні можна!

Одягнувся, вийшов на вулицю, сів у свою машину, повернув ключ запалення і... не почув рівного, такого рідного гулу двигуна своєї «ластівки». Спробував ще кілька разів — результат той самий! Хвилин десять намагався якось завести, але безуспішно. Враховуючи, що робочий день ніхто не відміняв, а шеф має звичку провадити жалісливу й довгу бесіду з тими, хто запізнився, про наслідки економічної кризи й широкий вибір претендентів на сучасному ринку праці, схопив портфеля та помчав до найближчої станції метро.

За останні два роки я спускався до підземки лише кілька разів, коли була необхідність швидко доїхати до потрібного місця, а часу стояти в нескінченних заторах не було. Тож ця поїздка була для мене винятковою й зовсім неприємною.

До того ж, спустившись, я з жахом побачив натовп, який із зосередженими, ще сонними обличчями цілеспрямовано снував у різних напрямках. Але робити нічого! Я насилу всунувся у вагон електрички, однією рукою притискаючи до себе портфель, а другою намагаючись намацати якусь опору. Двері зачинилися, блимнуло світло. Потяг сіпнувся і поїхав. Не втримавшись на ногах від поштовху, я боком умостився прямо на коліна молодій жінці, що сиділа біля мене, та притиснувся до неї.

— Вам зручно? — спокійним голосом поцікавилася вона, дивлячись на мене впритул сіро-зеленими, чомусь утомленими зранку, очима.

Я промугикав щось незрозуміле, намагаючись підібрати слова.

— Даруйте, але через декілька зупинок я виходжу, так що сидіти довго не доведеться! — глузливо додала незнайомка.

Я відчув, як кров з усього тіла приплинула до вух! Г арячково, намагаючись не звертати уваги на зацікавлені погляди, які пасажири кидали на нас, спробував різко схопитися, але сильно вдарився головою об поручень і опустився на насиджене місце.

— А ви не дуже легкий! — порухала вона колінами. — Видно, їсте непогано! — намагаючись зіштовхнути несподівану квочку, вже роздратовано прошепотіла незнайомка.

Ще більше зніяковівши, я нарешті встав на ноги й відвернувся від причини своєї ганьби, нарікаючи в душі на машину, що так недоречно зламалася, на свою незграбність і метро.

На зупинці я вийшов, намагаючись не озиратися, щоби не зіткнутися поглядом з її очима. «А вона нічогенька, симпатична!» — промайнуло в голові, ця думка миттєво випарувалася, залишивши якийсь легкий, майже невідчутний смуток від надто короткого спілкування.

За півгодини я ввійшов до офісу, кинув портфеля на свій стіл і, не озираючись навколо, за звичкою всівся на сусідній, за яким ось уже тиждень, як ніхто не сидів, — колишній співробітник звільнився, а нового ніяк не могли знайти. Приготувався слухати новини, що накопичилися за дні моєї відсутності і які, судячи з усього, зібрався озвучити менеджер Славко.

— А ви, я бачу, звикли сидіти там, де не належить! — пролунав знайомий голос за спиною.

Я здригнувся, здивовано озирнувся й остовпів. За столом сиділа моя незнайомка, з якою ми так близько «подружилися» в вагоні метро.

— Привіт!.. — лишень і зміг вичавити із себе.

— У! Так ти вже все знаєш? — протягнув Славко. — Нецікаво з тобою! Я тобі про нашого нового співробітника хотів розповісти, а ти мені всю малину зіпсував! — розчаровано пробубонів він і вийшов із кімнати...

Після роботи ми сиділи в маленькому затишному кафе, пили каву, і вона весело сміялася, згадуючи ранкові події. Зворушливо забирала з лоба кучерик, який тут же неслухняно повертався на своє місце, і від цього на душі чомусь ставало якось надзвичайно тепло й спокійно. Я не витримав і запропонував їй вийти за мене заміж. Вона несподівано погодилася...

У Марини була дворічна донька. Але, як виявилося, секрет хороших взаємин із дітьми дуже простий — треба просто любити їхню маму! Чим я успішно займаюсь ось уже декілька років. А допомагають у цьому моя дівчинка Даринка та малесенький Сашко, який іноді не дає спати, поки що не дуже добре ходить і говорить, але якого так приємно тримати на руках, відчуваючи себе справжнім батьком!

О, забув сказати! А машина таки завелася, того ж вечора! І без проблем! Може, це доля?!

Олександра Кудріна. Компенсація

Саша завжди була тихою дитиною, хоча на тихоню ніби й не походила. Характер спочивав усередині й набирався сил. Тому, тільки-но вона почала дорослішати, він, прорвавши блокаду милого й покірного дитинства, навів лад (безлад) у її житті. Відбувалося обмірковування нових думок і переживання нових емоцій.

Якось мама подарувала їй золотий браслет із сімейною історією, бо десяток років тому отримала його від люблячого батька. До того дня Саша не надто переймалась усілякими прикрасами та дівочими примхами. Певно, через те, що з ними складно лазити по деревах і бігати з хлопцями за котами. Та цей браслет їй подобався вже давно.

Для дівчини він став чимось більшим, ніж просто гарна річ на руці. Він уособлював її віру в себе, додавав упевненості в потрібні миті. Людям конче потрібні такі символічні речі, аби стійко рухатися вперед, не хитаючись, як той баранчик, на ходу. Більше двох років Саша не знімала браслета з руки. Він жив повноцінним людським життям: мився, спав, ходив на лекції та іноді куштував варення, яке зачіпав із Сашиних бутербродів.

Дівчина вкладала в нього особливі почуття, навіть уявляла, як передає його своїй донечці, а та — своїй. Саша хотіла зробити це маленькою жіночою традицією її родини. Так і сталося б, коли б одного разу Саша не повернулася додому без нього. І раніше траплялося, що він іноді розстібався, але це відбувалося переважно вночі, а отже, не віщувало катастрофи. Тому вона й почала обшу-ковувати ліжко й невеличку гуртожитську кімнату.

Але ланцюжка ніде не було. Він обрав собі нового власника, або ж і далі вагається у виборі кандидата на цю посаду, катаючись маршрутом №27 столичного тролейбуса, в якому сховався під си-

дінням. У той день Саша вперше плакала через втрачену річ. Це було щось значно більше, ніж кілька загублених грамів золота. Їй стало сумно, коли усвідомила, що хтось використовуватиме його лише як прикрасу.

Цілий тиждень Саша жалілася на свою втрату всьому світові. Кожен його мешканець, що ненароком зустрівся дівчині, був змушений вислухати цю історію і, зітхаючи, сказати, як же йому шкода. Саша збирала слова «шкода», і з часом вони їй набридли, втратили сенс, переповнили кімнату й почали випадати з вікна.

Саме в той час вона тільки-но почала спілкуватися з Антоном, якого випадково знайшла в Інтернеті. Як виявилося, вже рік вони постійно ходили одними й тими ж маршрутами, та ніяк не могли познайомитися.

Хлопець близько до серця сприйняв новину Саші. Мабуть, саме тому вона запам’ятала його відповідь, що нарешті заглушила зітхання:

— Не сумуй, бо це свідчить про єдине: скоро ти знайдеш щось набагато краще й важливіше, ніж улюблений браслет.

І вона справді знайшла. До того ж навіть раніше, ніж загубила браслет. Недарма в народі кажуть, що браслет — це прикраса, яка замикає жінку, ховаючи від стосунків із чоловіком. Чимось особливим для неї став саме хлопчик з Інтернету. Уже за місяць Саша поселила його в своєму серці, видавши перепустку й оформивши його там згідно з чинним законодавством.

Тепер Антон був її силою. Він відкрив Сашу не лише для себе, а й для неї самої. Ось так доля компенсувала їй втрату.

Про браслет забули. Саша ще кілька разів грайливо казала Антонові, що він — її компенсація. Така, якої жоден страховий поліс не видає. Тільки доля може браслет на Антона міняти.

Учора, повернувшись із відрядження, Антон звернувся до дівчини, коли нарешті наобіймалися:

— Мені шкода, що через мене ти загубила свій улюблений браслет, тому я тобі привіз новий у подарунок. — І він дістав із кишені червоний браслет із металевими вставками.

Та це була для неї лише гарна прикраса, бо більше не потребувала матеріального підтвердження своєї сили. Усе це давно їй дав Антон — її синьоока компенсація долі!

Анна Петрiв. Під серпанком однієї ночі

Інколи аж самій страшно від самотності. Наче навколо безліч людей, та нікого поруч. Хоч і маєш батьків і друзів, проте ти все одно сама. Приходиш після важкого трудового дня додому, і тобі хочеться ласки й тепла від коханої людини. Однак немає... Тоді заварюєш міцну каву, стаєш біля вікна на кухні, навіть не перевдягаючись, і довго-довго дивишся на зливу. Тобі здається, що бачиш за запотілою від твого подиху шибкою когось до болю знайомого й рідного. Проте тобі лише здалося. Нема нікого. Лише твій кіт, подарунок подруги на день народження, ластиться біля ніг. Береш його на руки й довго гладиш ніжною долонею. Раптом чуєш бій годинника, бачиш на циферблаті, що вже досить пізно. Та все ж кладеш котика на підлогу, надягаєш пальто, обмотуєш шию улюбленим шарфом (його подарував тобі колишній однокласник на прощання) й виходиш на вулицю.

Ти не береш із собою ні мобільного телефону, ні косметички, ні чогось такого, що нагадувало би про блага цивілізації. При тобі лишень весела листівка із зображенням ведмедика (мабуть, ще від позаминулого дня народження), щоденник (це твій єдиний друг у самотньому й порожньому місті) й авторучка (подруга, яка ніколи не підводить). Ти описуєш все, що трапилося з тобою за день. Розповідаєш сторінкам, виливаєш на них свій гнів і лють, знову доходиш висновку, що самотня. Раптово підводишся із крижаної лавочки в парку й крокуєш додому. Мрієш зустріти когось, та у такий пізній час навряд чи хтось крокує в унісон із тобою.

Зненацька помічаєш людину по той бік алеї. Спочатку боїшся навіть дихнути в тому напрямку, проте вбачаєш, що там сидить досить пристойно вдягнений юнак, котрий, як і ти, щось пише. Він помічає тебе!.. Ваші погляди сходяться і... Хлопець встає й підходить до тебе. Ти, не відчуваючи рук, випускаєш із них щоденника. Він піднімає його й каже:

— Доброї ночі. Можна з вами познайомитись?

Тобі моторошно й водночас радісно від того, що знайшла когось надто схожого на тебе. Адже усвідомлюєш, що знайшла те, що шукала протягом довгих, холодних років під серпанком однієї ночі.

Марта Потiшна. Я беру до рук гранат

Я беру до рук гранат, обережно починаю знімати з нього шкірку. Боюся обляпати своє новеньке платтячко й мого листа до тебе.

«Сиджу серед парку, серед тисячі дерев, навколо мене натовп людей. Я обережно дістаю одне за одним зернятка й насолоджуюсь цим довершеним смаком. Поруч зі мною пошарпаний примірник книжки Рея Бредбері. Я знаю, я бачила в тебе в руках його книжки. Сподіваюся, одного дня ти підійдеш до мене й скажеш: «Ось це я вже читав! А як воно тобі?»

Я знаю на пам’ять усі вулички цього парку. Знаю, де ти гуляєш із великим собакою. Я все бачила. Люблю проходити тут щоранку, бо знаю, що ось тут, саме тут із самого ранечка ти будеш іти зі своїм собакою. Ти часто усміхався до мене, а я — до тебе. Ми неодноразово бачилися.

Не знаю, чи здогадуєшся, але, можливо, якось ти щось запідозриш, коли дізнаєшся, що мені зовсім не вигідно ходити щоранку цим парком, бо ходжу на пари я в інший бік міста. Та все ж ти поки що нічого не знаєш.

Я не знаю, як тебе звати. Шкода. Але в мене ти називаєшся Ранковий. І навіть коли знатиму твоє ім’я, в моїй телефонній книжці ти будеш записаний не інакше як Ранковий.

Щоранку ти береш на плечі старий, трошки роздертий рюкзак, одягаєшся завжди відповідно до погоди: не корчиш із себе героя, дбаєш про здоров’я. Інколи бачу тебе з навушниками у вухах, але завжди в доброму гуморі.

Одного разу я вирішила до тебе підійти. У той день ти з’явився з якоюсь дівчиною, і ви так мило щебетали на моїх очах, на очах

у твого великого собаки й огидного пса твоєї подруги. Я не наважилася вам завадити. Просто, за звичкою, усміхнулася, кивнула головою й глянула на твого собаку.

Три дні я не з’являлася. Цікаво, чи ти це помітив? У голові не вкладалося, що в мого Ранкового є якась його особлива Ранкова дівчина. Не знаходила собі місця, чомусь була не здатною зрозуміти, як так може бути? Здавалося ж, між нами існує негласне правило прибувати в цей парк наодинці, наодинці з нього йти. Негіднику, ти це порушив!

Коли настала весна, твій великий собака кинувся своїми лапами на мене, тож того разу я все-таки звернулася до тебе: «А як цього красеня звати?». Ти мило всміхнувся й відповів із дивовижною ніжністю: «Це красуня. І її звати Ніка». Я відчула, що зашарілася від сорому. Я вдавано глянула на телефон і пішла, довго картаючи себе за те, що сталося.

Так проминула весна: мовчазно, але з усмішками. Ближче до літа я вже не зустрічала тебе, але бачила твою сестру з твоїм же великим собакою. Коли дивилася на неї, вона відповідала поглядом, я впізнавала в її обличчі знайомі риси.

Одного вечора я вирішила без усіляких намірів прогулятися нашим парком. Був пізній травень, а ти йшов у футболці й шортах. Побачив мене ще здалеку, усміхнувся. Ти без собаки.

Коли наблизився, то заговорив першим:

— Зараз же не ранок... Не очікував зустріти!

— Я також не очікувала.

— Куди прямуєш? Чи просто прогулюєшся?

— Гуляю. А ти? Чого без Ніки?

— Так би мовити, відпочиваю. А Ніка має переламану ніжку, тому гуляє лише біля будинку.

Несподівано для нас двох небо захмарилось, і сипонув дощ. Ми бігли, і тієї миті я раділа, що змокну. Тішилася, що поруч ти, Ранковий. Ми стояли з добрих півгодини під дахом якогось будиночка. Г оворили про дощ і нашу любов до нього, про грози. А ще про твого улюбленого Рея. Так ми врешті-решт заговорили про нього! І я не знала, коли мені була та книжка ще цікавіша, аніж зараз!

Ти скинув свого рюкзака, дістав звідти сорочку. Глянув на годинник.

— Вибач, маю йти.

Я ще дві хвилини тримала в руках твою сорочку й не могла зрозуміти, що сталося.

Так, я мала твою сорочку. Я любила її, тому часто надягала. Улітку ми рідко бачилися: то я кудись їздила, то ти кудись зникав. Навіть думала, що це вже все — з мого життя остаточно пішов Ранковий. Аж поки я зустріла тебе восени. Підстриженого, поголеного, з усмішкою на обличчі, ще ширшою, ніж раніше.

Ти підійшов до мене, обхопив моє лице руками, глянув у вічі й мовив: «Вгадай, хто сумував усе це літо? Так, це був я». І напоїв мене до дна своїм п’янким, міцним поцілунком.

У той день мені здалося, що світ перекинувся, що все стало навпаки, я відчувала приємний присмак щастя. Відтоді ніколи не нехтувала нагодою пройтися нашим парком. Хтозна, можливо, десь там ітимеш зі своєю великою собакою Нікою...

Ти побачив мене одразу, помахав величезним букетом хризантем, перескочив через кілька загорож і побіг до мене. Я вручила тобі нашу історію, за що ти мене підняв, обійняв і подарував мені найщедріший свій поцілунок.

Ольга Рубанчук. Відлік щастя розпочато

Про таких, як він, не пишуть книжок і не складають пісень. Такі, як він, одного дня ламають увесь твій світ, руйнують правила й назавжди поселяються всередині... І від цього моменту розумієш, що твоє життя стало інакшим. Відтепер твоє серце — неосяжна глибина, здатна на все заради одних-єдиних очей.

Він не йде за натовпом, нікому не підпорядковується, має свою думку й своє розв’язання проблем. Сам вирішує свою долю й сам розплачується за помилки, не дозволяючи собі ні хвилини слабкості й легкодухості. Він сам створює собі правила й нерідко потрапляє у власні капкани душі.

Такі, як вона, завжди самі вскакують у халепу, а потім ламають голову, як із неї вилізти. Щоденно воює сама із собою. Кажуть, що вона завжди впадає в крайнощі: або безмежно любить, або люто ненавидить. Вона не вміє бачити золоту середину, адже не розуміє правил, встановлених кимось, живе своїм серцем, почуттями. Не терпить кривди й брехні. Усім здається, що вона легко відпускає людей, а насправді в її душі щоразу вибухають вулкани, й доводиться знову відроджуватися з попелу. Хоча не показує слабкості, завжди підтримує рідних. Її життя рухалося чітко визначеним маршрутом, аж раптом усе змінилося.

Уперше, коли вона його побачила, подумала: «І цю людину я бачитиму тепер щодня?». Але життя встановлює свої правила, і через два роки щось змінилося в її душі. Вона не могла зрозуміти, яка невидима сила нею заволодіває, коли він поряд. Дуже довго не дозволяла собі думати про це, замуровуючи серце холодом. Але якось, поглянувши в його очі, відчула те, про що мріяла, — спокій і душевну рівновагу. Подейкували, що це самообман, та вона не слухала, вірила лише своєму серцю. Їй хотілося жити, творити, писати.

Уперше, коли він зустрів її, навіть не звернув уваги. Згодом припинив спілкування з тими, хто, здавалося, назавжди залишиться з ним, віддалив себе від найдорожчих і втратив смак до життя та віру в себе. Поруч залишилися тільки декілька справжніх, вірних із дитинства. А потім одного вечора він отримав від неї повідомлення, яке змінило все. Вона написала лише два слова, і він усвідомив, що вона єдина істотно розуміє його. Утім, йому стало страшно, адже звик розчаровуватися в людях, до того ж колись заприсягся не впускати в своє серце нікого. Щоденно дивлячись у її очі, він боровся із собою, хоча чудово розумів, що лише її очі можуть його врятувати. Він дивувався, як їй вдається читати його, мов відкриту книгу, просто зазирнувши у вічі. Жодному це не вдавалося, адже ніхто й не бачив його справжнього, крім неї.

Вони боролися із сумнівами, не дозволяючи собі проявити слабкість, аж поки кожен із них не зрозумів, що закохався... Їхнє почуття стало таким потужним, що здатне було подолати негаразди й недосконалості світу, от тільки вони про це не здогадувалися, бо боялися відкритися одне одному.

Якось він почув роздуми старого дядечка, який казав: «Кохання не терпить брехні, ігор і нещирості. Воно може зруйнувати тебе, а може відродити з попелу. Справжня любов здатна відпустити заради щастя. Якщо в тебе є людина, яка однією своєю усмішкою може подарувати надію й віру; та, про яку згадуєш у хвилини успіху й відчаю; якщо твоє життя починається й закінчується в глибині очей цієї людини, то не втрачай її, зроби все, щоби втримати». Потім чолов’яга повернувся до нього й запитав: «Хлопче, ви ж згадали лише одні очі, то чому ж так боїтеся сказати їй про свої почуття й нарешті стати щасливим?». А потім тихо й повільно попрямував у темряву.

Його серце калатало, і він не міг збагнути, що з ним коїться. Переборов свій страх, набрав її номер і попросив зустрітися. Коли він побачив її, то зрозумів, що більше ніколи не відпустить. Він підійшов і сказав: «Занадто довго я боровся із собою. Але стомився. Так більше не можу. Я не можу без тебе. Знаю, що попереду нас чекають випробування, не завжди буде солодко, але впевнений, що разом ми подолаємо все».

Вона дивилася в його очі й не могла повірити, що це реальність, а не мрія чи сон. Він уперше був таким відвертим. Промовила: «Я навіть не здогадувалася, що зможу настільки самовіддано когось кохати. Дякую, що відродив».

І світ припинив свій хаотичний рух, бо вони відшукали гармонію одне в одному; віднайшли справжнє, істинне; те єдине, що має значення, — кохання. Відлік щастя розпочато.

Вiолiна Ситнiк. Про кохання розкаже троянда

У крихітній затишній кав’ярні ніколи не бракувало відвідувачів. Ні, там не було запаморочливих черг із охочих поласувати гарячими напоями, але власники на заробіток не скаржилися. Знаходилася ця майстерня з приготування божественної кави в мальовничому куточку Кам’янця-Подільського — не в самому центрі, що звільняло її від навали випадкових роззяв, які в пошуках пригод ладні були шастати по всіх закладах, що траплялися їм на шляху, а трохи далі, на півдорозі до Старого міста. Кав’ярня слугувала притулком художникам, письменникам та іншим творчим особистостям. Нерідко вона була виставковою залою, літературним салоном і місцем зустрічі з Музою. Заклад на розі двох вулиць ставав прихистком для загублених душ — тих, які в круговерті сучасного життя, здається, втратили себе й відчайдушно намагалися відшукати; невиправних романтиків, що заблукали у часі й просторі, розминулися зі своїми Ромео чи Джу-льєттами на кілька століть і тепер нудили світом, наче примари. Так, випадкової публіки там не було.

— Привіт, Денисе! Мені, будь ласка, еспресо! — втомлено промовив один із відвідувачів у пожмаканому сірому пальті та чудернацькому чорному капелюсі й смачно позіхнув. — Може, хоч це допоможе мені якось збадьоритися й відбути ще один марно прожитий день.

— Уже зроблено! — усміхнувся молодий чорнявий хлопчина, вправними рухами натискуючи потрібні кнопки на кавовій машині, звідки відразу потекла двома тоненькими цівками чорна й густа, як нафта, рідина. У повітрі з’явився запаморочливий запах свіжозвареної кави. — Цукру?

— Ні, дякую. — Чоловік похапцем ковтав гарячий напій, аж очі зажмурюючи від терпкого присмаку на язиці. — Гірка, як моє життя...

«Дивний... Хто ж тобі заважає додати цукру, вершків, а то й перцю?! Смак тоді кардинально зміниться! — подумки обурювався досвідчений бариста, маючи на увазі зовсім не каву. — Але хіба навчиш чогось людину, якщо вона сама того не хоче? Якщо їй зручно плисти за течією, бути бездумною амебою?»

Так, хлопець терпіти не міг бездіяльних, які тільки те й знали, що скаржитися. Занадто надокучливих, тих, які по життю керувалися принципом «бачу ціль, не бачу перешкод», теж недолюблював. А таких у його роботі вистачало. Можна згадати хоча б отих молоденьких панянок, які залітали всередину, створюючи навколо своєї появи ажіотаж, неприродно метушилися, обклавшись сотнями пакунків після чергового шоппінгу. Дівулі приїжджали на розкішних автомобілях своїх татусів, чоловіків або коханців, аби посмакувати якимось коктейльчиком, на позір створити видимість інтелектуальної бесіди та заодно переглянути кілька картин: «А раптом там є щось вартісне, яке через роки вартуватиме купу бабла?». Дівчатка пропікали баристу гарячими хтивими поглядами, проте згорда кидали:

— Мальчік, мєню прінєсі! Да побистрєй!

Тоді вони годинами вивчали його (і меню і хлопця), детально розпитуючи, з чого складається той чи інший напій. Денис був уже ладний вилити їм на голову один із фірмових коктейлів, щоби нарешті позбутися, бо ж інших відвідувачів ніхто не відміняв, а панянки поводилися настільки вередливо, що вимагали до себе суцільної уваги. Вони манірно складали губки бантиком, тикали наманікюреними пальчиками то в одну сторінку, то в наступну, наче ненавмисне торкаючись рук хлопця й непомітно погладжуючи їх, врешті, вибравши щось і покуштувавши, голосно неза-доволено фиркали, як молоді конячки, але випивали все до дна. А тоді серед купи мотлоху, що залишали після себе, хлопець постійно знаходив поспіхом написані номери телефонів на серветці. Юнак викидав увесь отой непотріб туди, де йому й місце, — у смітник. Ох, як його дратували ті зманіжені лялечки, які вважали себе великим цабе.

Денис почав пригадувати свої останні любовні походеньки. Щось не складалося в нього з протилежною статтю. Більшість дівчат звикли бачити в ньому лише гарне личко та накачані м’язи. Але жодна не запитала, чим він займається у вільний час, яку музику слухає, які книжки читає... «Хлопцям потрібне лише одне», — такі фразочки доводили його до сказу. Ну звичайно, якщо ти більше нічого не можеш запропонувати! Ось і знову, ловлячи на собі погляди малолітніх школярок, які шукали перших амурних переживань, бариста підкреслено ввічливо й холодно приносив замовлення, всім свої виглядом показуючи, що він не збирається порушувати законодавство, упадаючи за неповнолітніми.

Дівчат свого віку теж ігнорував, адже не раз обпікався, знав: варто з’явитися на горизонті кращому кандидату (читай: багатому й поважному), як їх наче вітром здувало. Що зробиш? Природний відбір: виживає найсильніший. А сила в наш час де? У грошах! Ними, до речі, не проти були порозкидатися жіночки бальзаківсько-го віку, дружини тих самих багатіїв, які якраз розважалися з тими ж самими дівчатами Денисового віку. Вряди-годи не одна давала зрозуміти, що може підкинути грошенят на нові джинси й дорогий годинник. Навзамін вимагалося одне: трішки ніжності й молоде треноване тіло. Отакі товарно-грошові відносини. Тільки-от Денис не вважав себе товаром. Суцільні розчарування.

Хлопець настільки звик очікувати якоїсь каверзи, з першого погляду вгадувати, якою є людина, що навіть розгубився, побачивши у кав’ярні її. Вона не належала до жодної із Денисових категорій. Увійшовши одного разу до кав’ярні на розі, красуня з очима кольору гарячого шоколаду стала її завсідницею. Дівчину можна було побачити в будь-яку годину доби, наодинці чи з компанією, із планшетом на столі чи блокнотом у руках. Щоразу вона приязно усміхалася, замовляючи різні варіації кави, ніби намагаючись спробувати всі її смаки, скидала з себе тепле пальто чи курточку, капелюха чи милу в’язану шапочку, неодмінно закутуючи шию величезними шаликами всеможливих моделей і кольорів, і сідала за столик край вікна. Довге каштанове волосся водоспадом розливалося по плечах, а непокірна гривка раз у раз спадала на очі. Дівчина бережно торкалася горнятка, гріла ним холодні руки, вдихаючи на повні груди неймовірний аромат кави. У цю мить очі її заплющувалися і на обличчі з’являлася ледь помітна усмішка.

— Справжнього фаната кави можна впізнати здалеку. — Денис сам не помітив, як опинився біля дівчини й заговорив із нею. Зрозумівши це, він ніяково всміхнувся. Вона мовчала. Гнітюча тиша глушила. Хлопець вже розвернувся, щоби відійти геть, як почув її відповідь:

— Пам’ятаєте з «Сутінків»: «Ти — мій наркотик. Мій особистий вид героїну»? Ось так для мене кава.

— Я вам зараз дещо скажу, але, боронь Боже, вам комусь у цьому зізнатися! — Хлопець не впізнавав себе. — Я, наче те дівчисько, прочитав усю сагу про вампірів!

— А екранізація виявилася лише жалюгідною спробою передати те, про що йшлося в книзі... — зітхнула у відповідь.

Денис кивнув головою й відійшов. Коли за деякий час хлопець оглядівся, то помітив, що незнайомка зникла, залишивши по собі лишень скручену із серветки крихітну трояндочку.

З того часу Денис почав крадькома стежити за дівчиною. Чекав, що вона намагатиметься продовжити їхнє знайомство або ж навпаки дасть зрозуміти, що вона — не його поля ягода. Проте поведінка незнайомки завжди була незмінною. Приязна усмішка, філіжанка кави у витончених руках із довгими аристократичними пальцями, замріяний погляд у вікно, за яким повністю хазяйнувала осінь: розкидала жовте мереживо, вмивала дрібними слізьми вузенькі вулички, які вели в Старе місто, давала волю пустотливому вітру, який намагався вирвати з рук перехожих кольорові парасольки. Якоїсь миті вона хапала олівця й записувала щось у червоний блокнот або кидалася друкувати у планшеті, тихо стукаючи тоненькими пальчиками по сенсорній клавіатурі. А наостанок — паперова трояндочка із серветки.

Першу чорнявий бариста із зеленими глибокими очима викинув у смітник, та наступного разу придивився до цього нехитрого оригамі, повертів у руках і, піддавшись хвилинній спокусі, засунув квітку в невеличку вазочку на барній стійці.

Цинічний розум Дениса, який давно перестав вірити у справжніх і щирих людей, стверджував, що така поведінка таємничої незнайомки — не що інше, як спосіб привернути до себе увагу, захопити в тенета цікавості, але ж чому вона абсолютно не змінює своєї тактики? А паперових квітів тим часом все більшало, як і думок баристи про загадкову шатенку.

Того дня вона була якоюсь розгубленою. На вродливому обличчі — хвилювання, руки злегка трусяться, а в очах — озера невиплаканих сліз. Кілька ковтків кави, мелодійний дзвінок на мобільний, зірвалася й побігла. Хлопець підійшов до столика, щоби там навести лад, і помітив, що дівчина, збираючись поспіхом, забула планшет.

Ніч, наче темна вода, розливалася вулицями міста. Денис зачинив двері кав’ярні й присів на стілець, який ще зберігав тепло останньої відвідувачки. Знав, що це негарно, що влазить у чийсь особистий простір, проте руки самі ввімкнули сучасний девайс, а пальці, наче граючись, бігали сенсорним екраном.

Чи задумувалися ви, скільки нового можна дізнатися про людину з її комп’ютера? Музичні вподобання, книжки, робота, розпорядок дня... Людина — наче на долоні! Денис заходився читати прекрасні віршовані та прозові рядки, з яких віяло шаленим коханням. Хлопець аж позаздрив тому щасливчику. Наштовхнувся на нещодавній документ, відкрив його.

«Поглянь на мене, милий. Невже ти не помічаєш, скільки туги в моїх очах, невже не розумієш, що я приходжу щодня сюди лише заради тебе?! А ти — такий гордий і неприступний, вже давно виніс кожному вирок, знаєш, що в кого на серці, хто чого вартий. Не даєш жодного шансу, жодного права на помилку. Звик усіх одним миром мазати. Ловлю інколи твої погляди, з якими ти відходиш від ефектних панянок, які лізуть тобі в душу. У них стільки зневаги, осуду, а ще — бездонний океан печалі.

Я побачила тебе вперше в парку за етюдником. Ти старанно змішував кольори на палітрі й обережними, делікатними мазками пестив папір. На ньому вирувало життя, а барви були такими соковитими та яскравими, що мені захотілося підійти й торкнутися малюнка рукою. Але я стояла, наче вкопана, дивилася на твій мужній профіль, суворо стиснуті губи. Тоді для тебе не існувало нікого на світі. Власне, як і тепер. Пізніше я цілком випадково зайшла в невеличку кав’ярню, яку порадили мені друзі, і знову зустріла тебе. Закохалася в твою каву. Скажи, любий, ти у все, за що берешся, вкладаєш душу? Цікаво, яким би ти був, коли б закохався?.. Пірнув би в пристрасть із головою, віддав би всього себе? Віддай себе мені!

Я знаю, яку музику ти слухаєш, які книжки читаєш. Ти здивувався б, скільки можна дізнатися про людину, просто спостерігаючи за нею, дивлячись, що вона робить, як спілкується з іншими, що розповідає. Я думаю про тебе. Чи кохаю? Не знаю. Але ти є в моєму житті, а я в твоєму? Залишаю по собі паперову квітку. Вона — не спосіб виявити свої почуття, а символ. Вона — то я, і лише тобі вирішувати, чи викинути її в смітник, чи пригорнути до серця. Ніяк інакше я тебе не потривожу, боюся побачити в твоїх очах отой осуд.

Сьогодні мені дуже погано. Одна моя подруга зважилася на страшний вчинок. Я просила її цього не робити, не брати гріха на душу, подарувати шанс на життя ще ненародженому немовляті, але вона вперта... Тільки й торочить: «Не час». Я проплакала цілу ніч, але нічого зробити не можу. Мені»

На цьому місці документ обірвався, незнайомка квапилася покинути кав’ярню. Денис задумався на якусь мить, а потім схилився над екраном. За деякий час заховав планшет у надійному місці й пішов додому.

— Привіт! Пам’ятаєте мене? — До Дениса усміхалася кароока незнайомка, яка завжди сідала за столик край вікна. — Я вчора поспішала й десь загубила свого планшета. Ви раптом його не знаходили?

— Аякже! — Хлопець пішов у комірчину та повернувся звідти не з порожніми руками. — Ваш?

— Я вас люблю! — Дівчина аж поплескала в долоні, а смарагдові озера очей Дениса наповнилися теплом. — У ньому — все моє життя! Стільки всього неможливо було б відновити, якби я його справді втратила!

— Може, кави? Заклад пригощає! До речі, ви вчора так поспішно втекли. Були якісь проблеми?

— Та ні, вже все гаразд! Я була потрібна подрузі. Тішуся, що вмовила її не робити одну дурницю, — засміялася, аж світ навколо став веселішим, і попрямувала до свого столика. Скинула з себе кумедну шапочку з пухнастим помпончиком, яскраво-жовте пальто та ввімкнула планшет. Натиснула на останній документ, ковтнула щойно принесеної кави і ледь не захлинулася: останні написані слова були зовсім не її! На білому екрані чорніли літери:

ПІДЕШ ЗІ МНОЮ НА ПОБАЧЕННЯ?

На щоках дівчини раптом розцвіли маки, вона блискавично обернулася до барної стійки: Денис стояв і пильно дивився на неї, пригорнувши до серця вазочку, повну крихітних трояндочок із серветок.

Iва Шон. Не пройти повз

«Ми вміємо бути добрими. Ми передаємо одне одному закомпостовані білетики в кольорових трамваях і скрипучих тролейбусах, отримуючи взамін вдячну й трохи здивовану усмішку. Ми купуємо маленькі букетики чорнобривців і ромашок за копійчані гроші в бабусь, на обличчях яких написане все їхнє життя, щоби порадувати одразу двох людей — і отримувача і продавця. Ми кажемо «будьте здорові» в супермаркеті, коли чуємо, як чхнула працівниця, розставляючи товар на полицях. Ми допомагаємо підвестися жінці, яка підсковзнулася на слизькій дорозі, і позбирати овочі, що розлетілися тротуаром з її сумки. Ми поступаємося дорогою у вузькому проході, бажаємо гарного дня заклопотаним працівницям ЖЕКу, від чого поділка їхнього настрою нестримно повзе вгору.

Насправді щоденно ми робимо багато речей, які виявляють наші хороші якості, однак часто про це забувають. Люди пам’ятають лише погане, коли вони черстві. Якщо від кожного дня ти чекатимеш лише дощу, то можеш одразу запасатися сотнею парасольок, та сонця не буде. Але для тих, хто з усмішкою підставить своє обличчя веселим крапелькам, існує не тільки злива, а й веселка, що обов’язково з’явиться, варто лише трішки зачекати».

Соля закрила свій зелений записник і втомлено всміхнулася. Вона щовечора записувала думки, які їй навіював день, і щоразу вони були різними. Напевно, більшість людей не зрозуміли б і половини з того, що ховали кольорові сторінки, але Соля була щасливою у світі своїх фантазій.

Ранок почався із сонця, яке ласкавою панянкою дарувало всім бажаючим свою теплу усмішку. Однак панянка виявилася сором’язливою й за деякий час заховалася за хмарами, поступившись цим похмурим мармизам. Але ніщо не могло зіпсувати Солі настрій. Сьогодні вона знову побачить його, своє кохання, свою долю, своє щастя!

Дівчина з піднесеним настроєм зібралася, прискіпливо оглянула себе в дзеркалі, послала своєму відображенню повітряний поцілунок і вибігла з дому. Серце рахувало кроки разом із нею. Воно почало битися все сильніше, тож і кроки довелося пришвидшити. Соля майже бігла, однак, дійшовши до рогу, змусила себе зупинитися та перевести подих. Затим вийшла і повільною ходою попрямувала до зупинки.

Серце тріпнулося, мов заєць, що потрапив у пастку. Він стояв там, на своєму звичному місці. Високий, статний, одягнутий, як справжній англійський джентльмен. Комірець картатої сорочки визирав з-під темно-синього джемпера, темні вузькі джинси пасували до начищених брунатних черевиків, а поли застебнутого на всі ґудзики сірого пальта тріпав бешкетник вітер. Спирався хлопець на свою незмінну довгу чорну парасольку.

Соля, затамувавши подих, підійшла до своєї мрії і... Пройшла повз. На жаль, вони були незнайомі. І цей хлопець анічогісінько не знав, що він є сенсом її життя. Дівчина зітхнула й зайшла в автобус.

Кожного ранку одне й те саме — солодке очікування зустрічі й гіркота від того, що вона знову не насмілилася підійти до нього. Цей незнайомець займав усі її думки, але, здавалося, такий, як він, не міг сподобатися дівчиську в подертих джинсах, кросівках і футболці зі смішним малюнком.

Хоч Солі й було вісімнадцять, вона не могла відмовитися від свого дитинства, яке визирало з її одягу та з її синіх очей. Однак для свого ідеалу вона була здатна на все. Сьогодні вона одягнулася під стать своєму коханому — ніжна кавова сукенка, туфельки на невеличких підборах і капелюшок. Але незнайомець лише один раз глянув на неї, на цьому й усе. Зате Соля злягла наступного дня з температурою. Все-таки листопад — не час для прогулянок без куртки.

Хвороба затягувалася, довго не хотіла покидати осіле місце. Соля рахувала дні, які опадали один за одним, як листя на каштані, що ріс прямо за її вікном. Ось нарешті впав останній, і дівчина відчула себе майже здоровою. Мама заледве змогла відпустити улюблену донечку на пари.

Соля не збиралася вдягатись особливо. У хід пішли улюблені речі — джинси, кросівки, футболка й теплющий светрик зі смішним ведмежам. Мама змусила надягнути ще й шалик і смішну шапку з вушками.

Дівчина йшла до зупинки й уперше не рахувала кроки, цього разу їй було байдуже, чи прийде привабливий незнайомець, чи ні. А на зупинці її чекав сюрприз — там стояв її коханий, однак він був не дуже схожий на себе. Пальто розхристане, сорочка не заправлена в джинси, а черевики просили, щоб їх почистили негайно. В руках у хлопця був невеличкий букет ромашок.

Напевно, дівчину свою чекає, подужалося Солі. Звісно, в нього має бути дівчина. До зупинки підійшов її автобус. Соля попрямувала до дверей, однак її зупинив незнайомий голос:

— Чекай!

Соля повільно обернулася й побачила, що до неї звертається той, до кого вона не насмілювалася заговорити цілий місяць. Однак сьогодні вона не відчувала сором’язливості, тож зупинилася й сміливо зустріла погляд коханих очей.

— Я знаю, напевне, в тебе є хлопець і немає часу на знайомства на вулиці, але візьми, це тобі, — юнак говорив схвильовано й протягував Солі букет.

Дівчина розгублено взяла квіти, відчувши їхній ледь чутний, ніжний аромат.

— Ти мені сподобалася ще відтоді, коли вперше тебе побачив. Ти була не схожа на інших, наче світилася щастям. Я давно хотів познайомитися, однак не наважувався підійти. А коли зважився, то ти не прийшла. Тебе не було довго. Я кожного дня приходив і картав себе, думав, що більше ніколи тебе не побачу, і не міг собі пробачити свою нерішучість. Як тебе звати? Скажи хоч це!

Юнак зупинився, шукаючи відповіді в дівочих очах.

— Я — Соля, — усміхнулася дівчина, думаючи, що мрії збуваються у найнесподіваніший момент, а саме коли перестаєш чекати цього. — Дуже приємно.

— А я Назар, — відповів хлопець, зрадівши усмішці. — І мені також надзвичайно приємно. Знаєш, після того як ти зникла, я кожного дня приходив сюди з трояндами. Думав, здивую тебе. І щоразу доводилося викидати їх, бо ти не приходила. Але сьогодні чомусь вирішив уперше купити ромашок, і побачив тебе. Дивно, правда ж?

— Усе просто, ромашки я люблю більше, ніж троянди, — щасливо всміхнулася Соля.

Він і вона

Iванка Захаревич. Крокуси для Дзвінки

Дзвінка швидко складала речі до великого наплічника. Через п’ятнадцять хвилин рюкзак із ємкістю шістдесят літрів був заповнений ущент: теплий светр, кольорові шкарпетки, вишиванка, улюблена піжама, подарунки та інші речі були охайно спаковані. Дівчина зашпилила блискавку на останній боковій кишені, причепила синьо-жовтий прапор і всміхнулася. Вона їде у свої Карпати. Нарешті їде. Надягнула теплу куртку, взула кросівки й вибігла з хати з наплічником на спині, який був удвічі більшим за неї.

Ось вона вже на вокзалі, чекає на свій потяг, який через п’ять годин зупиниться в Карпатах, тоді Дзвінка вискочить із вагону й кинеться в найтепліші, найніжніші, найдовгоочікуваніші обійми коханого. Поки дівчина, заплющивши очі, стояла на пероні та уявляла цю зворушливу зустріч, жіночий голос повідомив про прибуття потягу на другу платформу. І ось вона вже лежить на верхній полиці плацкартного вагону, дістає з наплічника книжку й вервичку. Потяг рушає. Спочатку Дзвінка довго вдивляється у вікно, вона дуже любить мандрувати. Дівчина знає, що життя — це подорож, повна пригод і несподіванок, не пам’ятаєш її початку (хіба зі слів батьків), не знаєш кінця. Дзвонить телефон. Дзвінка з усмішкою дивиться на екран, натискає на кнопку відповіді й занурюється у мелодію рідного голосу:

— Привіт, моє серденько! Ти вже їдеш?

— Так, дорогий, ще зовсім трішечки, і побачимося!

— Що тобі приготувати, Дзвіночко?

— Цілком покладаюся на твій смак. Я знаю, що будь-яка страва буде найсмачнішою, бо ти приготуєш із любов’ю.

— Файно, тоді я зварю борщ і ще щось придумаю.

— Дякую тобі! Ти просто диво!

— Ну, я побіг чистити картоплю, серденько, а ти не сумуй!

— Добре, чекаю на нашу зустріч!

Дзвінка всміхнулася, уявивши Марка у фартусі біля плити. Він прекрасно готує, ще краще катається на лижах, називає її львівською гуцулкою й пристрасно танцює коломийку. Дівчина народилася й виросла в княжому місті Лева. Вона не уявляє свого життя без кави, колежанок, бруківки, вузеньких вуличок, шоколаду й львівського дощу, але її серце назавжди залишилося в Карпатах, таких таємничих і незбагненно рідних. Тут вона вперше піднялася в гори й торкнулася душею неба, яке вигравало на її струнах витончену мелодію свободи й кохання, що Дзвінка зустріла в Карпатах.

Потяг має прибути за п’ять хвилин. Серце в грудях починає битися швидше й швидше. Уже зовсім скоро. От-от. Ще маленька мить відділяє дівчину від зустрічі з коханим. Якби Дзвінці запропонували прожити життя без Марка, то вона неодмінно вибрала би прожити хвилину з ним. Нарешті, ну нарешті ця зупинка! Провідник відкриває двері, опускає сходи. Надворі ніч, а на пероні один-однісінький з усмішкою й букетом квітів її зустрічає Марко. Вона стрибає зі сходів і поринає в його міцні, палкі обійми. Далі тиша, усмішки й сльози. Не можуть натішитися одне одним. Радості й любові в їхніх серцях настільки багато, що ними можна обійняти весь світ, кожну людину, кожен атом цього буття.

— Дзвіночко, нарешті ти приїхала! Рідненька моя зіронько! Боже, як я скучив. Ходи до мене! Не відпущу, чуєш, більше ніколи не відпущу!

Знову обійми, поцілунки. Дзвінка не могла вимовити ні слова. Марко лишень цілував сльози, які текли струмками по її щічках.

— Не плач, рідненька, не плач, прошу тебе! Ти вже вдома. Знімай наплічник! Ідемо хутчіш до машини, а то вдома борщ холоне.

Лише в машині дівчина помітила у своїх руках букет крокусів, акуратно зав’язаних ниткою. Які вони чудові, ці лісові квіти. Так чарівно пахнуть горами, сонцем і Марком. Ніжний фіолетовий колір поєднав у собі величавість вершин і загадковість лісу, але найважливіше — бажання чоловічого серця подарувати радість коханій.

Удома Марко щедро насипав повні миски борщу, яким пахла вся квартира. Дарма, що зараз північ, а вони лишень сідають вечеряти, адже для цих двох щойно розпочинається новий день, і життя наповнює кожну секунду по вінця любов’ю. Марко запарив духмяний чай із карпатських трав у глиняних горнятах і притулив Дзвінчину долоню до своєї щоки.

Цієї ночі двоє жили сповна. Спочатку запалили свічку перед іконою Божої Матері та молилися, дякували й плакали, як діти, тримаючись за руки. Їхні ангели сиділи в них за спинами, обійнявшись, і боялися поворухнути крильми, щоби не порушити тишу. Потім Дзвінка й Марко пішли до іншої кімнати, лягли на стареньке дерев’яне ліжко й довго мовчали. Вони любили мовчати разом, у такі хвилини цінували одне одного ще більше. Мовчали про все — про відстань, що їх розділяє, віру, яка зближує, надію, що оберігає, та любов, що об’єднує. Вона цілувала його брови, а він торкався руками її вуст, щік, волосся, так, ніби хотів щоби його пальці назавжди запам’ятали кожну рисочку рідного обличчя. Все, що вони могли робити в цей момент, — це просто бути разом. Заснули, як почало світати. Сплелися в обіймах так міцно, ніби боялися, що хтось зможе їх роз’єднати.

Дзвінка, яку важко розбудити будь-яким будильником, прокинулася від того, що Марко перестав її обіймати. З кухні долинав голос чайника й розливався запашний аромат кави — арабіка з шоколадом, її улюблена. Марко готував сніданок. Через п’ять хвилин він приніс дівчині каву в ліжко, і вони обоє смакували ранковим напоєм. Також він приготував сир із родзинками, медом і горіхами. Поки Дзвінка мила посуд, Марко робив бутерброди, наливав чай у термос. Усе це він запакував у наплічник — адже сьогодні вони вирушають в гори.

Піднімалися довго, бо щоразу зупинялися, щоби помилуватися красою смерічок і неба, угледіти білку чи їжака, та найбільше зачаровано дивилися одне на одного, немов хотіли віддати в погляді все найдорожче. Дивилися широко розплющеними очима так, наче бачилися востаннє. Трималися за руки і йшли далі. За три години після крутого підйому вирішили перепочити на лісовій галявині. Поки Дзвінка виклала з наплічника яблука, чай і бутерброди, Марко кудись зник. Дівчина озирнулася й побачила, що Марко збирає для неї квіти — ніжно-фіолетові крокуси.

— Ти вчора сюди ходив, аби назбирати мені квітів?

— Ну так, моя львівська гуцулочко, а що?

Більше Дзвінка не запитувала — не було потреби. Вона міцно обійняла коханого й ніжно поцілувала його брови, які до безтями любила. Очі світилися від радості, а вдячність переповнювала серце. Три години підійматися в гори лишень для того, щоби нарвати крокусів, — для Марка це було звичайною справою, а для Дзвінки видавалося величезним зусиллям.

— Дякую! Дякую тобі, найрідніший! — шепотіла дівчина на вухо Маркові й горнулася всім серцем до його міцних грудей.

— Моє серденько, чому ти плачеш? Немає за що! Не плач, зіронько, не плач!

Правду кажуть, що вокзал бачив більше справжніх поцілунків ніж рацс, а лікарня чула більше щирих молитов, ніж церква. У той день гори ще не бачили гарячіших сліз, ніж Дзвінчині, і не чули тепліших слів, ніж Маркові. Навіть небо крадькома повторювало пошепки ці слова струнким смерічкам.

Прощатися завжди найважче, особливо з тими, кого любиш. Треба було повертатися до Львова. Удома Дзвінка ще довго дивилася на букет лісових крокусів, охайно зав’язаний ниткою, пригортала їх до серця й усміхалася. Того ж дня Марко знову пішов у гори, щоби назбирати квітів. Він вирішив, що сьогодні їде до Львова, бо як можна дозволити прожити своїй львівській гуцулоч-ці нинішній день без фіолетових крокусів?

Іванка Захаревич. Осінній портрет

Марта відчувала, що щось має трапитися цього ранку. У кімнаті було холодно, тож вона швиденько зварила собі кави й повернулася назад у ліжко, закутавшись теплою ковдрою. Лишень встигла зручно вмоститися, зробити один ковток улюбленого ароматного напою й трохи зігрітися, як почула, що у двері хтось стукає. Ну як же не хочеться вставати. Але хто б це міг бути, вона ж нікого не чекає, ще й з самого ранку. Та звук ставав чимдалі гучнішим, хтось таки добряче гупав кулаком у двері. Дівчина навіть трохи злякалася, але все-таки встала з ліжка й підійшла, щоби відчинити. Перед Мартою стояв букет білих троянд на двох ногах. Дівчина аж рота роззявила від здивування. Тут раптом серед квітів Марта побачила обличчя хлопця — кур’єра, якому було важко тримати величезний букет.

— Ви пані Марта Лисиця?

— Так, я.

— Тоді ці квіти для вас. Ось тут розпишіться, будь ласка.

У ту ж мить хлопець віддав букет Марті й простягнув їй ручку та папірець, де було щось написано про доставку. Дівчина швидко поставила підпис.

— Дякую, панно Марто! Гарного вам дня!

— Дякую вам! Навзаєм! — встигла сказати вслід дівчина, як кур’єр побіг сходами донизу й зник.

Марта ще, може, зо три хвилини стояла отак на порозі з букетом в руках перед відчиненими навстіж дверима. Про таку приємну несподіванку вона навіть не мріяла. Правду кажуть, що все найкраще трапляється спонтанно, коли цього зовсім не чекаєш. Раніше їй ніхто не дарував стільки квітів, та ще її улюблених, і ніколи їх не привозив додому кур’єр. А тут такий розкішний букет. Трохи отямившись, Марта нарешті зачинила двері й пішла до ванної кімнати, щоби набрати води. Вибрала найкращу кришталеву вазу, яка перейшла їй у спадок від бабусі, і поставила в неї квіти. На підлогу впав маленький білий конвертик. Марта швиденько відкрила його, бо згорала від цікавості, хто ж міг подарувати їй цей букет. Розгорнула аркуш паперу, що був рівненько складений учетверо, і почала читати листа вголос:

«Чарівна панно Марто!

Чи Ви ще пам’ятаєте мене? Сьогодні я завітав до Вашого чудового Міста Лева, а мій потяг вирушає в дорогу об одинадцятій вечора. Отож чи ми можемо зустрітися? З радістю чекатиму на Вас о шостій у Стрийському парку, на тому місці, де ми бачилися вперше.

Щиро — Сергій»

Марта була геть спантеличена. Вона відразу поглянула на свій годинник і полегшено зітхнула. Стрілки показували дев’яту ранку, тож в неї досить часу, аби все пригадати й приготуватися до зустрічі.

Сергій... Ну звичайно, Марта його пам’ятає. Хіба такого, як він, можна забути? Вони зустрілися одного дня в Стрийському парку. Світом тоді, як і тепер, керувала осінь. На вулицях чаклував-жар-тував барвистий теплий жовтень. Марта вийшла на прогулянку, збирала листя, милувалася небом, сонцем і деревами. Осінь — її улюблена пора, така ж таємнича, жовтогаряча й різнобарвна, як Мартина душа. А ще дівчина закохувалася чомусь лише восени. Якось вона побачила хлопця з пензликом у руках. На голові в нього був брунатний берет, а на шиї замотаний довгий теплий плетений шарф, кінець якого спадав йому на ліве плече. Він малював осінь з усіма її кольорами й відтінками, де кожен листок, як і кожна людина, — особливий. Маленьке диво, створене добрим Творцем. Картина була такою гарною, що Марта просто не могла відвести очей і не помітила, як зупинилася. Дівчина підійшла ближче. Хотіла розгледіти кожну деталь, кожну емоцію, яку так майстерно відображав художник у цьому пейзажі. Хлопець побачив, що Марта уважно розглядає полотно, і тепло всміхнувся.

— Знаєте, осінь, справді, чарівна, але вона ніколи не зрівняється з вашою красою, панянко! Дозвольте намалювати ваш портрет, адже такі виразні очі на світлому обличчі зустрінеш не часто.

Марта, не вагаючись ані на мить, погодилася. Після двох годин наполегливої праці на мольберті з’явилися плавні й чіткі лінії, які загадково перепліталися в усмішці дівчини. Коли Марта побачила свій осінній портрет, не могла повірити, що це вона, настільки професійно він виглядав. Дівчина хотіла заплатити художникові за таку якісну роботу, але хлопець категорично відмовився брати гроші. Замість нагороди він попросив Марту написати на клаптику паперу її ім’я й адресу, а свій підпис залишив у правому кутку полотна. Творчим каліграфічно-хаотичним почерком там було написано «Сергій Чуб».

Марта добре пам’ятала все. Після цієї зустрічі дівчина щодня приходила до парку з думкою, що побачить Сергія ще раз, але він зник. Це, зрештою, цілком нормальне явище для творчих людей. Марта все ж вірила, що зустрінеться з талановитим художником знову.

І ось тепер вона прасує свою улюблену чорну сукню в білий горошок і всміхається. У квартирі ще пахне кавою. Її усмішка сонячна. Надворі осінь, і Марта знову закохалася, цього разу вже назавжди.

Олеся Когутич. Усе, щоб її вразити

Минув місяць, відколи Іван улаштувався на роботу в одну з фірм, що займалася виготовленням кованих виробів. Робота з металом йому подобалася, оскільки поміж замовленнями клієнтів на огорожі, ворота, ліхтарі йому вдавалося викроїти час і на реалізацію власних ідей. За власними ескізами він виготовляв декоративні підставки під парасольки й пляшки, підсвічники, а також інші дрібнички, що ставали доречними в побуті й тішили око.

П’ятниця, позаду ще один робочий тиждень, попереду вихідні. Однак думки хлопця не про відпочинок і навіть не про виготовлення нових кованих речей, а про кулінарні звершення. Так-так! Саме кулінарні. Іван інтуїтивно відчував, що в його житті розпочався новий надзвичайно важливий етап: нове місто, нове помешкання, нова робота і... симпатія. А може, навіть і більше. Він і сам, зрештою, ще не знав. Однак був упевнений, що це щось особливе, і дівчина, яка так несподівано ввірвалася в його будні, викликаючи такі трепетні почуття, також особлива.

Як зізнатися їй у цьому? Написати есемеску, запропонувати зустрітися, запросити на прогулянку до парку? Іван не міг обрати жоден із варіантів, усі здавалися занадто банальними й простими. Тому й вирішив зробити щось цікаве: він приготує для неї найсмачнішу вечерю.

До півночі Іван вивчав рецепти найрізноманітніших кулінарних сайтів і таки обрав меню. А зранку, не гаючи часу, вирушив на закупи до супермаркету. Дорогою додому набрав номер співробітниці Олі, що працювала на їхній фірмі бухгалтером і жити не могла без кухні й кулінарних експериментів. До речі, мешкали вони також поруч — вікна їхніх квартир виходили на одне подвір’я.

— Олю, привіт. Це Іван, — почав розмову хлопець. — Слухай, тут така справа... Я хочу зробити приємний сюрприз особливій дівчині. І розповісти про свої почуття також вирішив нестандартно... Коротше, Олю, я готуватиму для неї вечерю. Будеш сьогодні моїм шеф-кухарем?!. Що готуватиму? Салат «Грецький», форель, запечену з лимоном у білому вині, а на десерт — фрукти з вершками, морозивом і тертим шоколадом. Ну як?.. Гаразд. Я перетелефоную з дому. Дякую. Бувай.

Розмова підбадьорила хлопця, бо співробітниця схвалила обране меню. Удома, не гаючи часу, приступив до справи. Почав із «Грецького» салату. І тут Іван збагнув: завзяття багато, а досвіду — нуль. Нічого не залишалось, як набрати знайомий номер:

— Це я. Маєш хвилинку? Коли читав, здавалося все просто, а почав готувати. Підкажи, як нарізати овочі? Огірки — кружальцями, перець — кільцями. Помідори як? Трикутниками? А цибулю? Ага, зрозумів.

Інтернет і Олині підказки допомогли Іванові з процесом приготування салату. Хлопець вправно нарізав овочі й фету, виклав оливки, присмачив орегано, звісно, не забув про оливкову олію. Салат готовий.

Після цього взявся до десерту. Помив і почистив ківі, перебрав малину, нарізав кубиками консервовані персики.

— Олю, то я. Як збивати вершки в піну? Блендер? Є. Додавати поступово, не перестаючи збивати. Так. Зрозумів.

Незабаром і цей кулінарний етап було подолано. Іван охайно виклав шарами фрукти, морозиво й збиту вершкову масу, долив кілька грамів лікеру, посипав тертим шоколадом та оздобив лісовими горішками.

Задзвонив мобільний. Цього разу Оля сама поцікавилася, як просувається процес:

— Привіт. У що викладав десерт? В Інтернеті вичитав, що для цього потрібні креманки, от я їх і купив. Справді! Ти що, не віриш? — Зі слухавки чулися захопливі Олині вигуки. — Гаразд. Попереду — процес запікання форелі. Я зателефоную. Бувай.

Помити й почистити рибу було нескладно. А от все решта викликало в Івана чимало запитань: що робити з лимоном, як натирати рибу, з чим змішувати соєвий соус, які потрібно брати спеції? Телефонні дзвінки лунали один за одним.

— Олю, тут сказано «скласти фольгу в два шари й зробити човники, щоби покласти рибу», а я просто замотав рибу в фольгу. Не так? Розмотувати? Зараз. Що? Тобі цікаво, яка та дівчина, що так стараюся? Олюсю, вона — казкова фея, чарівна й прекрасна, я не можу дібрати влучних слів, аби її описати... Коли б ти знала, як я хочу її вразити. Але хтозна, чи вона взагалі відповість взаємністю? Так, головне — без паніки. Я зараз робитиму човники з фольги. А потім зателефоную. Що? Налити в деко багато води? Для чого? Щоби не пересушити рибу. Я зрозумів. Дякую, сонце. До зв’язку.

Іван відключив слухавку й узявся до роботи. Виклав замариновану рибу до човників, долив туди вина й оливкової олії. Опустив човники в деко з водою, як порадила співробітниця. Адже вода, випаровуючись із дека, зволожуватиме рибу, і вона не буде сухою.

А що ж подати до риби? Із гарнірів хлопцеві були відомі лише гречка, картопля й макарони. Однак форель — вишукана риба й потребує чогось іншого.

— Олю, я якось не подумав про гарнір. Помідори? Є. Перцю і грибів нема. Зараз вибіжу й куплю. Але ти скажи, що з ними робити? Так. Я записую. Помити, почистити, порізати, замаринувати в соєвому соусі, солі та спеціях. Посмажити. Що не забути? Листя салату. Гаразд. Я побіг.

Іван накинув куртку й чимдуж вибіг із дому. Часу залишалося все менше й менше, а ще потрібно було накрити стіл, прибрати в кімнаті й створити відповідний настрій.

— Олю, я вже є. Усе купив. Так, пам’ятаю, овочі смажити не більше трьох хвилин. Форель запікати двадцять хвилин. Гаразд, пильнуватиму. Не згорить. Олюсю, ти так мені допомогла. Ага, до зв’язку.

Останні хвилини були найбільш напруженими. Іван почав відчувати легкий напад паніки, серце калатало скоріше, руки тремтіли, на хвильку навіть запаморочилось у голові. Хлопець крутився у вітальні, хапаючись то за одне, то за друге. За декілька хвилин знову набрав знайомий номер:

— Олю, рятуй, форель згоріла! Мабуть, я недобре виставив температуру в духовці. От халепа. Повна хата диму!.. Що мені робити?.. Ти могла б забігти? Уявляєш, вона зараз прийде, а тут таке. Гаразд. Сьомий будинок, другий поверх, восьма квартира. Але швидше, благаю!

Оля не забарилася, адже жила в будинку навпроти. Через п’ять хвилин після телефонної розмови з «шеф-кухарем» озвався дзвоник вхідних дверей.

Іван швиденько відчинив. На порозі стояла Олька в спортивному костюмі, волосся зібране в хвіст, з макіяжу — лише туш.

— Ну, що там у тебе, «майстер-шеф»?.. Чому згоріло, ми ж постійно були на зв’язку?.. — запитала Олька.

— Проходь. Зараз розповім... — відказав Іван, запрошуючи дівчину до кімнати.

Оля зайшла до вітальні. Скрізь на маленьких кованих підсвічниках мерехтіли свічки. Посеред кімнати стояв святково накритий стіл із приготованими стравами. Оля дивилася на все це, нічого не розуміючи.

— Як це?.. — розгублено запитала Олька. — Я бігла, бо ти сказав, що все згоріло?.. А цей вечір такий важливий. І ти хотів її вразити.

— Я сподіваюся, що вразив?.. — пригортаючи до себе Олю, запитав Іван.

На мить зависла тиша.

— Не те слово, — відповіла, усміхаючись, дівчина.

Дарина Кравчук. Затишок

Так тихо було, якось навіть до тремтіння в колінах тихо. За вікном виднівся багряний захід сонця. Теплий, спокійний... Чомусь від такого спокою стає не по собі. Можливо, тому що вона відчувала таке вперше. Він сидів навпроти неї і їв. Ніколи не могла подумати, що спостерігати за кимось під час прийому їжі — таке цікаве заняття. Інколи він зосереджено вдивлявся в телевізор, де показували програму про неймовірні явища. Та її це не займало, найнеймовірнішим явищем, яке вона коли-небудь бачила, було те, як він їв. Згодом вона сіла біля нього, поклала свою голову на його плече й тихо мовчала. Ці хвилини запам’яталися назавжди. Так тепло, по-сімейному, добре.

Він вимушено подивився на годинник, дістав із гаманця папірчик, на якому був вказаний номер потяга й час відправлення, і почав пакувати речі. Вона мовчала. Стояла, впершись у дерев’яні двері й мовчала. Усе запакував, у руках залишалася лише його сорочка. Він охайно склав її й залишив на ліжку. «Тобі від мене», — тихо прошепотів і поцілував її волосся. Чомусь найчастіше він цілував її коси. Не палкі поцілунки, не гарячі й міцні обійми, а легенький дотик до її волосся. Вона всміхнулася.

Потяг. Вокзал. Повідомлення про посадку. Не любила вона вокзалів — занадто часто вони відбирали найдорожчих. Він зайшов у вагон і ще довго дивився в її очі. Через вікно, крізь призму бажань, крізь ті емоції, які жили в його серці. Зателефонував — говорили через скло. Дивне відчуття: бачиш людину, чуєш її голос, а доторкнутися не можеш...

Через «надцять» днів вона приїхала в його місто. З блиском в очах, чи то від щастя бачити його, чи то від застуди, яка нестримно підкорювала її організм. Він узяв її сумку й упевнено вів за руку кудись. Прийшов в аптеку, купив ліки. Після завів у кафе, замовив поїсти й гарячої води: приготував лікувальний напій і пив його разом із нею, щоби смачнішим він їй здавався. Знову вокзал, потяг, сон. Приїхала додому. Гарячі душ і чай трішки порятували від огидного стану хвороби. Відкрила шафу, надягла його сорочку й швиденько заснула... І якось так спокійно їй стало, незважаючи на ті сотні кілометрів, на те, що ніколи не виказував їй своїх почуттів, і на те, що в термометра горіло забагато червоних поділок.

Мар’яна Лелик. Розмова

— Машик, ти щось будеш? — уже вдруге запитав Дмитро й завмер в очікуванні.

— Що? — Марія ніби прокинулася від глибокого сну. — А, так, каву. — І насилу всміхнулася.

— І все?

Вона кивнула.

— Тоді ти чекай замовлення, а я на хвилинку вискочу, гаразд? Зараз буду! — Хлопець цьомкнув її в щічку й зник за дверима.

Це маленьке затишне кафе було улюбленим місцем для святкування різних дат і подій в їхньому житті: першого поцілунку, випускних і вступних іспитів, днів народжень (у них обох якраз у червні!). І сьогодні вони тут саме тому — відзначати річницю їхнього зустрічання, тобто піврічницю. Принаймні, так думав Дмитро. Принаймні, так уважала Марія.

Дівчина сиділа біля вікна й дивилася на зиму, що минає. Звучала якась лірична пісня — здається, Бурмака: «Ангел-охоронець... не лиши його. хоч він не зі мною — я його люблю...»

Марія слухала, і з кожним словом її очі ставали сумнішими. Не про неї ці слова! Так, не про неї й не про них! Бо в них усе чудово, вони разом! Але. щось таки не так. Щось мучить її вже тиждень, і «мучить» — це ще легко сказано. Не дає їсти, спати, жити.

«Хоч він і зі мною — його не люблю», — мимовільно перефразовуючи, проспівала вона в думках в унісон з іншою Марією, — і наче струм пронизав усе її тіло.

Оце вперше за останніх кілька днів вона нарешті зрозуміла, що коїться в її серці, й від цього розуміння стало ще важче й неспокійніше. Вона його не кохає. Свого чудового, розумного, дотепного Дімку. Без причин і сварок, без непорозумінь і конфліктів. Просто взяла й розлюбила... Дмитра, який завжди допоможе, примчить на поміч, який пожертвує своїм вільним часом, аби допомогти їй підготуватися до історії, пропустить довгоочікуваний матч, щоби зустріти її з пар. Просто ідеальний! А вона, виявляється, не кохає. Уже не кохає, виправила сама себе. Бо ж почуття таки існували!

Були невиспані ночі в передчутті завтрашньої зустрічі, годинні розмови по телефону, десятки есемесок за день, романтичні прогулянки. Та тепер. Разом із зимою минали й ті почуття, які так яскраво спалахнули шість місяців тому, — безмежного щастя й кохання. Ні, слів тут не дібрати, це було щось «над», щось особливе. Вони відчували одне одного навіть на відстані, вміли читати думки й закінчувати речення, яке почав інший. Та й тепер ще так є, лише.

За вікном хмарилося. Мабуть, знову на дощ. Дмитра ще не було. Де він так довго? А може, це й на краще, вона встигне хоч оговтатися від свого відкриття.

Марія нарешті перевела погляд, утупившись у яскраву квітку на серветці. Як вона має це зробити? Як сказати йому? Як пояснити? Він, певно, страшенно розгнівається, почне шукати причин. І вони, звісно, мають-таки бути, ті причини. Ні, вона не закохалася в іншого, не розчарувалася в Дмитрові, навпаки. Навпаки, все дуже добре.

І коли вона скаже йому це, він обов’язково почне переконувати, що то дурниці, що це вона помиляється і насправді нічого не змінилося, це просто раптова зміна настрою, і завтра все буде гаразд. Або. ще гірше — мовчки встане й піде. Образиться й не вислухає, а вона так хоче, щоби вислухав, зрозумів, адже їй теж нелегко. Тоді вона залишиться одна тут, кожною клітинкою відчуваючи свою провину й безпомічність. А може, залишити записку і, поки він повернеться, зникнути... назавжди? Написати легше, ніж вимовити.

Вона озирнулася. Дмитро десь барився. І каву так довго не несли. Мабуть, побіг по квіти чи готує якийсь сюрприз для неї, як завжди. Ні, він не пробачить. Що тепер думатиме про неї'? Та хіба людині, яка розлюбила, не все одно, що думає про неї хтось чужий. Чужий. Чому ж їй не байдуже?!

Марія швидко (щоби самій себе не переконати в протилежному) дістала із сумочки блокнотик і ручку: «Дмитрику! Вибач, що.» — вона відірвала аркуш і зім’яла. Ні, так не годиться. Що вона робить? Хіба так чинять?! Але рука вже виводила каліграфічні літери на чистому листку: «Дмитрику! Прошу тебе, дочитай до кінця! Мені дуже важко про це писати, та ще важче було б про це сказати тобі. Ми дуже далекі, хоч і разом. Уявляю, як ти зараз наморщив чоло — ти завжди так робиш, коли чогось не розумієш. Повір, я й сама не розумію, лише відчуваю. Щось трапилося з нашими стосунками, і ми вже не можемо бути разом. Вибач тисячу разів! Мені від цього теж нестерпно важко, але прошу одне — не телефонуй більше, не розпитуй ні про що, не переконуй у протилежному. Хай все буде так, як є. Просто нам потрібен час, і все стане на свої місця. Більше не можу нічого писати, вибач. Машка». Подумавши, останнє слово вона виправила на «Марія».

Дівчина зітхнула, згорнула аркушик учетверо й поклала навпроти себе. Потім швидко підвелася й попрямувала до виходу. Не минуло й двох хвилин потому, як офіціантка принесла до їхнього столика каву з тістечками й, здивовано знизавши плечима, поставила її на стіл. Мабуть, подумала, що вони ще повернуться. Вона була дуже вихованою й не знала (навіть приблизно), що було написано в записці, яку так поспішно вклав у її руку той симпатичний хлопець, попросивши підкласти під горнятко з кавою для дівчини за он тим столиком...

«Дорога Марійко! Машик! Я довго про це думав. Чому все так склалося, чому з нами. Не ображайся, що не сказав. Вирішив написати. Вибач, що саме в цей день, саме сьогодні. Вибач, що так ось кажу тобі, що ми вже не разом. Просто ти маєш мене зрозуміти. Мені буде важко без тебе, але так на краще, повір. Збоку виглядало, що ми найщасливіша й найзакоханіша пара, та мені здається, що так було лише декілька місяців. Потім ніби щось зламалося. Знаю, із часом нам обом буде легше. Вибач мені тисячу разів, Ма-шик, вибач!»

У затишному кафе вже не було відвідувачів. Лише на столику біля вікна стояли дві холодні кави й лежали дві записки. «Як у кіно», — подумала вихована офіціантка й, не наважуючись порушити це безмовне прощання, попрямувала до сусіднього столика забирати брудний посуд.

Вiолiна Ситнiк. Осінній вихор

Він увірвався в моє життя, наче осінній вихор: теплий, із ледь відчутними нотками прохолоди; несамовитий, наче ураган. Він ішов пробоєм, не помічаючи перешкод, брав від життя те, що вважав своїм. Умів захопити так, що оточуючі прямували за ним бездумно, як миші за сопілкарем. Ось так за шила і я.

Пам’ятаю нашу першу зустріч. Була осінь. Тепла, ніжна, тиха. Дерева ввібралися в золото й багрянець, буяли різнобарвні айстри, розливаючи солодкі пахощі навкруги. Жовте листя повільно опадало, кружляючи в елегійному вальсі. Я стояла з хлопцем біля гуртожитку. Ми ще не зустрічалися, але йшло до того. Від погляду на нього моє серце не билося швидше, ноги не підкошувались, язик не заплітався, і я не червоніла. Це була дружня симпатія, яка могла б перерости як не в кохання, то хоча б у взаємоповагу.

Кавалер тримав мої руки, щось натхненно розповідав, аж раптом хтось улетів між нас, обійняв обох за плечі й вигукнув: «Друже, благаю, познайом мене зі своєю прекрасною супутницею, доки я не впав тут і не вмер наглою смертю!» В очах мого хлопця на мить спалахнув ревнивий вогник, але швидко згас. А я була спантеличена, навіть зла. «Що за клоун увірвався між нас і ламає дешеві комедії?» Ледь не відчитала його, аж раптом хлопці почали обійматися й жартувати. Виявляється, вони давно товаришували, були на одній військовій кафедрі. Я нудьгувала, слухаючи їхню балаканину, і вже вигадувала привід, щоб їх покинути, та несподівано хтось штовхнув мене у спину, і я опинилася в обіймах комедіанта.

Здається, час застиг. Він міцно тримав мене за талію й гіпнотизував поглядом глибоких сірих очей. Здійнявся вихор, піднімаючи з землі жовте листя. Воно закрутилося в шаленому танці, відділяючи нас від усього світу. Я чула, як голосно гупотіло його (чи моє?) серце, ноги стали ватними, а щоки запалали, мов стиглий помідор. «Ого, як приємно!» — насмішкувато прошепотів нахаба, а я, не знаючи, що вдіяти, вирвалася з його обіймів, попрощалася зі своїм кавалером і побігла додому. Була сердита на всіх: на себе — що поводилася, як школярка; на свого хлопця — бо він анічогісінько не вдіяв; на того, другого, — що вибив мене з колії, — тож почувалася по-дурному.

Наступного дня, повертаючись з університету, я почула від вахтерки гуртожитку, що в мене гість. «Вадик! — подумала. — Зараз він дістане за вчорашнє! Стояв, як справжнісінький тюхтій, доки те недорозуміння дозволяло собі так поводитися зі мною». Ішла коридором і вигадувала покарання. Перед входом до кімнати почула голосний регіт, увійшла — і затялася! На мене чекало саме оте не-дорозуміння! Він невимушено сидів на моєму ліжку, розказуючи сусідкам по кімнаті небилиці. Дівчата, побачивши мене, відразу згадали про свої невідкладні справи. Проходячи повз, відчайдушно жестикулювали руками: «Хлопець — клас!» Я знову розлютилася: ніколи не чула від них схвальних слів про Вадика, й жодного разу подруги не реготали так над його жартами! Але видушила усмішку, вирішила бути ввічливою й холодною.

А зараз не розумію, що він такого зробив, адже через кілька хвилин ми бігли сходами, наче діти, узявшись за руки. Гуляли Старим містом, розглядаючи архітектуру, він розповідав історичні факти про місця, де ми ходили; загадували бажання, доторкнувшись до Тріумфальної арки костелу Петра й Павла, сиділи на лавочці, насолоджуючись останнім осіннім сонечком. Він тримав мою долоню, здавалося, що я створена для нього, а він — для мене. Називав своєю дівчинкою, говорив компліменти, а я ловила кожне слово й тонула в озерах його очей. Пізно ввечері він сором’язливо чмокнув мене в губи й побіг, пообіцявши прийти за два дні.

Не прийшов. Ні за два дні, ні за два тижні, ані за два місяці. А я ходила, як причинна. Не могла ні їсти, ні спати, забула інших залицяльників і значення слова «розважатися». Знала, що з ним усе гаразд, але не відала, чому зник. Згодом до мене почав хтось телефонувати й мовчати у слухавку, надсилати порожні повідомлення. Відчувала, що це він. Просила заговорити, та марно. Якось побачила його разом із хлопцями біля бібліотеки. Витягла мобільний і зателефонувала настирливому анонімові. У його кишені забринів телефон. Він почервонів, а я лише скрушно хитнула головою й утекла.

Відтоді намагалася його забути. Криком душі виливалися слова в рядочки: «Я хочу з тобою поділитися тим, що залишилося після нашої розлуки. Віддам тобі відразу до інших представників протилежної статі й ту безмежну прихильність до тебе одного; гіркоту, що наповнює в хвилини самотності; біль пекучий, що не дає спочинку. Закохана людина готова віддати найдорожче своєму обранцю. А що дорожче почуттів? То як, ти готовий прийняти дарунок? І мені байдуже, що в усіх дівчатах ти будеш бачити мої риси, чути мелодію мого голосу, золотий передзвін мого сміху, перед тобою стоятимуть сірі (такі схожі на твої) очі; мені все одно, що ти не зможеш знайти спокою в чужих обіймах, що наодинці із собою страждатимеш; що, коли йтиме дощ, виходитимеш на вулицю, щоби ніхто не побачив твоїх сліз, і оплакуватимеш нашу любов. Мене не цікавитиме, як живеш, про що думаєш, із ким ти. Я хочу поділитися своїми почуттями... То як, візьмеш дарунок?»

Зустрічалася з іншими, сміялася крізь сльози і деколи ловила на собі його сумний погляд. Чому? Чому ти мене мучив? Чому не відпускав? Байдуже... Тепер я тебе не тримаю! Я вільна від твого полону!

Минув рік із дня нашої першої зустрічі. Я вже не марю ним. Я, наче той пацієнт, який знає, що його хворобу вилікували, рани загояться, а шрами залишаться. Ця осінь холодніша минулої. Ідуть дощі, оплакуючи чиєсь нещасне кохання. А я готуюся до весілля. Сьогодні, коли я йшла з університету, хтось наздогнав мене, різко обернув лицем до себе, вихопив із моїх рук парасольку й жбурнув її в траву. ВІН.

— Скажи, що це неправда!

— Що саме?

— Твоє весілля.

— Правда.

— Але ти не можеш... Ти — моя!

— Я давно вже не твоя... Прощавай...

Стояли під дощем. Його обличчям текли прозорі дощові краплі (чи сльози?), він сьорбав носом, наче від нежитю, а я навіть не мала бажання запропонувати йому хустинку. Обернулася й пішла. Аж тепер відчула, що звільнилася. Періщив сильний дощ, а я бігла калюжами, весела й щаслива, вільна! Летіла назустріч новому життю.

Марта Приріз. Руки Анни

У неї безсумнівно були прекрасні руки. Як тонкий знавець жіночої вроди, можу стверджувати таке напевно. У любові важливі деталі — маленькі, майже непомітні, дрібнички допомагають прорости світлу й вилитися назовні діями. Любити — значить діяти.

— У тебе прекрасні руки, Анно, — майже шепочу жінці з густим чорним волоссям.

Її карі очі гостро вдивляються в мої, певно, шукаючи тіні брехні чи злорадства. Не знайшовши бодай чогось одного, жінка повільно видихає повітря, опускає плечі й розслаблює м’язи обличчя. Щоправда, вже за хвилю на губах народжується усміх — кволий, несмілий, проте страшенно щирий.

Я люблю, коли Анна всміхається і коли сміється. Тоді її очі стають широко розплющеними, якимись здивованими. Волосся хвилями накочується на вузькі, тендітні плечі — приплив: волосся обхопило плечі в свій полон — сміх — відплив: воно впало на спину тяжкими локонами. Коли вона усміхається, губи наповнюються життям. Либонь, такою магією володіють усі справжні жінки.

— Рівно настільки прекрасні, наскільки знівечені, — зажурено шепоче Анна, і мені стає боляче від її сумовитих думок.

Хочеться сказати, що лікарі все виправлять (але де гарантії? де взяти ці бісові гарантії?), що її руки знову стануть ледь бронзового кольору, і вона нанизає на них різнобарвні браслети й персні — як тоді, пам’ятаєш, кохана, як тоді, коли ти стала схожою на грецьку богиню? Натомість я мовчу. За хвилю підіймаюся з твердого стільця, який стоїть поблизу її ліжка, щоби дістати зі свого чорного кейсу маленький пакунок.

— Анно, у тебе прекрасні руки... Чуєш, кохана, прекрасні.

Несвідомо її губи утворюють маленьке коло чи бублик, коли вміст пакунка стає відомим. На дні коробки блищить золотий браслет. Він увігнувся так, що можна було б сплутати його з екзотичною змійкою, якій захотілося поніжитися на сонці.

— Ти все ще пам’ятаєш, Яне...

Звичайно, пам’ятаю. Чи часто люди забувають те, що зробило їх щасливими на довгий час? Отож-бо, ні! Я також не забув ту зиму 1999 року.

Ми гуляли з Анною засніженим Стрийським парком. Це було наше четверте побачення. Тоді ще не вмів розпізнавати всі її жести та усмішки, не вичитував серед слів ті, які вона хотіла, щоби справді були почуті. Не вмів, проте дуже радів з одної її присутності. Це воістину феноменальна жінка! Найперше мене причарувала ключиця Анни; вона випирала з-під шкіри, ніби войовничий воїн, а тоді вже — очі та груди. Звичайно, на груди я дивився частіше, аніж в її очі. Проте розчарую: так було лише на початку нашої історії. Тепер все-таки волію дивитися в неї, в її очі, та виловлювати там клаптики древніх легенд і архетипів. Жінка — знаряддя любові в Бога, тому зазирати в її душу варто частіше, аніж споглядати на спокусливі горбики грудей.

Дерева хиталися сонними, неквапливими рухами, коли вітер грайливо зачіпав їхні гілки. Анина шапочка теж зрідка сповзала, тому жінка затято натягувала її на вуха, вочевидь, боялася замерзнути. Цей, майже дитячий, жест мене зворушував. Руки були сховані в елегантні оранжеві рукавиці. Їх вона не зняла ще жодного разу, навіть у теплій кав’ярні.

— Ходімо, бо ще замерзнеш, станеш схожою на бідного зайчика, — жартував тоді, а сам брав кохану під руку й вів до найближчої кав’ярні.

Мене не те, щоби хвилювали погляди офіціантів, які здивовано-зосереджено обмінювалися красномовними поглядами а-ля «чому ця пані, врешті-решт, не зніме рукавиці?», але все ж було злегка незвично й по-дитячому цікаво. Так, наче якась страшна таємниця торкається мого життя, а я поки не в змозі її розшифрувати.

Анна, здавалося, не помічала цих кривих посмішок і зачудованих поглядів у її бік. Вона взагалі вміла багато чого не помічати. Наприклад, мій золотий годинник, який гойдався з кожним рухом на руці, чи — також із золота — товстий ланцюжок із масивним хрестом. Автомобіль блискучо-чорного кольору, припаркований біля її під’їзду, теж пробувала не помітити. Навіть коли я власною персоною вийшов їй назустріч з цього дива техніки, невинно опустила очі й прошепотіла: «Живуть же люди.» — як маленька дівчинка, що випадково опинилася біля височенної різдвяної ялинки; та вже за мить струсонула головою й упевнено виголосила: «Ну що, йдемо?» — «Ідемо чи їдемо?» — «Ідемо, Яне!»

Ця жінка ніколи не приймала дорогих подарунків. Певно, то шокувало мене найдужче. До Анни чи не всі мої пасії прагнули загарбати якнайбільше — дизайнерський одяг, прикраси чи подорожі на далекі моря-океани. Їй, відверто кажучи, все це зовсім не було потрібно.

Пам’ятаю, в лютому наближався день народження Анни. Я ходив туди-сюди кімнатою своєї дорого обставленої квартири й роздумував про подарунок. Звичайного персня з уламком діаманту було б недостатньо, та й що скаже перстень цій мудрій жінці? Нічогісінько, крім того, який я багатий. Бачте, Анні цей факт давно відомий, і жінка ним вперто нехтує.

— Серце... Чуєш, серце? — Я гладжу її плечі легкими рухами. — Ти ще не заснула?

— М-м-м... Ні, Яне, не сплю, думаю, — стиха відгукується.

Ми сидимо на старенькій канапі в її однокімнатній квартирі на Левандівці. Поки я доїхав до цього району Львова своїм автомобілем, устиг пригадати всі лайливі слова, які вивчив ще змалку, — такою довгою й затористою видалася дорога. Квартира була звичайною: кімната з шафою, повною книг, кілька вазонів на облізлому підвіконні, ліжко, канапа, стіл із кипою паперів і камін. Ця обстановка різко контрастувала з моєю трикімнатною квартирою, що обставлена якоюсь новоявленою дизайнеркою в пастельних тонах, де ідеально допасовані до кольору стін меблі й різні дрібнички.

Але, хай там як, в Анни було затишно. Вогонь потріскував і малював тіні на стінах.

— І я думаю. Зовсім розгублений. Не знаю, що тобі подарувати. Скоро ж таке грандіозне свято — твій день народження, — почав я, але Анна мене перебила.

— Ти через це ходиш пригнічений останніми днями? Дурненький. — Я відчув ляскіт по носі. — Не переймайся. Просто подаруй мені книжку. Ого, маєш зараз такий кумедний вираз обличчя. Я б сфотографувала, але ліньки шукати свій Cannon.

— Книжку? Яку? — вже зовсім розгублений її відповіддю, допитуюся далі.

— Сімони де Бовуар. Будь-яку. Бо я, знаєш, все ніяк її не прочитаю. Або ж Германа Гессе. Екзистенціалізм, ну чим не диво?

— І все? Хіба ти не хочеш прикраси із дорогоцінними каменями?

Я чую сміх. Він розповзається по всій кімнаті; грудна клітка наповнюється теплом.

— Ну, можеш подарувати мені браслет. З дерева. Такі продають в арт-крамничках.

— Ти серйозно?

— Звичайно. Нащо мені ті дорогі цяцьки, якщо беззаперечно важливим є факт турботи й пам’яті про свято, аніж самі дарунки? — розсудливо каже Анна, дивлячись в мої очі, де розставила свої тенета недовіра. — О, ледь не забула! Жодних букетів, гаразд?

— Ти забороняєш дарувати тобі квіти, Анно? Чому? — Напевно, жінки вміють шокувати, але щоб мене шокували до такої міри — це вперше.

— Як думаєш, хіба щось мертве може бути красивим? Ти направ-ду в таке віриш?

— Та ні... Ні... Не може.

— А квіти в букетах — які? Мертві. Не даруй мені нічого, чого б могла вже торкнутися рука смерті. Книжка й дерев’яний браслет — це якщо справді відчуваєш потребу щось дарувати. Я чекатиму тебе без усіляких презентів, аби зробити свій фірмовий чай і кекси. Приходь. Лишень не думай про дарунки. Добре, Яне? — І цілує мене в чоло й відходить ставити посуд на кухню.

На її день народження Львів сніжив. Поодинокі перехожі поспішали до своїх домів. Я — квапився до книгарні поблизу Оперного театру. Там можна було відшукати майже все й навіть трохи більше. Я мав знайти де Бовуар і Гессе. Привітна дівчина-продавчиня показала кілька видань, які були ідентичні за змістом, проте відрізнялися дизайном і роком видання. Звичайно, я обрав найновіші й найкращі. Хіба не так роблять чоловіки, які до божевілля закохані? Хіба не купують все найчудовіше задля усмішки коханої жінки? Я нічим не відрізнявся.

— Гессе? Ти знайшов ще й українською мовою! Яне! Дякую! — Вона стрибає мені на руки. Чорне класичне плаття ковзає під моїми дотиками. — Книжки-и... Це найкращий дарунок.

— Це не все, — простягаю ще один пакунок. — Ось, тримай. Вітаю, серце, вітаю.

— Ти купив мені аж два пакунки. Цікаво-цікаво, — сміється і тим часом розгортає подарунковий папір. — Сімона де Бовуар. Все. Цей тиждень мине під гаслом «Зачитайся!» — І сміх знову проростає з її грудей. — Дякую.

— Анно, можна тебе попрохати про одну річ?

— Яку? — швидко відгукується своїм дзвінким голосом.

— Чи можу надягнути тобі на руку браслет? Певно, на ліву руку, бо ти — правша. Можна?

— Ох, страшно не люблю свої руки. Але якщо хочеш, то звичайно.

Анна дуже повільними, равликовими рухами стягує спершу праву, а тоді ліву рукавиці. Складає руки навхрест на грудях, наче хоче оборонитися.

— Чого ти, серце? Чого ти?

Я підходжу близько до неї. Так близько, що можу безперешкодно роздивитися опіки її рук, де-не-де із зеленими й буряковими відтінками. Навіть тоненькі пальці є неприродно рожевими. Ця суміш страхітливих барв продовжується аж до ліктя, — я повільно здіймаю погляд, сантиметр за сантиметром, — тоді знову переходить у нормальний колір шкіри.

Вона стоїть, красива, мудра жінка з обпеченими руками. І в голові луною віддають слова: «...Я страшно не люблю свої руки».

Легенько торкаюся її пальців. Зовсім легко, аби, бува, не заподіяти їй болю.

— Боляче? — питаю.

— Іноді, — зітхає Анна, — іноді зовсім нестерпно болить. Ось тут. — Показує на серце. — Коли люди недобрими поглядами оглядають мене і жаліють. А зараз ні, зараз зовсім не боляче. Не хвилюйся.

Намагаюся роздивитися всі ці кольорові плями на шкірі, щоби не лякатися, щоби просто змиритися з тим фактом, що так є. Руки холодні та знесилені. «Бідна моя.» — думаю собі та цілую її у кожен пальчик. Так нестерпно боюсь, що їй боляче, що раню її невмілими доторками...

Коли Анна йде заслонити штори, бо ніч атакувала Львів, я виймаю з кишені браслет. Дерев’яний, із вирізьбленими листочками. Кленовими. Я знаю, що Анна обожнює клени. Утім, осінь теж.

— Серце, дай-но сюди свою ліву руку. — Я нанизую на неї браслет і цілую долоньку. — Подобається?

— Так. Гарний. — заворожено каже жінка.

— Це твої руки роблять браслет гарним. У тебе прекрасні руки, кохана. Віриш мені?

— Я. я не знаю. Ніколи не думала, що мої спотворені руки можуть бути прекрасними.

— Анно, твої руки прекрасні, коли ти обіймаєш мене, коли готуєш чай і неспішно несеш чашки з кухні в кімнату, коли поправляєш комір моєї сорочки. Твої руки прекрасні, жінко.

Минуло шість років. На кожне свято я приношу їй браслети. Певен, що скоро їх назбирається цілісінька коробка, — я не рахую. Зароблені гроші мають дарувати радість тим, кого любиш. Я люблю Анну завжди. А обожнюю — коли вона сміється й коли читає. Т оді пасма густого чорного волосся обрамлюють її ідеальне обличчя, а губи рухаються в ритм прочитання речень. Але найдужче я люблю її руки, коли вона мене обіймає.

Ольга Ткаченко. Реабілітація

Ти, ні, ти мені не кажи,

Не кажи, не кажи.

Хай все буде, як завжди,

Як завжди, як завжди, ніч.

Всі знайдуть ту відповідь

І тобі й мені.

Ти мені не кажи,

Ні, ти мені не кажи.

М. Чайковська

Самотньо. Холодно. Мокро. Вітер пронизував і зовні і зсередини. Віолетка інколи потребувала лишитися наодинці з собою, щоби відновитися. Вона вимикала телефон, не заходила у соціальні мережі й на декілька днів ставала відлюдьком, самотньо бродячи найзеленішими місцинами. Сьогодні був саме такий день.

Якась двояка погода: промінчики теплого сонечка звиваються пронизливим вітром. Погода ніби відчувала її стан.

Сьогодні, у «перший день реабілітації», Віолетті все ж таки довелося піти у світ людей. Вона з останніх сил тримала свої емоції, не зривалась. Адже не покинута і, мабуть, не геть самотня, а просто втомилася від буденності, від своєї зайвої справжності й сторонніх масок, які так близько.

У такому стані хотілося лише тепла й підтримки. Через кілька днів вона завжди набирала один і той же номер. Віолетта завжди знала, що є людина, яка підтримає її в будь-якому стані, без пояснень знайде потрібні слова. Цього номеру не було навіть у швидкому наборі, бо набирала вона його не так часто.

— Привіт, Саш. Як твої справи? Є хвилинка?

— Привіт. Для тебе завжди є. Щось сталося?

— Нічого. Просто так телефоную.

— Ти ж ніколи просто так не набираєш мій номер. Період «реабілітації»?

— Звідки ти знаєш?

— Знаю, — різко прохолоднішим став голос. — Зустрінемося?

— Як завжди, в кафе на розі?

— Добре. Чекатиму на тебе о п’ятій.

І гудки. Сьогодні вони пролунали якось неочікувано. Саша навіть не дочекався відповіді Віолетти.

За чверть п’ята. У кав’ярні було майже порожньо. Хоча зазвичай вільних місць небагато в такий час. Зустріч не була звичною. Від початку Віола відчувала якийсь ніби холод. І лише Саші було відомо, що той «ніби холод» означав. Насправді в його очах були нотки розгублення від слів, які сьогодні запізнювалися, а може, саме встигали.

Перші три хвилини в тиші. А далі слова, які перемалювали світ навколо в неясну палітру мутних кольорів.

— Тобі вже краще?

— Та нормально. Як в тебе справи? Як та дівчина, що тобі подобалася?

— Нормально. Давай зробимо замовлення? Тобі, як завжди, ка-пучіно?

— Так. Ти не відповів.

— Нам капучіно і еспресо, будь ласка, — ніби знову не почувши, мовив хлопець, а згодом продовжив: — Я хотів сказати тобі дещо.

— Ну, я слухаю тебе. Взагалі, ти сьогодні не такий, як завжди, — з певним нерозумінням сказала Віолетта.

— Ми з тобою друзі, чи не так? — У відповідь на майже непомітний кивок головою Саша провадив далі: — Але я тобі друг, а ти мені... Я, взагалі, прокручую цей діалог після кожного твого дзвінка й жодного разу не наважуюсь його озвучити...

— Але що?.. — перервала монолог спантеличена дівчина й одразу ж отримала відповідь на ще не поставлене питання.

— Не поспішай, будь ласка. Можливо, це остання наша розмова. Я хочу насолодитися кожним словом.

— Ти мене лякаєш. — Хоча Віолетта уявляла, що можна говорити з подібним виразом обличчя.

— Я знаю, як ти дорожиш дружбою, чи... ну хоча б такими стосунками, як у нас. Але. Я не можу цього не сказати. Я закохався.

Сильно. Я не можу більше триматися, коли тобі так погано. Ти знаєш, а я з нетерпінням чекаю твого часу «реабілітації». Бо лише тоді ти мені телефонуєш. Лише тоді!

— Але ж я... — Віолетта не встигає закінчити думку.

— Чекай, я хочу все договорити, — перебив її друг і після хвилинної паузи продовжив уже з якоюсь напівістеричною усмішкою: — Я, певно, не дочекаюся свого еспресо. Мені мало торкатися тебе лише словами. Я хочу міцно обійняти, щоби ти забула всі труднощі й відчула себе захищеною. Я хочу закрити тебе від усього світу. Світу, який робить тобі так боляче. Ти знаєш, мене важко вивести з себе, і мало що може мене справді зачепити. Але ти — моя жива рана, яка кровоточить щоразу, коли тебе бачу й чую. Я більше не витримую. Я скажу й піду, не чекаючи твоєї відповіді. Я її не вимагаю. Можливо, тому що наперед знаю, що ти скажеш. Але якщо все-таки ти захочеш щось відповісти — просто зателефонуй мені. Маленька, я кохаю тебе. Прощавай.

Віолетта навіть не могла нічого відповісти відразу. Її мозок почав активно прокручувати кінофільм, де Саша завжди усміхнений, його характер незламний, без жодної щілини на зайві емоції. Їй інколи здавалося, що він узагалі не спроможний кохати й хоча б щось відчувати. Можливо, саме тому вона й не телефонувала йому зайвий раз — знала, що її другу байдуже. Він ніколи зайвого не питав і не ображався, коли вони не спілкувалися тижнями. Так, він інколи дзвонив їй сам, проте завжди у справі, і місця фантазувати просто не було.

І дівчина тепер порівняла цього Сашу з тим, якого бачила щойно: це різні люди! Протилежності! Її очі змокріли. Віолетта завжди була проти того, щоби зустрічатися з друзями. Тому їй, певно, і не хотілося чути цих слів. Але... вони пролунали. І вона зловила себе на думці, що Саша — єдиний, кого вона хотіла б зараз бачити, хто захистить її від усього світу.

Тим часом підійшов офіціант із порцією ароматного капучіно й міцного еспресо:

— А еспресо замовляли ж? Ваш коханий ще підійде?

— Хто? Мій коханий? — спантеличено перепитала Віолетта.

— Так. А ви хіба не пара? У вас схожі очі, і ви гарно виглядаєте разом. Пробачте, що лізу не в свою справу. Мені лишати еспресо?

— Нічого страшного. Так! Лишайте! Зараз він підійде! — І майже нечутно додала: — Я сподіваюсь.

І відразу почала набирати такий знайомий номер:

— Алло, Саш. Повернися, будь ласка. Твій еспресо скоро охолоне. Я чекаю на тебе. Мені є тобі що сказати...

Тетяна Череп-Пероганич. У жити буває все

Олена під осінь народила дитину. Додому до батьків приїхала вже тоді, як Івасику було трохи більше року. Про себе нічого не розповідала. Та ніхто й не допитувався. «Прийде час, сама розповість, навіщо душу даремно тривожити», — казала її мати, тримаючи на руках свого першого червонощокого онука.

По селу ж блискавкою прокотилися пересуди. З часом усе згладилося, забулося. І невдовзі жінки вже навіть хвалили дівчину за те, що не позбавила життя такого милого хлопчика. Дасть Бог, ще й чоловіка колись матиме.

Олена ж зараз ні про що подібне не думала. Заочно закінчувала інститут. Працювала в школі. Поралася по господарству. А вечорами бавилася з малим, розповідаючи йому цікаві казочки й віршики. Кмітливе хлопченя вже намагалося їх переповідати, і так це кумедно в нього виходило. Однак удома не залишилося непоміченим те, що в розмові з сином Олена уникала слова «тато», взагалі його не вживала. А коли одного разу Івась назвав татком дідуся, не втрималася — заплакала.

На сесію їхати не хотілося. Серце ніби щось передчувало. Але вранці, поцілувавши напівсонну дитину, поспішила на станцію. Навчання трохи підбадьорило її. Не було часу на відчаї та печалі. Хоча веселих товариств уникала. Вільні хвилини проводила в бібліотеці, пишучи конспекти. Якось затрималася допізна. Чекати трамвая довелося довго.

— І як така симпатична дівчина не боїться пізно їхати сама? — звернувся до неї юнак, що стояв поруч.

— А от і не боїться, — спокійно відповіла, зовсім не маючи бажання продовжувати розмову.

— А вам куди? — пролунало чергове запитання.

— Нікуди. І взагалі, чому це когось має турбувати?

— А якщо ви мені сподобалися?

— А ви мені — ні. Чуєте? Ні! — зірвалася несподівано на крик Олена й швидко, не озираючись, пішла в бік наступної зупинки.

Коли дісталася квартири, відразу лягла спати. Але заснула нескоро. Їй вчувався приємний голос юнака, в якого було таке гарне обличчя, обрамлене густими завитками русявого волосся.

«Чому я така нестримана? Що подумає про мене чужа людина, яку я нізащо образила? Скільки ще ятритиме душу минулий біль? Невже довіку розраховуватимуся за власні помилки смутком і самотністю?» — запитувала вона себе, але відповіді не знаходила.

Та незабаром Олена знову зустрілася з тим хлопцем. Якби він не підійшов першим, вона б його, мабуть, і не впізнала. Минуло майже півмісяця. Сесія закінчувалася, і дівчина на днях збиралася повернутися додому. Останній іспит, як і всі попередні, був складений на «відмінно», тому настрій мала, як ніколи, чудовий.

— Ви, напевне, знову зараз будете кричати? — тихо звернувся до неї. — Прошу, не треба... Мене звуть Олегом. І мені вже набридло переслідувати вас.

— А хіба у цьому є потреба?

— Є. Ви колись чули щось про любов із першого погляду? Так от, я закохався, наче хлопчисько, і просто не знаю, що мені з цим робити.

— У мене є дитина. Прошу вас, дайте мені спокій. На жаль, нічим не можу допомогти.

Другого дня Олена вже сідала в поїзд. Їй хотілося до сина, до своїх школяриків. Подалі від гамірної столиці, від свого дивного нового знайомого. Адже саме через нього була сумна й пригнічена. «Нащо, ну нащо я його зустріла?» З думки весь час не йшли щирі чоловічі слова: «Ви колись чули щось про любов із першого погляду?»

Вона не лише чула, а у вісімнадцятирічному віці відчула на собі всі її солодощі й гіркоти. Була радість, було щастя, але більше — горя й розчарувань. І вона не хотіла пізнати ці жорстокі відчуття знову. Усе скоро забудеться. У неї є заради кого жити. Син допоможе забути Олега...

...На вулиці пахло весною. Дотавав останній сніжок. Дзвінко крапало зі стріх. Ішла з роботи втомлена, але щаслива. У неї прекрасні учні. Вона так любить свою професію. Біля хвіртки спинилася. Чому це сьогодні Івась її не зустрічає? Чи не захворів, бува? Поспішила до хати. Та, переступивши поріг, завмерла на місці. До неї підбіг веселий малюк і, показуючи пальцем у бік непрошеного гостя, прощебетав:

— Мамусю, де ти так довго була? А до Івася татко приїхав. Гостинці привіз.

З дивану піднявся Олег.

— Ти лишень не проганяй мене, — заговорив він, не давши Олені прийти до тями. — Я вже з твоїми батьками познайомився, тепер ось хочу тебе на гостину до своїх запросити. Ну не можу я без тебе! Ти тільки нічого не бійся. У нас все буде добре. Хочеш — залишимося тут, а хочеш — до мене переїдемо. Хлопчику, звичайно ж, було б краще у місті...

— Як ти мене знайшов? — несподівано теж перейшла на «ти». — Де взяв мою адресу?

— Це було неважко зробити. У мене в інституті працюють знайомі. Дістали твої координати в деканаті. Я довго не наважувався приїхати сюди, але більше чекати не було сили.

— Так не буває. Про що ти кажеш?

— У житті, моя люба, буває все. Головне — не обійти стороною свого щастя.

Олег став поруч, ніжно торкнувся рукою її плеча. У очах коханої цього разу він побачив те, про що навряд чи можна вимовити словами. Вони всміхалися. Вони були щасливі. А поруч крутився Івась, смикаючи Олену за спідницю.

— Мамо, мамо, дивись, яка в мене іграшка. Тато хороший! Тато сказав, що любить Івася. Тато подарував мені коня.

Святослав Чернiй. Вона так любить волошки

У маленькому селі немає таємниць. Завдяки цьому там є багато місця для щирості. Остап і Квітослава мешкали навпроти. Бавилися разом. Ходили по кілька кілометрів до школи. У вісім він ніс її рюкзак, коли йому було чотирнадцять, допомагав їй витягати воду з криниці, а вона пригощала його пряничками. У шістнадцять вечорами кидав у її шибку маленькі морські камінчики, які знайшов на горищі, тільки заради того, щоби почути її голос. А вона писала йому листи гусячим пером і ховала в тій же, «їхній» криниці.

Усе село милувалось їхніми джерельно-гастрономічними любощами, а вони вперто робили вигляд, що нічого не відбувається.

Минуло кілька років. Понеділкового ранку, коли у великих містах ще всі сплять або ж точно мріють про сон, тут якраз час пік: вулиця повниться затором із корів, гусей, качок і сусідів. Остап вивів на подвір’я ще дідового ровера. У місті на такий би сказали «вінтаж» і виклали б за нього кілька тисяч гривень, аби курсувати на ньому недільними вечорами по набережній. А тут це винятково практичний засіб пересування, хоч ним ще ніхто не користувався, відколи діда не стало. Сьогодні особливий день...

Перед тим як посадити Квітославу поперед себе, ще кажуть «на раму», Остапко зав’язав їй очі дивною «американською» хусткою й умостив собі на плечі рюкзак, наповнений всілякими приємно-щами. Ось вони вже мчать на білому ровері сільською «магістраллю», перелаштовуючись зі смуги в смугу, маневруючи й обганяючи корів та інших учасників дорожнього руху.

Зав’язані очі чомусь нагадували Остапкові «Кавказьку полонянку», але так треба! За добрих півгодини залишаючи село та з’їжджаючи з брукованої, ще козацької, дороги, вони виїхали на звичайнісіньку польову, залишаючи за собою промінь куряви, який уночі нагадував би світло ліхтарика. Сонце піднімало свої хмаркові повіки й уже починало зігрівати своїм люблячим поглядом поля й ліси, які оточили їхнє село.

Велосипед сповільнив хід, ліва нога Остапа міцно вперлася в ґрунт, який зберігав у собі коріння всіх дерев їхнього села. Він легко поставив на землю свою Квітку, завзято заборонивши їй знімати хустку. Сам тим часом розстелив біля дуба коцик і почав звільняти від важкої ноші рюкзак. Спершу перелив із пляшки в керамічний глечик узвар. Дістав канапки й прянички, схожі на ті, які пекла для нього Квітка, коли їм було по чотирнадцять. Ох же ж і довелося йому потрудитися з тими пряниками! Управлятися з молотком і цвяхами куди легше.

А ще з «мішка» виринула рамка в формі сердечка, в яку він помістив її фотографію. Шкатулка в формі книжки, в якій кількасот листів і листівок від неї і... конвертик з її білявими волосинками, які він знаходив у себе на одязі чи які набували автономії, коли вона зачісувалася. Він завжди казав, аби вона дала їх йому, а він піде й спалить їх. Але Остап завжди крадькома ховав те волоссячко.

Коли він розв’язав їй очі, Квітка довго звикала до світла. Спершу побачила порожній рюкзак, а біля нього, на коцику, його вміст. Вона намалювала своїми вустами теплу, зворушливу усмішку, паралельно прокручуючи в пам’яті всі приємні моменти, які були в них із Остапом. Рамку вона подарувала йому на перший їхній «спільний місяць» і думала, що він уже давно її кудись заховав. Відчинила шкатулку, звідки, під натиском, висипалися всі її листи до нього. Потім він поклав їй до рук конверт.

— О-о-о, то ти мені тут на цілу перуку назбирав, — сміючись, сказала вона, розчулена й сповнена теплої ніжності, і поцілувала його.

Остап повернув Квітославу обличчям у той бік, куди щойно дивилась її спина. Перед нею розляглося пшеничне поле, яке мінилося небесними й червоними тонами маків і волошок. Вона так любить волошки.

— Це все для тебе, — сказав Остап.

Він збирав для неї квіти, а вона сміялася й плела віночок із пшениці.

Їм більше не треба робити вигляду, що між ними нічого не відбувається, бо все їхнє маленьке, нетаємниче село відгулювало на їхньому весіллі. А сьогодні вже рівно рік, як вони чоловік і дружина... І їхнє щастя справжнє. Їм достатньо старого ровера і поля, бо вона так любить волошки.

Одружені

Людмила Гридковець. Мелодія єднання

І вчинив Господь Бог, що на Адама спав міцний сон, — і заснув він. І Він узяв одне з ребер його, і тілом закрив його місце. І перетворив Господь Бог те ребро, що взяв із Адама, на жінку... І промовив Адам: «Оце тепер вона — кість від костей моїх і тіло від тіла мого. Вона чоловіковою буде зватися, бо взята вона з чоловіка. Покине тому чоловік свого батька та матір свою, та й пристане до жінки своєї, — і стануть вони одним тілом».

І зазирнув Адам у Євині очі та й потонув у цій небесній блакиті. Люди були нагі, та наготи не помічали, бо пречудове почуття, відбиток неземної любові, огортало їхню плоть. Безмежна довіра розчиняла їх одне в одному, єднаючи в нездоланній і надприродній посвяті. Кожен із них любив, кохав, пестив, ніжив з усієї сили не лише власної душі, але й сили, здатної вмістити відбиток предвічної любові, всепоглинаючої ніжності, всерозчиняючої довіри. Вони були чоловіком та жінкою, неповторними у своїй особистісності та єдині у своїй посвяті. У ту мить, коли спліталися їхні руки, тіла — єдналися їхні душі, розливаючи в безмежному Всесвіті мелодію гармонії та світло всеохоплюючої любові. Ангели співали хвалу Господові, бо здавалося, що ось-ось тварний світ нарешті навіки зіллється з Божественною природою. І все це було до гріхопадіння.

...Вечір запалив на небі яскраві зірки, і блідий місяць наповнив землю своїм спокійним, тихим, лагідним сяйвом, полишаючи вже в минулому урочисту церемонію одруження, таємницю вінчального обряду, численні привітання друзів і купу найрізноманітніших подарунків.

Він обережно взяв її на руки. Вінчальна сукня ледь торкалася підлоги. Усе ніби завмерло навкруги, і лише ніжна музика лунала звідкілясь. Мелодія предивна, що, наче хміль, п’янила голову. Думки плуталися, розливалися й знову збиралися докупи, мов повноводна ріка, огортаючи все тіло ніжним трепетом, теплим струменем живильної вологи, п’янкими пахощами кохання.

Усе крутилося довкола, світ то зникав, то знову вимальовувався в пітьмі невеличкої кімнати. Але й кімнати як такої не було, і лише ніжний струмінь незвичайного світла розпливався стінами, меблями. Він торкнувся її губ. У голові паморочилося ще більше, але це було не божевілля чи примара, а всепоглинаюча ніжність, всеогортаюча любов. Серце то завмирало, то знову починало калатати, здавалося, ніби й музика, і те дивне світло походили, розливалися саме з нього.

Білий вельон упав на підлогу. Її шовковисте волосся розсипалося плечима. Він відчував букет прекрасних пахощів, у яких змішалися подих вітру, запах перших пролісків, ніжність конвалій, незайманість гірських луків, небесна блакить і тепло перших весняних сонячних променів. Він відчував її дихання, подих її тіла, ніжність її рук, що обнімали його шию. Тонкі жіночі пальці, перебираючи волосся, ніби заплутувалися в ньому. І ось одна її рука, подібно до квітневого барвінку, обплела його стан. Він притулявся все ближче й ближче. Було невичерпне бажання злитися в одне ціле, розчинитися в пахощах, світлі, ніжності. На якусь мить він завмер.

Світло, це дивне світло променилося з неї. Здавалося, це сяйво її душі, краса її любові. Як він не помічав цього раніше?! Розпашіле лице стало ще прекраснішим, і все її єство світилося нескінченною добротою та любов’ю. Хоча він і не бачив її очей, та вії, що прикривали їх, здригалися з таким трепетом і щирістю, неначе вони приховують не просто очі, а саме небо, цілий Всесвіт.

Він відчув, як ґудзики його сорочки ніби самі собою розстіб-нулися, і та поволі сповзла на підлогу. Наречений незчувся, як в пориві пристрасті опустив її на землю і як вінчальна сукня впала до її ніг, на яких ще біліли черевички. Продовжуючи цілувати її тіло, він став на коліно й одну за одною вивільнив маленькі ніжки з модних, елегантних тенет. Вони весь час нашіптували одне одному якісь слова ніжності. Та хіба слова здатні висловити те, що вони відчували...

Двоє злилися в одне ціле, і, здавалося, в одне ціле злилися небо і земля, Божественне й тілесне. Усе навколо співало та благословляло. Кожен із них пізнав плід дарунку — дарунку себе в повноті посвяти.

Сергiй Гридiн. Жінка його життя

Життя після розлучення триває. Можливо, не зразу, через певний час, але все одно починаєш розуміти, що воно (життя) таки прекрасне! Спочатку здається, що світ розколовся... Тихо бубонить телевізор, крапає вода з крану на кухні, сваряться сусіди, а ти сам-один в своєму мікрокосмосі квартири. Ніхто не зустріне тебе з роботи, не цмокне в щічку, проводжаючи зранку.

Протягом першого місяця після отримання свідоцтва про крах сім’ї відсутність у сімейному ліжку колись коханої людини кидає тебе у важку депресію. Іноді вечорами хочеться по-вовчому вити або просто напитися в якомусь генделику, аби перемкнути мізки з процесу самознищення на щось інше. У цей період чоловік або зовсім не звертає уваги на жінок, що його оточують, або пускається берега, аби помститися своїй колишній.

Далі відчуття, здавалося б, нездоланного нічим болю поволі втрачається, і починають відкриватися плюси самостійного проживання. Виявляється, ти нікому нічого не винен! Можеш прийти додому, коли заманеться! Можеш запросити в гості, кого захочеш і коли забажаєш! Ніхто на зауважує тобі на шкарпетки під кріслом, на лампочку, яка згоріла вже тижнів зо два тому, не вимагає кави в ліжко чи нову каблучку.

Саме цей, другий етап після розлучення переживав Макс Сто-рожук, економіст двадцяти шести років, з вищою освітою, з невеличким поки що животиком, який став з’являтися після двох років шлюбу, із пишною шевелюрою неслухняного волосся.

До речі! А от цікаво, хтось задумувався, чому так швидко змінюються чоловіки після одруження? Подивишся на весільне фото — підтягнутий молодик з орлиними очима! А через кілька років (у дев’яноста відсотків випадків) він перетворюється на вайлуватого дядька, який із важкістю піднімає черевце на третій поверх! Що стає тому причиною? Чому відбуваються такі метаморфози? Хоча зараз ідеться не про це...

— Саню, уяви: неділя, а мені нема чим зайнятися! — сказав Макс у слухавку мобільника.

На другому боці комунікативної системи перебував його найкращий друг ще зі студентських часів — Сашко Годун.

— Ги-ги! — відреагував товариш. — У тебе що, Інтернет відключили? — реготнув у телефон.

— Та вже набридло просто так «серфити»! Сумно. — Макс щільніше закрутився в ковдру, потягнувшись на дивані, мов лінивий кіт.

— Подивися «веселі картинки»! — запропонував Г одун, натякнувши на сайти для дорослих.

— Знущаєшся! — мало не зарепетував Сторожук. — До твого відома, я вже кілька місяців контакти із жіночою статтю маю лише по роботі! — повідомив він.

— Так, Максе! Треба щось змінювати! Збирайся! Я за тобою заїду та й махнемо до якогось нічного клубу, розважимося! — запропонував Саня.

— Годун! Ти відстав від життя! Тепер в «нічниках» одні пацанки, за зв’язок із якими карають по статтях Кримінального кодексу! — зітхнув Макс. — Та й нема бажання з хати вилазити!

— Тоді запишися в бібліотеку! Там жінки не лише дорослі, а ще й розумні! — підколов товариша Сашко. — А взагалі, не парся! «За-регайся» на сайті знайомств і чекай на свою долю, не сходячи з дивану! — підкинув ідею.

— Та ну тебе! — емоційно замахав двома руками Макс, притиснувши слухавку вухом до плеча. — У мене вже є негативний досвід! Медовий період триває зазвичай буквально кілька тижнів! — згадав про своє.

— Ти не повіриш, але не всі стосунки закінчуються шлюбом! — зареготав Годун. — Ну, ти собі думай! — різко відключив зв’язок, так і не розрадивши товариша.

Макс відклав телефон, увімкнув телевізор, поклацав канали. Політика... Знову... Якийсь слинявий серіал... Вимкнув звук, узявся за планшет. Пальці швидко забігали віртуальною клавіатурою, набираючи в пошуковику фразу «Сайти знайомств». Посилань було море. Сторожук тицьнув пальцем у перше. Зареєструвався. Увів параметри, які цікавили його в можливих претенденток. У місті, в якому за волею долі йому довелося мешкати, їх виявилося досить багато.

На першій же фотці усміхалася невідомому фотографу рудоволоса дівчина з хижим виразом обличчя. Її темні очі чомусь нагадали Максові про колишню дружину. Сторожук здригнувся, хотів, було, закрити сайт, але щось таки зупинило його.

На цій же сторінці, трошки нижче, містилася фотографія симпатичної, білявої особи, зі смішним носиком, який із викликом кирпато стирчав догори, зі злегка пишними формами, що їх так цінують гурмани-чоловіки, та відкритим поглядом зеленкуватих очей. Переглянувши інші фото, на яких дівчина демонструвала ще й свої купальники, Сторожук відчув, як щось піднімається десь там, в глибині його душі. Чимось ця білявка чіпляла! «Елеонора!» — прочитав інформацію. І вік підходящий! Двадцять три роки! А виглядає ще молодшою. Як школярка!..

«А може, таки спробувати?» — подумав, на мить «завис» у просторі й за кілька секунд уже набирав повідомлення Елеонорі. Вона відгукнулася напрочуд швидко! Сторожук устиг переглянути ще кілька фоток, а вже мав відповідь! Дівчина вирішила довго не тягти — написала номер свого мобільного. Зацікавлений Макс схопив телефон, на кілька секунд завагався, навіщось із силою видихнув повітря й пробігся пальцями по сенсорному екрану.

— А-а-ло-оу! — відповіла глибоким, ледь хриплуватим голосом Елеонора.

— Я... — зам’явся Сторожук.

— Ти, наскільки я зрозуміла, Макс? — узяла на себе ініціативу дівчина. — Чого мовчиш? Язика проковтнув? — засміялася.

— Та ні! — прийшов до тями чоловік. — Тут якісь проблеми зі зв’язком! — вже сміливіше.

— А ти не хочеш сьогодні зустрітися? — запитала білявка.

— А... — знову остовпів Сторожук. Події розгортались надто швидко. «Власне!.. Чом би й ні?!» — вирішив. — Давай! — видихнув у слухавку.

— Тоді о восьмій, у «Шанталі»! — наче відрізала всі шляхи до втечі білявка. — Я буду в червоній сукні... — почала навіщось розповідати.

— Я тебе впізнаю! — перервав її Макс. — За твоїми фотками! — сказав упевнено.

— О’кей, спробуй! — чуттєво промуркала в слухавку Елеонора. — До зустрічі! — кинула звабливо й відімкнулась.

Кафе «Шанталь», у якому зазвичай збиралася молодь, славилося своєю кавою та виступами саксофоніста, якого всі чомусь називали Мишком, хоча на вигляд тому було років під шістдесят. Музика була ненав’язливою, під неї можна було, не помітивши, поглинути кілька тістечок і не одну філіжанку запашного напою. Заклад Максу подобався, тож він вирішив, що зустріч, призначена саме тут, — гарний знак.

Рівно о восьмій, пахнучи гелем для душу й дезодорантом, від аромату якого всі дівчата мають шикуватися за ним (Сторожуком) у чергу, Макс переступив поріг «Шанталю». Народу було небагато. Музична програма починалась о дев’ятій вечора, тож люди зійдуться дещо пізніше. Пробігся поглядом по столиках. За всіма відвідувачі сиділи парами або невеличкими компаніями. «Невже не прийшла?» — блискавкою промайнула думка. «От ідіот! Навіщо вліз у цю авантюру?!» — картав себе чоловік. Умостився за вільний столик і вирішив кілька хвилин почекати. Навіщо завчасно хвилюватися? Жінки ніколи на зустріч вчасно не приходять.

— Привіт, Елю! — вигукнув хтось біля входу. — Привіт! — луною підтримав інший столик.

Макс рвучко повернувся, почувши щось знайоме в імені тієї, з ким віталися відвідувачі кафе.

— О! І ви тут! — відгукнувся вже почутий по телефону голос Елеонори. — А в мене сьогодні побачення! — радісно повідомила вона когось.

— Знову?! — з недовірою спитав незнайомий Сторожуку хлопець.

— А як же! — підтвердила білявка, поки що невидима Максу за ширмою, яка відгороджувала столик від зали.

Сторожук обережно визирнув зі свого прихистку, захлинаючись цікавістю побачити свою блондинисту красуню в короткій (як йому того хотілось!) червоній сукні.

За мить він вражено застиг. Елеонора вийшла у відкритий його погляду прохід... Ні, червоне плаття дійсно було! Навіть дуже коротке й звабливе! Але дівчина, на якій воно тріщало по швах, мало нагадувала ту, що була зображена на фотках!

Білявка здавалася більше схожою на чималеньку, пухкеньку булочку, яку запхнули до тісного для неї пакета! Вона нагадувала тісто, якому мало місця в невеличкій ємкості! Картину доповнювали яскравий макіяж, червона помада на устах і татуювання на правій руці у вигляді якоїсь екзотичної квітки, яке не ховалося під короткими рукавами сукні.

Сторожук чомусь гикнув, ковтнув слину й скочив зі свого місця, маючи бажання втекти світ за очі. Але прохід загородила своїми богатирськими плечима Елеонора.

— Привіт, Максе! Я не запізнилася? — запитала, накриваючи Сторожука зеленню очей.

— Прив. ..т!.. — прохрипів чоловік. — А звідки ти знаєш, що це я? — поставив дурнувате запитання.

— Із твоєї здивованої пики! — посерйознішала дівчина. — Не чекав? — провела руками по пишних формах.

— Ні! Так!.. — розгубився Сторожук.

— Зразу підеш чи ще кілька хвилин посидимо? Потім ти згадаєш про нагальні справи, у кращому випадку, розрахуєшся й зникнеш із мого життя назавжди, — дівчина несподівано схлипнула. Від цього її чималенькі груди здригнулися в дивному танці.

Максові стало дуже жаль білявку. Так, вона вгадала його думки. Він справді збирався після першої ж чашечки кави потихеньку втекти з кафе. Ну, можливо, ще пообіцяти зателефонувати! Вона — не героїня його роману, він не любитель рубенсовських форм і не мерзне в ліжку зимою, аби використовувати їх (ці форми) хоча б для зігріву!

— Рада була познайомитись! — вичавила усмішку Елеонора. — Щасти тобі, Максе! — навіть підморгнула.

— А я ще нікуди не збираюся! — несподівано навіть для себе видав Сторожук. — Вечір у мене вільний, тож можемо трішки посидіти! — угамував свої первинні емоції.

Еля недовірливо втупилась у хлопця.

— Ти впевнений? — навіщось спитала.

— Більше ніж! — запевнив Макс, підкликаючи офіціанта.

За півгодини Сторожук зовсім забув про своє бажання втекти від дівчини. Елеонора, яка в паспорті була записана під симпатичним ім’ям Олена, виявилася веселою та відкритою. Вона встигла розповісти про свого чоловіка, з яким розлучилася після дворічного спільного проживання, посміятися над собою і своїм зовнішнім виглядом. Повідомити, що навчається на психолога, зазвичай вдягається набагато скромніше та й поводить себе інакше. Чомусь саме сьогодні подруга підбила її зареєструватися на сайті знайомств. Отже, це її перший психологічний експеримент.

— А чому тоді той хлопець за столиком біля виходу якось дивно відреагував на інформацію про побачення? — згадав Макс.

— А! Це мої однокурсники! Я ж усім в інституті розповідаю, що проблем з особистим життям зовсім немає! — дзвіночком засміялась Оленка. — Треба тримати імідж на висоті! — смішно закопилила губу.

Оленка сиділа навпроти, з товстенькими щічками, милим носиком, який із викликом кирпато стирчав догори, з макіяжем, який трохи втратив свій шик... І такою близькою в цей момент вона чомусь видалася Сторожукові, що відчув, як задихається від ніжності! І серце чомусь збилося з ритму! Подібного з ним ніколи не було! Навіть перед першим одруженням, коли, здавалося, що те кохання єдине й неповторне, на все життя. Уже зовсім несподівано Макс нахилився, узяв до своїх долонь м’яку руку дівчини й ніжно торкнувся її губами. Еля захлинулася на півслові, недовірливо підняла сяючі очі і, вже сміливіше, подарувала Сторожуку сонячну усмішку, продемонструвавши бездоганної білизни зуби...

...За рік після того Макс поспішав з роботи до улюбленого кафе «Шанталь». Біля входу, на вулиці, нетерпляче перебирала ніжками струнка білявка, в довгій спідниці й легенькій кофтинці, накинутій на плечі. Вона стояла до хлопця спиною й, судячи з усього, нетерпляче когось чекала.

— Ти чого роздягнена? — намагаючись виглядати сердитим, запитав Сторожук, обережно наближуючись до «моделі». Вже за мить його насуплені брови здригнулися й здали бастіони суворості, губи самі розтягнулися в усмішці. Дівчина повернулася до нього. — Оленко! Не мерзни! Тобі ж не можна! — турботливо обійняв за плечі.

Білявка довірливо притиснулася до Макса, дзвіночком-смі-хом ніби попросила у нього вибачення. У цей момент можна було розгледіти чималенький, кругленький животик, який випинався з-під кофтинки.

— Сьогодні я знову Елеонора! — грайливо повела плечем і першою пройшла до зали.

Макс Сторожук, економіст, двадцять сім років, з вищою освітою й спортивною фігурою, рушив за нею. Сьогодні була річниця першої зустрічі з Жінкою Його Життя!

Олеся Когутич. Розлучення по-закоханому

Не можна сказати, що Ігор та Оксанка одружувалися в надто юному віці. Вона працювала керівником одного з відділів обласного центру зайнятості. Він, закінчивши архітектурний факультет, успішно втілював свої творчі задуми в одній із фірм, що займалася ландшафтним дизайном. Жили окремо від батьків. Через рік після весілля народилася донечка Іринка.

Обоє хоч і дорослі, а поводилися, як діти. Приводів для суперечок і непорозумінь знаходилося щодня вдосталь. Ну, може, не щодня, але під настрій. А цей «настрій», як і причина для сварки, виникали буквально з нічого. Так, у них був талант «зчиняти бурю в склянці води» і «робити з мухи слона».

Після чергових психоемоційних «боїв без правил» Оксана демонстративно збирала маленьку торбинку з Іринчиними речами, брала малу за руку та їхала до тата з мамою, що жили в іншому кінці міста. У мами, заспокоївшись, одразу починала сумувати. Як правило, довше двох днів ніхто не витримував: або Ігор телефонував, або Оксанка починала зачіпати його, пишучи провокативно-грай-ливі есемески... Тоді стрімголов летіла додому, залишаючи Іринку в батьків. Дівчинку Оксанина мама привозила вже наступного дня.

— Боженьку, невже так триватиме вічно? — любила повторювати, дивлячись то на заплакану, то на безмежно щасливу доньку Оксанина мама. — Дай хоч одному розуму, бо дурне що одне, що друге.

Чи то Боженька почув, чи то вони обоє геть здуріли (що там було — не знаю, історія замовчує причину), однак Оксана з Ігорем написали заяву на розлучення.

Ігор виїхав із квартири. То в друзів жив, то в сестри, яка вийшла заміж і проживала з чоловіком недалеко від них. Оксана залишилась удома, а малу Іринку забрали бабуся з дідусем (вирішили, що поки так буде краще). Жінка ходила на роботу сама не своя, а ввечері перед судовим засіданням ніби стрепенулася і, як то кажуть, ожила. Пішла в перукарню, зробила зачіску й манікюр. Зранку довго чаклувала над макіяжем. Надягнула приталену сукню, яка вигідно підкреслювала фігуру, мешти на височезних підборах, не забула прикраси. А ще — замовила таксі, і не просто собі машину, а популярної моделі чорну класику. Ось так вона й приїхала під двері рацсу. І треба ж було так вгадати, щоби свідком Оксаниного величного виходу з таксі став саме Ігор. Він не міг відвести від дружини погляду. Мета була досягнута. Оксана тріумфувала. Однак, розуміючи, що це фарс, вистава, сум усе більше опановував її. Та вона вперто ігнорувала це відчуття, намагаючись обдурити саму себе.

«Дивись, дивись і плач, бо ж другої такої не буде», — думала Оксанка.

Часу порозмовляти не було. Обоє поспішили до судової зали. Майна не ділили, Іринку — також. Тож суд відбувся, як то кажуть, без ексцесів.

Після засідання Ігор затримався, розмовляючи з адвокатом. Оксанка ж, користуючись нагодою, вислизнула із судової зали і якомога швидше поспішила на зупинку.

Сівши в маршрутку, набрала мамин номер:

— Мамо, привезіть Іринку, бо мешти... ви ж знаєте які... Для чого взула?.. Просто так. Розлучили. Звісно, буду вдома.

Жінка їхала додому, не помічаючи ані галасу, ні задухи, що стояли в салоні маршрутного таксі. Вона прислухалася до пустки всередині. Пусто-пустісінько. «Хто я? Що я?» «Я» мовчало.

Оксана зайшла до квартири. Її впевненість розлетілася по кутках, як мешти на високих підборах. Їй так стало жаль себе, Ігоря, Іринку, всіх-всіх.

Поглянула довкола. Тут кожна річ нагадувала їй про чоловіка. Картини, порцелянові статуетки, вазонки, книжки, навіть меблі — усе, що так ретельно підбиралося та гармоніювало із загальним інтер’єром, усе вони купували разом. Тоді ці речі були для неї важливими, тоді вони мали якесь значення, естетичну вартість, милували око. Чому ж тепер, дивлячись на них, Оксана відчувала жаль? Хотілося втікати геть із цієї затишної квартири, в якій колись вирувало життя. Так, сварилися, ображалися, ігнорували, а потім мирилися, кілька днів мало не на руках одне одного носили, зізнавалися в коханні, а потім все з початку. Хтось скаже: «Це ж американські гірки, вулкан!» А для них це було справжнім життям.

Оксанчині спогади обірвав дзвінок у двері. Жінка механічно відчинила. На порозі стояв Ігор.

— Ти по речі? — запитала з якимось жалем.

— Ні, я до тебе, — відказав Ігор. — Я тут подумав... ти лишень вислухай і не проганяй завчасу. Хоч як це банально звучить, та я не хочу тебе втрачати.

— Ти вже мене втратив, — не стримуючи сліз промовила Оксана.

— Оксаночко, кохана моя, я все обміркував. Я не втрачу тебе більше ніколи, якщо ти погодишся вийти за мене. Ти згодна?

І тут жінка не стрималася, сльози котилися градом по її щоках. Вона обійняла чоловіка, продовжуючи плакати, немов хотіла виплакати весь жаль самотнього двогодинного життя розлученої жінки.

— Я так злякалася, що тебе більше не буде. Так, я вийду за тебе, — трохи заспокоївшись промовила Оксана.

У двері знову подзвонили. То була Оксанина мама.

— О, привіт! Ну що, по всьому?.. Я тут малу привезла, як домовлялися. Мені треба варення крутити... Діда лишила малину помішувати. Мушу бігти, — випаливши всі ці репліки, немов з кулемета, лише тоді поглянула на щойно розлучених. — А чого це ви стоїте, обіймаєтесь?..

— Мамо, Ігор. — Оксана зробила паузу, обдумуючи, як краще сформулювати фразу.

Однак екс-чоловік випередив її.

— Ваш майбутній зять. Дуже приємно, — сказав, усміхаючись до тещі.

— Мамо, Ігор зробив мені пропозицію, і я погодилась.

— Ну, знаєте, не сім’я, а божевільня. Я більше в цьому участі не братиму, — задихаючись від обурення, промовила Оксанчина мати й вийшла з квартири.

А Ігор з Оксаною так і залишилися стояти одне навпроти одного. Обоє безмежно щасливі та закохані. Хтозна, скільки б вони так простояли, коли б не запитання малої Іринки:

— Ну, то як?.. Ви тепер одружитесь, і в мене нарешті з’явиться братик?

Тетяна Лемешко. Чи відають про це зорі?

Гойна серпнева ніч. Вітерець спотиха несе дрімливу хвилю Дніпром. Стрімка течія перейма й кидає її у вир правічної ріки.

Неждано з-за очерету вигулькнули два човники — небесний і річковий. Хвиля, не сягнувши надхмарного, перечепилася об просмолений бік дніпрового човенця.

— Хлюп, хлюп, — схлипнула.

— Хлюп, хлюп, — подаленіло водою, наполохало розмарену тишу.

Човник, наче колиска, загойдався на баскій хвилі. Прозорі крапелини рясним дощем окропили двох закоханих, які причаїлися на дні човна. Розпашілі тіла здригнулися. Вона розплющила очі й млосно зойкнула.

Над залюбленими поставало тонке мереживо нічного неба, зіткане з міріадів космічних світлячків, що невідчепно стежили за ними. А пройда місяць ще й намагався зазирнути їм прямісінько у вічі.

— Ми тут не самі... — зашарівшись, прошепотіла вона.

Але коханий так пристрасно зціловував крапелини з її грудей, що юнка покірно заплющила очі.

І вже не стало двох сердець — з’єдналися й жахтять доз рним полум’ям. За стуленими повіками немає свідків. Лише рай небесний, у якому вільно зривати солодкий плід земного кохання.

«А чи відають про це зорі?» — ще встигла подумати вона, пізнаючи той медвяний плід. Човник прискорено загойдався. Місяць лукаво прижмурився. Крізь густе мрево вій юнка вгледіла, як схитнулося небо, зоряне мереживо спало з нього й лоскітливо прикрило їх.

Закохані розчинилися в нескінченності, і лише надзоряний лет окрилених коханням душ іще нагадував про їхнє земне існування.

— Хлюп, хлюп, — бентежилася хвиля.

Святослав Чернiй. Чотириста шістдесят три кілометри

Колись вона святкувала цей день із подругою. Сиділи на дивані, їли морозиво, провадили дівочі розмови й дивилися романтичні комедії. Він святкував цей день із друзями. Крізь призму іронії хлопці дарували один одному кульки у формі серця, піджартовували один над одним, відкорковували вино й поринали в філософічну автономію.

Несподівано, але так бажано він і вона з’явились у житті одне одного. Відтоді вони завжди проводять цей день лише удвох, лише разом. Він будить її сніданком. Тим часом ванна грайливо наповнюється пінистими бульбашками, а пелюстки троянд пір’ям лягають на воду. Хлопець і дівчина розділяють трапезу, а потім він на руках заносить її до купальні... Поки його леді чепуриться, оперативно встигає придбати двадцять три червоні троянди, які для нього кожного дня Святого Валентина завбачливо готує продавець квітів. Уже кілька років купує саме двадцять три. Це їхнє особливе число, про яке знають лише він, вона і продавець квітів, який щорічно по-змовницьки підморгує.

Обідня пора насолоджується тим, як він читає для неї уривки «Різдвяної пісні в прозі» Діккенса. Її голова лежить у нього на колінах, а їхні душі обіймаються. Пізніше вони дістають альбоми з фотографіями й укотре проживають усе від початку. Так чудово, коли хочеться залишити все так, як є. Вечір спостерігає, як вони разом готують вечерю, кокетують, обмінюються подарунками й моляться.

Так було кожного року, відколи вони одружилися. А цьогоріч...

13 лютого

Переддень Святого Валентина

За 463 км від неї

Аеропорт ім. Іоанна Павла II

Краків

Він сидів у кріслі, нервово стискаючи телефон і раз по раз кидав поглядом на табло. Лінійка його рейсу постійно підбурювала до протесту. Наче язика, показувала напис: «Затримується».

Такої аномальної зими не пам’ятають навіть найстаріші європейці. Автобани нагадують гру в тетріс, де роль кубиків виконують автівки, які щільно заповнили площину дороги. Повітряний простір вирує негодою, яка все рівно подає надію. Мусить же буря нарешті вщухнути.

«Щасливців» у залі очікування було незліченно багато. Педанти вже встигли подіставати свої електробритви і, щоби хоч якусь користь витягнути зі змарнованого часу, ідеально пуцували свої й так гладенькі щоки. Інтелектуали миролюбно поринули в читання газет і книжок. Хтось просто підпер голову руками, хтось поклав її собі на ноги. Стрес завжди породжує втому, і більшість намагалася хоча б зімітувати сон, аби прокинутися з усмішкою й відразу всісти до «свого» літака.

Він би щиро тішився такій погоді вдома. Сидіти біля вікна, з нею, сьорбати гаряче какао. Уявив собі цю ніжну картину й одразу скривився, бо щойно обпік язик уявним напоєм. Какао — це їхня пристрасть. У свої двадцять шість він досі купує для неї «Несквік». Іноді продавчині запитально дивляться на нього, ніби щось підозрюючи. Тоді він миттєво виправдовується, кажучи, що це для дітей. Еге ж, для дітей...

Він знову рвучко поглянув на табло: «Затримується».

13 лютого

Переддень Святого Валентина

За 463 км від нього

Тернопіль

Вона сиділа на підвіконні в їхній свіжовідремонтованій квартирі та з трепетом і неспокоєм пила волошковий чай. Її не заспокоював навіть ведмедик, якого він подарував їй. А він завжди казав: «Михасько заспокоїть твій смуток, якби раптом мені не вдалося бути поруч, але я завжди буду», — він не міг їй збрехати. Він завжди чесний із нею, виконує обіцянки. А сьогодні... ситуація незалежна від нього.

Велюровий блакитний капець із маленьким синім бантиком злетів з її крихітної ніжки й упав додолу, наче хотів принести себе в жертву, щоби хоч якось зарадити. Вона легко повернула його назад і продовжувала мандрувати думками.

Ця дата важлива для них обох. Це просто традиція. Щоранку він будить її сніданком. Вона, взагалі, не любить, аби її будили, але так, як робить це він... Після зустрічі з ним вона почала обожнювати ранки, хоча все одно воліє поспати якомога довше. Його усмішка й науковий ступінь. Його дитяча радість і зрілий інтелект. Йому просто неможливо відмовити, і вона з насолодою дарує йому свої сонні ранки.

За вікном темно, наче на дні глибокого колодязя. До їхнього ранку залишається менше дев’яти годин.

13 лютого

Переддень Святого Валентина

За 463 км від неї Аеропорт

ім. Іоанна Павла II

Краків

До півночі залишилося менше години. Він уже давно мав бути у Львові. Сидіти в теплому середньовічному вагоні, просуватися до Тернополя й слухати, як дзвенять ложки сусідів, що розчиняють цукор у темній речовині, яку називають чаєм. Коли вони їдуть разом, він завжди віддає свій цукор їй, лагідно промовляючи «моя солодка дівчинка», хоча сам може їсти цукерки кілограмами.

Він знову написав їй есемес: «Бог обов’язково створить для нас диво, тому лягай, бо розбуджу зранку;) Люблю Тебе!»

Механічно зиркнув на табло — «Затримується». Перевів погляд на обручку, лагідно покрутив її на пальці. Це заспокоїло, а звіт про доставку есемески примножив його надію. Якщо сильно вірити, то все обов’язково здійсниться!

Ніби хтось пальцем здмухнув дрібку пороху з плеча, і оте «Затримується» змінилося на «Посадка» в той момент, коли він повернув голову.

Те, що почало діятись у наступні хвилини, можна порівняти лишень із утечею школярів з уроків. Прекрасні були часи, особливо коли хтось один не втік і наступний ранок починався з учительського маніфесту.

Бритви, книжки, надувні подушки — усе миттєво кудись зникло. З’явилися святковий ажіотаж і радість.

Він знову написав їй есемеску, загадково всміхаючись: «Накриваю тебе коциком», — і ні слова про те, що він уже в літаку.

13 лютого

Переддень Святого Валентина

За 463 км від нього

Тернопіль

Все ще сидячи на підвіконні, вона міцніше закуталась у плед і згадала, як допомагала йому збиратися на його першу наукову конференцію. Тоді теж була зима, і вона аж ніяк не бажала проводжати його з дому. А зараз хочеться, щоби він якнайшвидше приїхав і, взагалі, більше його нікуди не відпускати!

Вона зробила диктаторський вираз обличчя й підморгнула ведмедику. Якби пухнастик казав ще щось, окрім «я тебе люблю», то це було б переконливе: «Слово жінки — закон», — і тоді б він теж мав підморгнути.

— Утім, кохання не має відстані. Він таки справді завжди поруч, — промовила вона вголос, коли прочитала есемеску й любляче притулила до себе плюшеву істотку.

14 лютого

День Святого Валентина

До ранку лічені години

На відстані замкнених дверей

Він уже вставив ключа в замок і, перш ніж зробити три бажаних оберти, уявив її. Спляча жінка настільки ж чудова, як і чоловік, що чаклує на кухні. У сні жінки відображається її повна сутність, кожна деталь характеру. Це зворушливо й заворожуюче, а ще так правдиво. У чоловіка на кухні — те ж саме: по манері куховаріння можна визначити, який він насправді.

Спостереження — шлях до гармонії.

Золотавий ключ тихенько покрутився в замку. Він тінню, щоби не потривожити її сон, увійшов до квартири. Її силует дбайливо обіймало світло вуличного ліхтаря. Вона спала, сидячи на підвіконні, двома руками обіймаючи плюшевого ведмедя.

Він зачудовано милувався нею кілька секунд, потім рішуче, але легко, підхопив її на руки. Вона інстинктивно обійняла його за шию, а він тихенько поклав на ліжко, поцілував у ключицю та ліг поруч.

— Ти завжди...

— ...любитиму тебе, — прошепотів він.

— ...виконуєш свої обіцянки, — сонно промовила вона й пригорнулася до його грудей.

Маргарита Шевернога. Справжнє кохання завжди переможе

Спека того літа була неймовірна! Марина стояла в черзі за квитками, затиснута між широкими спинами спітнілих дядьків, яким теж конче треба було потрапити на Хмельницький потяг. Задихаючись від важкого «аромату» гарячих тіл, намагалася втриматись на ногах, проте в голові запаморочилося, перед очима побігли різнокольорові кола, і свідомість підступно залишила Маринчине тіло...

Прийшла до тями, відчуваючи знайоме поколювання в кінцівках, і через морок забуття поступово проявилися тонкі риси смаглявого обличчя, чорне хвилясте волосся, карі очі із золотавими промінчиками, завжди веселі, а тепер чомусь стурбовані. «Аслан? Чи це мені ввижається?» Ні, таки він: тримаючи голову дівчини на своїх колінах, радісно усміхається: «Ну й налякала ти мене, маленька!» Аслан. Ніби й не існувало тих двох років...

Їхнє знайомство було неминучим: жили в одному студентському гуртожитку, до того ж він щовечора стрибав у неї над головою (займався кунг-фу й тренувався в кімнаті, що була розташована саме над Марининою). Дівчина вчилася на першому курсі філфа-ку, днями пропадала на лекціях і в бібліотеці, а вечорами «зубрила» латину, сидячи на підвіконні між поверхами, бо в кімнаті по-други-старшокурсниці не розуміли такої «тяги до знань».

Аслан декілька вечорів спостерігав за гарненькою першокурсницею, бігаючи сходами, доки наважився підійти.

Вони подружились одразу: з першого слова, з першої усмішки. Уже за декілька днів хлопець і не уявляв, як він раніше жив без теплого погляду її зелених очей, без ямочок на усміхненому личку, без дзвінкого: «Привіт! Де ти був так довго? Я скучила!» Навіть не пригадає, як уперше її поцілував: усе відбувалося так природно, так просто, ніби вони завжди були разом...

Утім, Марина закоханість юнака сприймала дещо інакше. Аслан видавався їй надто юним, янгольськи чистим. Сама ж поряд із ним почувалася дорослою й досвідченою. Не хотіла серйозних стосунків, відповідальності, — їй же лише сімнадцять, треба вчитись, а не про хлопців думати! Та як сказати «давай залишимося просто друзями», якщо бачиш в очах юнака справжній вогонь почуттів? Боялася його образити, не знала, як пояснити, чому вони не можуть зустрічатися. А може, навпаки, дуже добре розуміла, що ще трохи — і сама втопиться в його очах, віддасться почуттям. Що тоді? Ні, не можна!

Нічого не пояснюючи, почала уникати хлопця. Навіть у шафі ховалася, коли Аслан приходив запросити її на побачення. Він довго не міг зрозуміти, аж доки Марина не застосувала «важку артилерію» — Сашка з артучилища, незмінного її шанувальника. Робила вигляд, що зустрічається з курсантом, а сама краєм ока спостерігала, як від болю темніє Асланове обличчя.

Намагалася не думати про хлопця, не згадувати. Дивно, що, навчаючись в одному корпусі, вони майже не перетиналися: юристи займали аудиторії другого поверху, а філологи були на третьому. До того ж Аслан виїхав із гуртожитку, винайняв десь квартиру й у студмістечку не з’являвся.

І ось він тут, поряд. Ще кращий! Подорослішав, змужнів. Турботливий, уважний. Доки Марина приходила до тями, придбав їй квиток до Хмельницького, а потім викликав таксі й відвіз додому.

У кімнаті було порожньо: подруги нещодавно роз’їхалися на канікули, здавши речі до камери схову. Вікно без фіранок, порожні шафи, голі стіни, не прикриті матрацами пружини ліжок. Тільки Маринин куточок поки що залишався невеличким обжитим острівцем. До завтра.

Дівчина ніяково всміхнулася:

— Вибач, навіть чаєм тебе не можу пригостити: посуд уже здали.

— То ходімо до моря, погуляємо. Ми ж так давно не бачилися!

Прогулянка затяглася до пізнього вечора. Вони розмовляли, згадували минуле, сміялися. І так хороше було триматися за руки! Вечеряли в невеличкому кафе й нічим не різнилися від інших закоханих: так само сиділи навпроти одне одного, так само щасливо всміхалися.

Аслан розповів, що відкрив школу східних єдиноборств і вже купив квартиру.

— От лишень не подобається жити самому.

Марина всміхнулася:

— Так звик до гуртожитку?

— Та ні, не в тому річ. Я мрію прийти з роботи — а вдома ти на мене чекаєш.

Марина здивовано підняла очі, та Аслан не дав і слова мовити:

— Я кохаю тебе! З першої зустрічі! Ніхто мені не потрібен більше, лише ти, Мариночко! Я й радий був би тебе забути, та не можу. Пробував з іншими зустрічатися: от ніби й гарна дівчина, але ж не ти...

Марина не знала, що сказати. Розуміла: треба його зупинити. Але неможливо було противитися бажанню бути з ним, слухати його, цілувати.

— Будь моєю дружиною! Присягаюсь: я кохатиму тебе до скону! Носитиму на руках! Ти нічого не робитимеш, я сам усе вмію: і підлогу мию, і борщ варю. Лише будь зі мною! Кохай мене!

І дівчина відчувала, що кохає, по-справжньому. І не хотіла думати про завтрашній потяг.

Вони до ранку блукали алеями старого парку, а схід сонця зустрічали на порожньому пляжі. Зморені, та неймовірно щасливі, міцно притискаючись, аби не змерзнути, спостерігали народження нового дня. Вірили, що саме тепер народжується і їхнє щастя.

Розставалися ненадовго: у Аслана була запланована важлива зустріч, а потім вони зустрінуться, пообідають, і він проведе Марину на вокзал. А поки дівчина може відпочити.

Проте, коли Марина залишилася сама, не змогла заснути. Усе думала, як пояснити нареченому (до якого, до речі, мала їхати сьогодні), що кохає іншого. Так, дівчина була заручена. Її наречений був доброю людиною, вона поважала його, але не відчувала шаленого кохання. Погодилася на шлюб, бо, по-перше, так хотіли її батьки, а по-друге — була впевнена в його надійності: він був ідеальною кандидатурою на роль чоловіка й батька її дітей. Тепер же, зустрівши Аслана, зрозуміла, що не зможе жити без кохання. Могла б і не їхати, але це було б безчесно: вона поїде й поговорить з Олексієм, пояснить йому все — і повернеться. А от чи розповісти про це Асланові?..

Терзання були марними: Аслан не прийшов її проводжати. Не розуміючи, що сталося, Марина до останнього виглядала коханого. А потім у вагоні не плакала, лише намагалася пригадати кожне слово, кожен погляд, кожен дотик.

У день весілля йшов дощ — і не швидкоминуча літня злива, а тягучий по-осінньому хлющ. Тому ніхто не дивувався, чому в нареченої поганий настрій.

Спочатку Марина хотіла все розповісти Олексієві, але не наважилася. Та й що розповідати? Що закохалася? Але ж нічого не було... Аслан, мабуть, теж так вирішив...

До рацсу, як вимагає звичай, наречені їхали в окремих машинах. Біля входу вже стояли автівки. «Мабуть, не ми одні сьогодні одружуємося», — промайнула думка. Не чекаючи, поки їй відчинять дверцята, Марина вийшла. Найближчий джип раптом зірвався з місця, підкотив упритул до дівчини, і з нього вистрибнув. Аслан! Підхопив розгублену дівчину на руки і, блідий, з тремтячими губами, спитав: «Ти кохаєш мене?» Марина не відповіла, лише обхопила парубка за шию й заплакала. Тоді Аслан, не випускаючи її з рук, стрибнув до салону — і машина зірвалася з місця. Розгублені гості застигли, а шокований наречений, уже колишній, підняв із мокрого асфальту весільний букет.

Що далі? Далі було життя. Звичайне, людське. Не безхмарне, але та страшна злива була в Марининому житті першою і, дай Боже, останньою.

Минуло вже двадцять років. У Аслана й Марини троє синів і донечка, і всі вони добре знають родинну легенду про зіпсований годинник, вірних друзів і викрадення нареченої. А також щиро вірять у те, що справжнє кохання завжди переможе, тому що ні гроші, ні бізнесові зобов’язання не зроблять людей щасливими!

Маргарита Шевернога. Про інтернет, кохання і троянди

У котре грюкнувши дверима, Ілона винесла останню валізу. Цю вже таксист поклав на заднє сидіння, бо в багажнику забракло місця. «Добре я прибарахлилася за півроку, — криво всміхнулася жінка. — Хоч якийсь бонус за участь у невдалому експерименті». «Експериментом» Ілона називала своє заміжжя, а те, що він виявиться невдалим, зрозуміла відразу, щойно побачила свого «обранця». Олег був невисоким, худеньким і в окулярах (хоч вона й сама зі своїми сто шістдесятьма сантиметрами була аж ніяк не модель).

— Ніколи не дала б тобі двадцять дев’ять років! — першою зробила комплімент. — Ти більше схожий на старшокласника, бота-на-заучку.

— Дякую! — відповів хлопець на недолуге зауваження, хоч йому і неприємно було це чути. Але що зробиш, коли всі дівчата сприймають його саме так?

— У тебе дуже гарне ім’я!

«А все інше що, негарне?» — подумки прискіпувалась Ілона. Проте вголос не вимовила, аби не дратувати тіточок, що пильно спостерігали за ними. Ці тітоньки вже «дістали» розмовами про одруження, стогонами, що всі подруги давно заміжні, бавлять малюків, а в декого діти вже до школи ходять...

Важко знайти свою долю в маленькому містечку. Особливо коли ти розумна й амбітна. Красунею Ілона себе не вважала, постійно вишукуючи недоліки зовнішності: ноги закороткі, волосся неслухняне, шкіра занадто смаглява і т.д. — постійно додаючи щось новеньке, хоча інші казали, що вона дуже гарна, найкраща серед своїх подруг. От лишень набридло бути старшою дружкою на їхніх весіллях.

Розчарувавшись у чоловіках і втративши надію на зустріч із принцом на білому «Мерседесі», Ілона піддалася вмовлянням тітоньок і погодилася зустрітися з Олегом, неодруженим племінником однієї з маминих знайомих. І хоч він зовсім їй не сподобався, послухалася матері і якось неочікувано стала дружиною цього незрозумілого «очкарика». Вирішальну роль зіграло те, що Олег жив окремо від батьків у великому гарному будинку, і дівчина могла звільнитися від нав’язливої батьківської опіки й статусу два-дцятисемирічної «старої дівки». Однак витримала Ілона недовго. Щоправда, Олег був тихий і добрий, дуже охайний, невимогливий, але зовсім нецікавий і передбачуваний. Цілодобово сидів за комп’ютером, лише зрідка виходив у справах. Заробляв багато, грошей для Ілони не шкодував, але ніколи нічого не дарував, просто клав на стіл конверт і казав: «Зроби собі приємне!»

Чи кохав її? Навряд. Ілона залишалася холодною, і невмілі спроби чоловіка розтопити лід ставали дедалі рідшими. А коли на Олегове бажання мати дітей Ілона відповіла відмовою, їхній шлюб узагалі втратив сенс.

Грюкала дверима Ілона не від злості, а щоби хоч якось дошкулити. Де це бачено: жінка виголошує, що повертається до батьків і подає на розлучення, а він, навіть не повертаючись, каже: «Якщо тобі так буде краще...»? Звичайно, краще! Хоч не бачитиме цього зануди!

Можливо, вона й далі жила б із Олегом, він не дуже заважав їй своєю присутністю. Але покинула його, зрозумівши, що кохання таки існує.

З «Містером Ікс» Ілона познайомилася кілька місяців тому. Він зайшов до неї в «Однокласники», прокоментував деякі фотокартки, поставив «Клас!» під статусом — і зацікавив. Відсутність на його сторінці особистих фото не збентежила: Ілона відразу побачила, що таємничий «Містер Ікс» — особистість неординарна: такої цікавої інформації, гарної музики, захоплюючого відео не було ні в кого.

Як знайомляться в Інтернеті? Спочатку декілька цікавих фраз чи смайлів, теревені в чаті, потім — обмін особистою інформацією, «аська» чи «скайп»... Спілкування може тривати місяцями, але люди так і не наважуються на особисту зустріч.

Ілона дуже хотіла по бачитися зі своїм таємничим другом, тому що відчувала до нього не звичайну прихильність, а щось набагато сильніше. Останнім часом він став необхідним їй як повітря: прокидалася з думками про нього й воліла б зовсім не спати та не ходити на роботу, щоби не розлучатися. Рятувало те, що в офісі працювала за комп’ютером і мала вільний доступ до Інтернету, він також постійно був у Мережі. Ілона не уявляла собі життя без загадкового Ікса, хоч практично нічого про нього не знала: ні справжнього імені, ні віку, ні в якій країні живе, ні як виглядає. Його аватар — «Невидимка», вік — 1000 років, країна — десь між минулим і майбутнім... Але цей невідомий чоловік був найближчим у всьому світі! Лише він її розумів, завжди підтримував, жалів і підбадьорював, давав слушні поради (завдяки яким, до речі, Ілона отримала підвищення). Вона розповідала йому про все, навіть про невдале заміжжя. Ікс пожартував, що тепер хоч ніхто не зватиме її «старою дівкою», і порадив не поспішати з розлученням, дати чоловікові шанс.

«Про що ти? — швидко пурхають пальчики над клавіатурою. — Я кохаю іншого».

«А він знає?»

«Ні, ми не спілкуємося. Він узагалі нічого про мене не знає. І ніколи не знав. Йому байдуже».

«Не вірю. Ти ж його дружина, чомусь він обрав тебе».

«Він обрав? Не сміши! Він не здатен нічого вирішувати самостійно. Ти б його бачив! Це не чоловік, а джойстик! Мабуть, тітка йому нарадила одружитися».

«То чому ж ти вийшла за такого?»

«Дурна була! Не знала, що зустріну тебе.»

Ілона не хотіла думати, що її коханий Ікс може бути одруженим чи якимось злочинцем або маніяком. Із ним було легко й затишно, він робив її щасливою — і жінка відкидала думки про майбутнє. Та одного разу, ніби жартома, запросила його на каву (не маючи жодної надії: може, він в Америці живе?), аж раптом Ікс погодився.

«Тільки краще, мабуть, ти до мене, в тебе ж удома батьки».

Підтримуючи жарт (бо ж чи може це бути правдою?), Ілона відповіла, що із задоволенням завітала б до його палацу чи барлогу, тільки в неї немає закордонного паспорта.

«Паспорт необов’язковий, я і так все про тебе знаю. Пришлю таксі».

«В Дунаївці?» — засміялася Ілона.

«А хіба в нас у Дунаївцях із таксі проблема?»

«У нас? Ти що, теж із Дунаєвець?! Скажи ще, що ми сусіди!»

«Ні, не сусіди. Але ти. не пошкодуєш, що побачиш мене!»

Ілона мало не застрибала від радості: «Він хоче зустрітися! Я йому не байдужа!» Жінка давно запідозрила, що її любий Ікс недаремно приховує фото. Може, він інвалід? Або його обличчя спотворене хворобою чи опіками? Чи, можливо, він уже сивочолий старець?.. Варіантів багато, але жодного важливого: якщо по-справжньому кохаєш, зовнішність не має значення. Це під час першої зустрічі оцінюєш людину очима. Тепер Ілона навчилася бачити серцем.

Ніколи ще так не хвилювалася! Вбираючись у найкращу сукню, розглядаючи себе в дзеркалі, намагалася приховати тремтіння в колінах. «Ну, чого ти? — заспокоювала сама себе. — Він же бачив тебе на фото, казав, що гарна... А раптом голос йому не сподобається? Чи манери?» Сумніви перервав сигнал таксі. Впурхнувши на заднє сидіння червоного «Мерседеса», Ілона мало не всілася на величезний букет оксамитових троянд — її улюблених.

— Це вам, — усміхнувся таксист. — Вибачте, трохи затримався: виявляється, в нашому місті не просто знайти саме такий сорт.

Щаслива, Ілона занурила обличчя в ніжні ароматні пелюстки. Про такого чоловіка можна лише мріяти! І звідки дізнався про троянди? Здається, про таке вони ніколи не розмовляли.

Таксі зупинилося, вивівши молоду жінку з приємного заціпеніння. Подякувавши водієві, вийшла — і опинилася перед знайомим будинком, а назустріч їй сходами спускався Містер Ікс — Олег, її чоловік, колишній і майбутній.

Часоплин

Євгенiя Бучкiвська. А в мене є Оля

Те біляве дівчатко було переконане, що про любов знає все.

Точніше, знає, що її взагалі немає! Саме ледь старшеньке від яблуньки-папірочки, яка вперше забіліла яблучками. Чимось схоже на оте деревце, сорт якого насправді зветься «білим наливом». Дівчатко тільки-но почало наливатися. Кругленькі щічки, купчаста крона волосся, тонесенький стан-стовбурець... Звечора несподівано налетів вітрисько й пошарпав гілля. Тобто хлопець-однокласник не відповів взаємністю — і все. Любові немає!

Ольга аж піднялася з лавки в парку, всім єством захотівши заперечити почуте. Дівчинка й далі жалілася подружкам. Жінка глянула на себе очима тих дівчаток-підлітків і побачила себе теж яблунею. Але в її стовбурі вже немало кілець-років, на гілках загоєні зрізи, зморшкувата кора, а в кроні — тужлива безнадія та страх перед майбутнім. А ще. Ті дівчатка не знають, як відчай, мов дятел, видовбує в душі дупло. І тоді в ній — порожнеча.

Це зараз вона така. А ще зовсім недавно, коли Андрій жив, вона почувалася розквітлою.

— Ти — моя квіточка, моя дівчинка, — шептав він.

— Я — немолода.

— Коли тобі буде сорок п’ять — ти, як усі, станеш ягідкою, а до тих пір ти — квіточка. Боже, яка гарна!

Оте своє «Боже, яка гарна!» він повторював раз у раз так щиро, аж сльози зблискували в очах: і тоді, коли вона справді була причепурена з якогось святкового приводу, і коли була стомлена від роботи, сплакана від нещастя, зблідла від хвороби. «Ніби й справді гарна.» — уже й сама собі казала, дивлячись у дзеркало. «От красуня!» — глузувала над собою заспаною чи зарюмсаною.

— Я хотів би всім розказати про тебе. Вони ж не знають, яка ти хороша, — повторював щодня. — Хоч би кому-небудь... Отак би ходив поміж людьми й хвалився: «А в мене є Оля!» І небу і полю кричав би голосно: «А в мене є Оля!» Чому цілують руку зверху? Я цілуватиму тобі долоньки й пальчики — ти ж ними трудишся, на них лінії долі.

«Пальчики, долоньки» лунало з телефону замість звичного «цілую» — ранками, коли питав, як спалося, удень, коли знаходив привід для дзвінка, вечорами, коли детально розпитував про прожитий день. Якщо під час розмови хтось приходив, Андрій просив:

— Якщо можеш, не вимикай телефону — я слухатиму твій голос, ти так гарно розмовляєш із людьми.

З першого ж слова «алло» він чув її настрій. Ніколи не втихомирював, як це роблять інші, коли плакала. Ніколи не повчав, хоча був старший, досвідченіший. Розпитував, співчував, ні за що не осуджував.

— Тобі й справді важко, але я тобі допомагатиму, — сказав.

— Та що ти можеш? — скрикнула спересердя.

Не образився, стерпів.

Це вже тепер, коли його немає, Оля збагнула, як багато він міг, чого варті оті звичні його питання: чи не забула рукавички, чи не змерзли ніжки, чи хтось не образив, чи десь не болить. Хтось подарує діаманти, але так щиро, як він, не спитає ніхто.

Якось задумала купити комп’ютер. Це було в такий пік безгрошів’я, що й не сподівалася, що Андрій схвалить покупку. А він зрадів:

— Тобі ж треба, ти сучасна жінка!

Привозив енциклопедії, словники, рідкісні книги.

— Хочеш зробити мене ідеальною? — допитувалася.

— А ти у мене найідеальніша! Найхорошіша, найзозуліша, най-зоріша.

— Що це за слова?

— Придумав!

Усе намагався посадити за кермо. Не хотіла, відмовлялася. «Тобі це в житті згодиться, — наполягав Андрій. — Я знайшов галявину, це буде наш автодром». Олі не хотілося, щоби він розчарувався в її «ідеальності», тому дуже старалася збагнути премудрості водіння. Ось уже задумав навчити заїжджати в гараж. Зламав дві вербові гілки, застромив у землю посередині галявини. Заїхала, виїхала. «Розумулічка моя!» Знов нове слово. «Як же я тебе люблю! Ні, це щось сильніше за любов. За що мені таке щастя?!»

І справді, як сильно треба було любити, щоби сказати таке: «Ти ж знаєш, що я не стану тобі чоловіком. А він тобі потрібен. Я знайду тобі гарну пару...»

Ніколи такого не було, щоб Андрій не відповів на її дзвінок. І коли це сталось уперше — вона відчула, що й востаннє.

А далі? А далі, здається, була зима, весна. Були традиційні співчуття та поради друзів. Оля за інерцією робила все, як раніше, навіть сміялася. Але лише за інерцією, ніби в напівсні. Коли були невдачі — лилися сльози, бо в цілому світі не було кому допомогти, коли були радості, вона знала, що то Андрій їй звідти, з вічності, допомагає. Розповідає йому про все-все:

— А глянь-но, Андрію, сьогодні сонячний ранок, як тоді, пам’ятаєш? Я надягнула спідничку оту, що подобалася тобі. Мені ранками не болить голова, як тоді, коли ти хвилювався за мене. А вчора телефонувала наша подруга Оксанка. Я прочитала гарну книжку, потім розкажу. Іду на роботу. Там у мене. як на роботі. Я теж так хотіла б усім розказати про тебе! Тебе так багато було в моєму житті, і я боюся тепер щось забути про тебе, Андрію.

А приснився лише раз. Нібито вона йому сказала:

— Подивися, яке сьогодні гарне небо!

А він відповів:

— Я на тебе хочу надивитися, а на небо я ще надивлюсь!

Одного разу попросила знайомого, щоби завіз на «автодром».

Коли дорога повернула до галявини, сіла за кермо. Боялася, ніби здавала екзамен Андрієві. У вухах чулося, як він навчав. Плавно рушила, рівненько їхала, а коли наблизилася до «гаража», побачила, що вербові прутики зеленіють листочками. Андрієві вербички проросли! Він, звісно, щасливий своєю любов’ю, дивився з небес. Не чути було лише його голосу: «А в мене є Оля!»

Олександра Кудріна. Скільки важить усесвіт

Перших друзів нам зазвичай відшукують батьки. Діти подруг, сусідів і далеких родичів, які іноді п’ють наш чай і розважають маму балачками, займають цю ще незвідану нішу.

І родина Єви не виняток. Коли до них вперше прийшла сусідка із сином, Єва мала вже цілих десять виплаканих зубів і дитячий русявий пушок на голівці. Гоша натомість мав лише три зуби, бо з’явився на світ не весною, а восени.

У той день вони вперше робили щось разом, а саме — верещали, привертаючи увагу мам, що пліткували на кухні, зачинившись від дітей і чоловіків. Так малі й здружилися. Спершу їх носили один до одного в гості, тоді вони самотужки доповзали до паркану між дворами, просовували маленькі ручки в надто вузькі для дорослих щілини й передавали смачні саморобні котлетки з піску. Ну й, нарешті, через рік вони вже проривали блокаду неуважних батьків і вибігали разом на заборонену вулицю, гупнувши кожен своєю хвірткою.

Якось Гоші подарували величезний макет Сонячної системи. Настільки вражаючих розмірів, що цей макет довелося винести у двір, аби дитяча кімната не перетворилася на суцільний картонний Усесвіт. На той момент дітям уже виповнилося по шість рочків, і кожен із них перетворився із маляти на особистість, хоч і дуже маленьку.

Гоша був неймовірно допитливим, але лише в компанії батьків, бо в дворі він постійно пояснював Єві цікаві закономірності й процеси, що відбувалися навколо їхніх ігор. Коли дівчина вперше побачила Гошин Усесвіт, то завмерла й боялася торкнутися іграш-ки рукою. Вона тримала в руці довгу косу маминого особливого плетіння й питально дивилася на Гошу. Тоді хлопець розповів їй, що то за «кульки» такі різнокольорові й показав Землю.

— Ми тут! — вигукнув він.

Єва уважно слухала й забігала поглядом від «кульок» до Гоші, а тоді спитала:

— А скільки важить твій Усесвіт?

Хлопець замислився, бо такого батько ще не розповів. Але не розгубився. Просто підняв макет й сказав, що не дуже багато, хоча тримати його було незручно через громіздкість. Проте Єва воліла знати точну вагу Усесвіту. Г оша зізнався дівчині, що це тепер його улюблена іграшка і він гратиметься нею дуже-дуже довго. І додав:

— Мій Усесвіт... Я запитаю точну вагу в тата й тоді скажу тобі.

Так вони й кружляли навколо гри кілька років, а потім почали швидко дорослішати. Батьки й не помітили, як їхня малеча замінила іграшки телефонами, дитячий одяг — підлітковим, а дружбу — симпатією. Але починати наступ ніхто із закоханих не збирався.

У травні вони поїхали дружною компанією в Карпати, бо вісімнадцять років стало залізним аргументом проти батьківського «маленький ще». Там вони й домовилися, що більше не дружитимуть, віднині — лише кохатимуть одне одного. Це було щось схоже на угоду, на підписання договору. От лишень жодних прав та обов’язків.

І вже через п’ять років, сидячи на березі Чорного моря й хизуючись новим атрибутом їхнього життя — обручками, Єва запитала:

— Гоша, а ти дізнався в батька тоді, скільки важить твій Усесвіт?

— Я й сам уже знаю, — відповів Гоша.

Т оді хлопець підвівся, узяв її на руки, трохи походив із нею, зважуючи, і відповів:

— Десь п’ятдесят один кілограм. Мій Усесвіт трохи погладшав, певно, до зими готується.

Галина Манiв. Проста історія

Колись давно, а може, далеко, в рибальському селищі на березі моря жила дівчина, яку звали Ліліана. Вона була струнка й свіжа, як пролісок. Морський вітер не міг затрубити її ніжну шкіру, а гаряче сонце не могло вибілити чорноту її кіс і брів, не могли або просто не хотіли, бо, здавалося, весь світ: небо, море, гори, дерева, мовчазні дельфіни й галасливі мартини, — милувався красою Ліліани.

Багато хлопців задивлялися на дівчину й таємно зітхали. А вона не бачила нікого, крім свого коханого Гарольда, який здавався цілковитою протилежністю Ліліани. Вона була маленька, тендітна, а він — як гора. Її личко милувало погляд, а на нього страшно було дивитися — на його кущуваті брови, на широкий ніс і квадратні щелепи. Якщо хтось випадково скидав на нього очі, то відразу й опускав, не в силі витримати цей важкий погляд глибоко посаджених очей. Коли Ліліана говорила — ніби легкий бриз линув із моря, коли сміялася — наче дзвоники срібні дзвеніли, коли співала — немов жебонів весняний струмок, а якщо Гарольд відкривав рот, то здавалося, що з ясного неба гримить грім, щоправда, робив він це вкрай рідко, бо був скупий на слово. Усі в селищі поважали й боялися Г арольда — ось чому хлопці тільки здалеку кидали погляди на красуню, а підійти не наважувалися. І лише Ліліана знала: у цьому звіроподібному тілі б’ється таке ніжне й вірне серце, що годі шукати ніжнішого й вірнішого в усьому світі.

Вони були нерозлучні з дитинства. Коли Ліліана була зовсім маленька, Гарольд витирав їй ніс, коли трохи підросла, зав’язував шнурки на черевичках, а коли зовсім виросла, став дарувати квіти. Подорослішавши, Гарольд почав виходити з іншими рибалками в море. А Ліліана почала чекати його на березі. Вона навіть приладналася працювати біля моря, і часто можна було побачити, як дівчина сидить на брилі, підібгавши ноги, й ретельно шиє чи вишиває, раз по раз поглядаючи на обрій. По суботах вони разом з усіма ходили в місцевий шинок поспівати й потанцювати. А в неділю йшли до церкви, що, немов маяк, стояла на високій скелі, виблискуючи золотом бань.

Усі в неділю стояли на молитві в церкві, все селище, так було заведено з діда-прадіда: мовчазні рибалки з широкими плечима й схожими на весла руками, їхні такі самі мовчазні жінки — матері, дружини, наречені — в білих хустинках і їхні діти, що під суворим батьківським поглядом, ніби стриножені лошата, нетерпляче переступали з ноги на ногу, чекаючи на закінчення служби. Пастир у них був зі своїх, із місцевих. Багато років тому він вивчився на священика й відтоді незмінно водив свою паству, наче командор флотилію, — без зайвих слів і твердою рукою. Але одного дня старий священик помер, і до них із міста прислали молодого чужинця. Він говорив їм, що мало стояти в церкві щонеділі, слід ще розмовляти з Богом, бо Він живий, і Його треба любити та звіряти Йому всі свої думки, болі, жадання й сумніви щодня, щогодини, як коханому. Але рибалки не розуміли його чудних слів і далі кожну неділю стояли в церкві мовчазною горою, доводячи цим свого молодого пастиря до відчаю, бо коли він виносив Чашу й казав приступити, то до неї підходили лише малі діти й глибокі старці, яких принесли сюди рідні причаститися востаннє.

Отак і снувалося життя довгою ниткою, аж поки одного разу Г а-рольд не повернувся з моря. Від того чорного дня все для Ліліани зупинилося. Вона більше не говорила, не сміялася, не співала, не працювала, не ходила ні до шинку, ні до церкви, а лише з дня у день сиділа дотемна на своїй брилі й дивилася на обрій. І так тривало довго. Мовчала Ліліана, мовчало небо, металося в мовчазному відчаї море, і лише мартини ячали розпачливо у хмарах, ніби душі навік пропалих рибалок. Але якось здалося Ліліані, що Бог, Той живий Бог, про Якого казав молодий священик, дивиться на неї з-понад хмар невблаганним оком. І вона зірвалася на ноги та почала погрожувати кулаками небу й кричати так, як ніколи в житті не кричала: «Ти злий, Ти заздрісний і мстивий! Я ненавиджу Тебе, ненавиджу! Віддай мені те, що відібрав, віддай мені моє, поверни мені мого коханого, мого Гарольда!» Вона волала так і погрожувала небу, поки знесиліла й упала на камінь і розридалася.

І почала Ліліана щодня з Богом розмовляти. Спочатку сварилася на Нього, потім просто говорила, а далі стала виливати Йому свої жалі. Врешті-решт змішалася в її серці любов до Гарольда з любов’ю до Бога, і так дивно з’єдналася, що не заважали ці дві любові одна одній, а навпаки зміцнювалися від того єднання. І настав день, коли Ліліана сказала Богові: «Я довіряю Тобі. Я знаю тепер, що Ти добрий, моє серце знає. А ще я знаю, що мій коханий Г арольд у Твоїх руках, і рано чи пізно на землі чи на небі ми зустрінемося з ним і будемо разом, і Ти будеш із нами».

Ліліана пішла до церкви, хоча й був будень, і, запаливши свічку, довго молилася на колінах. А в неділю на очах у всього селища підійшла до Чаші та причастилася разом із малими дітьми й глибокими старцями, і стала так причащатися щонеділі. А слідом за Ліліаною, запалившись від її полум’яніючої віри, потяглися до Чаші спочатку жінки, потім підлітки, а затим і чоловіки, і вся церква запалала, ніби жарке багаття, у живій молитві, зверненій до Живого Бога.

А опісля на обрії з’явилося вітрило. До берега причалив човен, з якого вийшов змарнілий, але живий і здоровий Гарольд. Коли вщухла перша бурхлива радість, і обійми, і гарячі поцілунки, і щасливе белькотіння, молодий рибалка та його вірна подруга пішли на свою улюблену брилу, сіли обійнявшись і стали розмовляти. Гарольд розповів коханій, як величезний вал розбив його човен; як хвилі довго носили дошку, за яку він тримався, аж доки прибили її до незнайомого дикого берега, де жили дикі люди; як щоночі шукав він у небі знайомі зорі, за якими міг би повернутися додому, але не знаходив їх; і як однієї ночі загорілася в небі знайома провідна зірка. «Ніби свічку хтось запалив, — щасливо зітхнув Гарольд, зарившись обличчям у коси коханої. — Я попросив човна у вождя й одразу поплив до тебе». — «Це Бог запалив для тебе свічку в небі, — усміхнулася Ліліана й лагідно погладила Гарольда по голові. — Наш Бог!»

І був сонячний день, і було весілля, на якому гуляло все селище. А наречена раз у раз підводила щасливе обличчя до неба, і вижалося її, що дивиться на них згори добрий Бог і усміхається. І, не сумнівайтеся, так воно й було.

Тетяна Новацька. Моя Ребека

Cьогодні особливий день. День пам’яті.

Сьогодні день, коли я їду з міста, щоби навідатися на цвинтар, на могилу своєї матері.

Сьогодні весна. Березень. Хороша погода. Того дня, коли померла моя мама, було сонячно. І так буває щороку. Щороку вона помирає, і щороку в день її смерті світить сонце.

Час не загоює мої рани і навіть не стирає пам’ять. Щороку я втрачаю свою маму знову і знову, як і тоді, майже тридцять років тому. Щоразу з новою силою мене огортає розпач і страх. І я їду на її могилу. До неї... Мені моторошно, і ніхто, чуєте, ніхто не розуміє мене. Лише вона — моя найчарівніша мама у світі.

Вона була красунею. Справжньою жінкою. Найталановитішою актрисою. Свого часу їй так личили слава, успіх і популярність. І, напевно, саме тому її спіткала така складна доля, тому їй довелося пройти свій недовгий життєвий шлях крізь терни, і тому вона до сьогодні залишилася живою в пам’яті тисяч людей. І, щонай-головніше, саме тому я ніколи не забуваю її.

Я втратив маму, коли мені було десять. Але пам’ятаю її доволі виразно й чітко. Я ношу в серці навіть її голос та її ніжні, жіночні жести, а ще — погляд і відкриту усмішку. За десять років мого життя вона навчила мене жити, любити, шанувати й цінувати те, що маєш, насолоджуватися й бути корисним іншим. Поважати й мовчати тоді, коли хочеться заперечити. Вірити й не здаватися, а ще — бути сильним і слабким водночас. І саме вона навчила мене пам’ятати. Тому навіть якби не було фотокарток, які я досі зберігаю в шухляді свого столу, то все одно пам’ятав би її обличчя і, як колись, відчував би її дотик.

Її життєва стежина нагадувала сценарій якоїсь вистави. Можливо, однієї з тих, у яких вона виконувала головну роль. Імовірно, сценічний образ вона непомітно для себе перенесла в реальність — і тому страждала. Але мовчки, як і годиться сильній і мудрій жінці. Нікому не плакала в рукав. І до мене завжди всміхалася, навіть тоді, коли хотілося кричати од відчаю й несправедливості. Уже згодом, коли я подорослішав, далекі родичі переповіли мені історію життя моєї мами. Уважно вислухавши їх, я ще сильніше почав сумувати за нею. Мені так не вистачало її...

Усе своє свідоме життя я хотів, щоби вона бачила, як я дорослішаю, щоби була поруч. Їй першій хотів розповісти про своє юнацьке кохання й про дівчинку із 8-Г, у якої були навдивовижу блакитні й глибокі очі. Мамі хотів відкрити таємницю, що на іспиті списував, але не тому, що не знав відповіді, а щоби бути солідарним з іншими. Їй одній розповів би, як насміхалися з мене старші хлопці і як не хотіли товаришувати зі мною однолітки, як мені було важко навчатися в інституті й бути «своїм» серед чужих. Саме мамі я б виплакав усі свої образи на студентів, які, замість того щоби навчатися, розпивали портвейн, палили цигарки з фільтром, які діставали «по блату», та слухали заборонений американський рок. Зізнався б мамі, що я — невдаха. І що ніхто не хоче бути моїм другом. А потім я б розповів їй про те, що дівчинка з 8-Г вийшла заміж і всі мої мрії розбилися вщент. Напевно, мама б пробачила мені мою слабкість і те, що інші звуть мене «диваком». А можливо. Коли б вона була живою, мене ніколи й ніхто не ображав би.

Та байдуже. Я не звертав уваги на образи, не мстив і тим паче не виношував злості на тих, хто намагався мене виштовхнути з цього тісного й задушливого світу. Я мовчав, і всі думали, що я слабкий. А я продовжував мовчати доти, поки один відомий професор не розгледів у мені невичерпний потенціал. Після чого й влаштував на ви-сокооплачувану роботу на одне із найбільших підприємств країни. Відтоді все змінилося, і коли б живою була мама, я розповів би їй про свої успіхи й досягнення і про те, скільки заробляв та як бережно ставився до заробленого власною працею. А також про те, що одружився й думав жити, як усі, але не зміг, бо не кохав. Постійно пам’ятав дівчинку з 8-Г і не зміг жити з нелюбою. І як добре, що мама ще змалечку навчила мене пам’ятати. Саме про це б і розповів їй.

Моя мама приїхала в місто з села. І, мабуть, саме тому спочатку її історія нагадує казку. Адже зі звичайної сільської чотирнадцятирічної дівчинки вона перетворилася на відому жінку. Але почну спочатку.

Моя мама називалася Ребекою. У неї було надзвичайно гарне й рідкісне на ті часи ім’я, яке їй неодноразово доводилося захищати перед іншими — незнайомцями, владою, сусідами й просто заздрісниками. Вона виросла у звичайнісінькій сім’ї й у дитинстві нічим не вирізнялася серед своїх братів і сестер. Але тільки-но закінчила сільську школу, вісім класів, то зрозуміла, що не зможе залишатися тут. Одного вечора, відверто поговоривши з рідними й отримавши згоду на те, щоби покинути батьківський дім, вона зібрала невеличку торбинку й подалася до міста.

Батьки моєї мами були людьми віруючими й у всьому довіряли Господові, тому відпустили доньку, сподіваючись, що та відшукає щастя й не повторить їхньої злиденної безталанної долі і що Бог боронитиме її від злого.

Ребека покидала село, і на душі замість печалі й туги панувало передчуття чогось надзвичайного. Вона мріяла про велике місто й велике життя. Багато читала в дитинстві, багато знала, тому й тягнулася до більшого.

Місто зустріло її не надто гостинно. Падав дощ, а перехожі не зважали на дівчину, яка мерзла під стінами великого театру. І аж під вечір старенький охоронець покликав її та впустив до середини. Йому першому вона розповіла про те, що в місті нікого не знає й навіть не має де жити.

— Відчайдушна ти, — сказав тоді мамин благодійник дідусь Петро та запропонував пожити в нього.

Вона без вагань погодилася і вже наступного дня господарювала в однокімнатній квартирі дідуся Петра, який заробляв на життя, сторожуючи у великому театрі. А за півроку й на роботу влаштувалася — один із режисерів запримітив красуню юнку, яка приходила ввечері в театр із дідусем-охоронцем і тихенько вмощувалася за кулісами, щоби поспостерігати за репетиціями та грою акторів.

П’ятнадцятирічна Ребека отримала надзвичайну пропозицію, адже, окрім восьми класів, освіти, як такої, і не мала. Вона грала другорядні ролі у виставах і постановках, і дуже швидко освоїлася на сцені.

Уже в шістнадцять режисер порекомендував її в Інститут культури, і вона поїхала з міста, щоби вивчитися на актрису. Повернулася, коли минуло двадцять. Знову оселилася в дідуся Петра. І в театр повернулася, але вже для того, щоби грати лише головні, лише найкращі ролі.

Ребека купалася в славі. Вона була настільки вродливою, талановитою й привітною, що не знайшлося би, мабуть, людини, яку б вона не змогла полонити своєю чарівністю. Режисер уже не уявляв театру без Ребеки. Ребека не уявляла себе без сцени. Глядачі приходили на вистави лише заради того, щоби насолодитися неймовірною вродою й надзвичайним талантом акторки. Дуже швидко моя мама стала відомою. Її фото з’являлося на перших шпальтах газет, її запрошували на прийоми перші особи країни, а в двадцять два роки вона вперше побувала за кордоном.

Повернулася звідти щасливою. Адже за такий недовгий час зуміла досягти найвищої сходинки своїх мрій. Лише опісля навідалася до батьків, провідала братів і сестер. Але вони не впізнали її, відреклися від неї й забоялися її — вродливої, талановитої, щасливої. Батьки просили в Бога прощення, що донька обрала хибний шлях, сестри й брати взагалі окидали її нерозуміючими поглядами. А вона їм гостинці привезла... І безліч цікавих історій... І приїхала, щоби сказати, як сильно за ними сумує і що незабаром забере до себе в місто.

Рідні одноголосно відмовилися від пропозиції й попросили її більше не з’являтися в селі, адже від них могли відвернутися всі односельці.

— Ще біду накличеш на нас, — сказали їй.

Це було першим ударом, якого зазнала Ребека. Тому, коли повернулася, спробувала врятуватися від образи й смутку в коханні. Тим паче нагода чудова випала — закордонна відпустка. Там, за кордоном, її сприймали як свою і навіть не дивувалися, коли називала своє ім’я. Там вона й зустріла Генріха. Мого батька. Він став щасливчиком, який зумів підкорити її серце. Багато шанувальників, що чекали на неї на Батьківщині, так і залишилися ні з чим, сподіваючись на її прихильність.

З відпустки вона повернулася окриленою. Намагалася не думати про батьків і рідних, які практично прогнали її з дому. Г артувала характер і вчилася бути сильною. У неї було багато справ і планів. А ще відтепер у неї був Генріх.

Вона писала йому листи. Багато. Завжди знаходила час, аби розповісти йому про те, як минув її день. Він відповідав, і листи його були сповнені любові та ніжності. Проте коли в одному зі свої наступних листів Ребека написала, що вагітна, він не відповів. Вона сподівалася й вірила в те, що буде щасливою з ним, а Генріх навіть не розділив із нею радісної новини. Він просто зник. Загубився в просторі й часі, в її листах та її сльозах.

Вона народжувала сама. І подарувала світові сина Ростислава, тобто мене. Від неї не відвернулися знайомі. Але цього було замало, щоби забути, як підло вчинив Генріх.

Мама страждала, але ніколи не показувала мені своїх сліз. Вона три роки бавила мене, а тоді віддала до садочка й повернулася на сцену. Але глядач уже втішався іншими красунями й талантами. Їй доводилося задовольнятися поодинокою участю у виставах. Роботи було мало, друзі й знайомі жили своїми клопотами. Мати-одиначка, талановита акторка й надзвичайно красива жінка залишилася сама.

У неї був я, і вона повністю присвятила себе мені. Не нарікала на злу долю, виховувала й учила мене, заробляла на життя достатньо, щоб утримувати нашу невеличку сім’ю — мене та дідуся Петра, який зістарівся й уже не працював. Двічі на тиждень виходила на сцену, але вже не задля успіху, а задля заробітку. Мала вдосталь вільного часу, щоби навчити мене усього, що згодом так часто ставало мені в пригоді.

Я усвідомлював, що росту без батька, але ніколи не запитував у Ребеки, чому так. А вона ніколи не приводила додому чоловіків. Любила Г енріха й була холодною до інших, хоча кількість кавалерів та охочих узяти її за дружину, навіть із чужою дитиною на руках, лише збільшувалася.

Вона загинула безглуздо. У катастрофі, що трапилася на залізниці. Того весняного дня Ребека поспішала на зустріч до знайомої, яка зателефонувала й сказала, що знає, куди переїхав Генріх і як його знайти... Моя мама була сильною жінкою в усьому, окрім одного: вона й далі кохала. І це стало її фатальною помилкою. Ребека так і не дізналася нічого про мого батька.

Я пам’ятаю її похорон, багато-багато знайомих і незнайомих облич. Пам’ятаю, як у найвідомішій газеті про неї написали нарис і помістили некролог. А ще — як усі співчували мені.

На жаль, ані співчуття, ані увага й турбота далеких родичів не змогли замінити мені її — мою Ребеку. А згодом навіть ті, хто намагався допомогти мені, зникли кудись. І я виріс у чужій сім’ї, де зі мною особливо не панькалися і де не навчали, як треба жити. А коли я досяг повноліття, узагалі попросили ставати на ноги самостійно.

Її назвали Ребекою в честь сестри бабці мого дідуся. Вона прожила недовге життя, але навіть за цей час зуміла залишити по собі слід. Її пам’ятають старожили, а також люди, які цінували театр. І її пам’ятаю я. Щовесни їду на її могилу. І довго-довго розмовляю з нею, розповідаю про життя й про те, як зумів дочекатися дівчинки з надзвичайно блакитними та глибокими очима, і про те, що її внучка Тамара найкраща учениця в класі, і ще про безліч-безліч інших речей.

Мені й досі не вистачає мами. Я часто витягую з шухляди свого столу її фотокартку. Тулю до серця й плачу, але так, аби моїх сліз не бачили дружина й донька. Мама навчила мене страждати на самоті й не показувати близьким людям своїх сліз. Я не можу засмучувати найрідніших своєю слабкістю, як і не здатен змиритися з тим, що моєї мами немає серед живих. А вона усміхається до мене з фотокартки, і я відчуваю її дотик, чую її голос, бачу її усмішку. Мені так хотілося би бути таким, якою була вона... Сильним навіть тоді, коли опускаються руки.

Моя Ребека...

Тетяна Новацька. Снігурі

У наш сад, що біля дому, прилітали снігурі. І ми з татом робили годівниці. Снігурі дуже любили сало. І в зимову пору я бачила снігурів майже щодня зі свого вікна — вранці, вдень і ввечері. Маленькі пухкенькі клубочки в червоних камізель-ках. Це пташки з мого дитинства. Пташки, яких однієї із зим я не помітила за вікном... Дитинство минуло, забулося, зникло. Усе було і є таким, як і раніше, — сніг, зима, дивні візерунки на склі вікна, лишень до годівниці, яку щороку робить мій тато, уже не прилітають снігурі. А горобцям не смакує сало, вони залюбки дзьобають пшоно.

Тоді, коли була перша зима мого дорослішання, я перестала робити з татом годівниці. Відтоді жодного разу не бачила снігурів за своїм вікном. Подруга каже, що зими стали теплішими, і пташки в червоних камізельках просто не прилітають в Україну. Снігурі люблять сильний мороз. Можливо, але це все одно не змінює стану речей: дитинство не повернеш, а горобці ніколи не замінять снігурів. Горобці не люблять сала...

...У чайничок із чорним чаєм ми з татом кидали висушені шкірочки мандаринок. І чай пахнув по-домашньому солодко. Мама пекла печиво, і довгими зимовими вечорами, переглядаючи добрі мультики й фільми, пізнавальні й розважальні передачі, ми смакували чай із мандаринами. Я виросла, але так і не навчилася випікати таке смачне печиво, яким частувала нас із татом мамуся. А чай тепер — у пакетиках.

Щойно випадав сніг, укриваючи зів’ялу траву, ми з татом вирушали в походи. На лижах. У нього вони були довгими й «дорослими», мої — маленькими. Тато розповідав мені смішні й не дуже історії, а я ловила кожне його слово, водночас повторювала кожен його рух, жест і погляд. Я так хотіла бути такою, як він. Дурненька. Я й так, як дві краплі води, була схожою на тата.

У нас був свій ритуал прикрашання новорічної ялинки. Тато знімав із шафи коробку з іграшками, обережно кожну з них протирав вологою шматинкою — і ялинкові прикраси виблискували різнобарвними боками, дуже смішно викривлюючи наші веселі обличчя. Іграшки в татових сильних і мужніх руках здавалися маленькими й крихкими, і я щоразу хвилювалася, щоби вони не розбилися.

Я змайструвала скриньку для листівок, у яку напередодні новорічної ночі ми кидали листівки з побажаннями. Скринька мала почесне місце під ялинкою. Тато писав для мене й мами вірші. Згодом я ніколи не читала нічого кращого. А потім і собі почала писати вірші. Тато вмикав магнітофон і записував мої перші проби пера на касету, а я декламувала й пишалася собою, а ще — захоплювалася татом.

Він навчив мене бути доброю, охайною, привітною. Батько вклав у мене свою душу, а я не відразу змогла оцінити його дарунок і турботу. А ще... я щодня спостерігала за тим, як трепетно, ніжно й бережно кохають одне одного мої батьки: як мама самовіддано присвячує себе сім’ї і як тато допомагає їй у всьому. Щодня я ловила їхні сповнені любові та ласки погляди і, мабуть, уже тоді мріяла про таке ж кохання.

Згодом, загубившись у вирі дорослого життя, заплутавшись у собі й своїх юнацьких проблемах, я часто запитувала себе: «Чому те казкове життя вже не повернути?» І довго не знаходила відповіді — обманювала себе вигадками й утішала виправданнями, але навіть собі не могла чесно зізнатися в тому, що дитинство минуло. А з ним відлетіли снігурі й вичерпалися слова для віршів.

Я шукала такого чоловіка, як тато. У кожному залицяльникові, хлопцеві, чоловікові я завжди шукала тата: намагалася розгледіти його риси, його звички, його манеру поведінки. І часто знову й знову обманювала себе, сприймаючи ту чи ту схожість як благословенний знак, як підказку долі.

На жаль, я часто помилялася, і жоден із кавалерів так і не був таким, як тато: жоден не дивився на мене так, як тато дивився на маму, жоден не розумів мене так, як це міг тато, жоден ніколи не віддавався мені сповна, так, як тато мамі.

Мабуть, я дарма гаяла час. Подорослішавши, не могла дозволити собі ніжностей із батьком, соромилася бути по-дитячому наївною й лагідною, але жити без ніжності та любові не могла, тому й шукала їх в обіймах інших чоловіків. Шкода, що жоден із них так і не зміг стати схожим на мого тата.

Подруга каже, що я божевільна: шукати тата серед чоловіків — абсурд. Чоловіки хочуть бачити в жінці жінку, а не доньку, і хочуть бути для жінки чоловіком, а не батьком. Мабуть, моя подруга так і не змогла зрозуміти мене. Я не хотіла зустріти чи знайти точну копію тата, а просто мріяла про чоловіка, який би був таким, як мій тато. Такого, який би не соромився відкритися мені сповна, який би підтримував, любив самовіддано й палко, щиро та назавжди, який би ніколи не зрадив, не підвів, не проміняв на іншу.

Кажуть, що незамінних людей не буває. Неправда. Нахабна й необдумана брехня. Бувають. Наприклад, ніхто ніколи не зможе замінити мені тата чи маму. Це я вже знаю напевне...

...У Володимира є донька Даринка. Він виховує її сам. Мама Даринки, дружина Володимира, трагічно загинула, коли дівчинці було лише два рочки. Сьогодні Даринці одинадцять.

Я познайомилася з ними випадково в супермаркеті біля акційного стенда. Володимир і його донька заповнювали акційну анкету, а я кидала в кольорову скриньку свій бланк. Тоді Даринка невимушено запитала в мене, чи сподіваюся я на те, що розіграш відбуватиметься чесно й прозоро. Я здивувалася її проникливості та недитячому запитанню, утім, не розгубилася й відповіла, що вірю в дива й перемогу. Вона трішки помовчала, а тоді вже звернулася до свого тата Володимира: «Бачиш, татку, я ж казала, розіграш буде чесним». Удруге ми знову зустрілися в супермаркеті, біля того ж акційного стенда. Відбувався розіграш призів. Моє прізвище так і не пролунало, зате акційна анкета Даринки й Володимира потрапила до рук представника фірми солодощів, яка організовувала захід. Вони виграли суперприз. Дівчинка дуже раділа й усе повторювала: «Я ж казала...» А Володимир ніжним поглядом, сповненим любові, дивився на доньку й усміхався.

— Не засмучуйтеся, — сказала мені Даринка. — Наступного разу ви обов’язково переможете. Дива на цьому не закінчуються.

— А я й не думаю опускати рук і продовжую вірити, — відповіла я.

Того дня я, Володимир і Даринка довго гуляли в міському парку, бавилися у сніжки й хованки, ходили на гарячий шоколад і купували безліч різних цікавинок на новорічно-різдвяному ярмарку.

Від дня нашого знайомства минуло три роки.

...Нічого не буває просто так. Усі зустрічі — випадкові чи навіть сплановані — надиктовані нам вищими силами.

Після знайомства з Володимиром і Даринкою в моєму житті відбулося безліч змін. Спілкування з чоловіком та його донькою стало яскравим променем у сірому житті. Я почала по-новому дивитися на безліч речей і життєвих ситуацій. Навіть не підозрюючи, Володимир і Даринка допомогли мені з’ясувати стосунки з чоловіком, із яким я на той час жила, з яким заледве не узаконила свої стосунки і який насправді був лише епізодичним персонажем у моїй життєвій п’єсі.

Костянтин, як і його попередники, мої кавалери, не був схожим на мого батька. Але я звикла до нього, любила його й чомусь вірила, що саме з ним зможу прожити всі подальші роки. Тим паче мені минав двадцять дев’ятий рік, і я мусила думати про своє майбутнє, я хотіла дітей.

Я, як, напевно, і кожна жінка, кохала дуже віддано. І чомусь не помічала, що Костянтин не завжди щиро й чесно відповідає на мої почуття, що йому байдужі мої справи, нецікаві мої переживання у той чи інший момент, що його зовсім не хвилює моє життя і що він може жити так само й без мене.

Так, йому було все одно, весела я чи засмучена, він ніколи не намагався з’ясувати суть, коли я ображалася чи не розмовляла з ним. Він насправді жив собою, переймався власними проблемами, і дарма я, коли розповідала комусь про себе і про нього, демонстративно говорила замість «я» та «він» — «ми». Насправді ніякого «ми» не існувало. Його вигадала моя зболена, змучена жіноча фантазія. Не було нічого спільного між мною й Костянтином, лише спільні кухня й ліжко.

Завдяки Володимирові та Даринці я вчасно це зрозуміла. І коли сказала Костянтинові, що йду від нього, він навіть не здивувався, лише жорстоко кинув услід: «Баба з воза — коням легше». А на моє запитання «Як ти можеш бути таким жорстоким і холоднокровним? Ти ж казав, що кохаєш.» відповів: «Значить, не судилося.» От як усе просто.

На жаль, не всі чоловіки володіють такими рисами, як мій тато.

Даринка й Володя підтримували мене, як могли. Розставання з Костянтином, розчарування в людині, якій я присвятила чимало років свого життя, не минали безболісно. Я страждала. Чомусь саме за цим чоловіком, чий егоїзм змусив мене розчаруватися в багатьох людських якостях, я страждала найбільше. Але, на щастя, біль, як і все решта в нашому житті, минає. Насправді минає. Тепер знаю це напевне.

Так, звісно, я могла би приїхати додому й запропонувати татові змайструвати годівницю. Можливо, тоді до неї прилетіли б снігурі. Могла би вирушити разом із ним у похід на лижах і, як колись, слухати його розповіді про все на світі. Могла би попросити маму спекти смачненьке печиво, заварити чаю зі шкірками мандаринок і до опівночі переглядати цікаві й пізнавальні передачі, добрі мультики й фільми... Але...

Але миті життя ніколи не повторюються. І нікому ще не вдавалося повертати час назад. Щастя швидкоплинне і щоразу нове. І яскраві, світлі спогади є підтвердженням того.

Так і не навчившись пекти смачне печиво, я печу смачні торти. На свята й будні частую ними Даринку та Володимира. А ще — заварюю чай зі шкірками мандаринок. Я знову пишу вірші — для дівчинки, яка хоч і не називає мене мамою, але дуже мені близька. Цієї зими хочу запропонувати Володимирові вирушити в похід на лижах. Чекаю снігу.

Обов’язково попрошу чоловіка змайструвати годівницю. Ну дуже мені хочеться, щоб і в житті Даринки були снігурі в червоних камізельках! Прагнеться встигнути зробити її дитинство світлим, чистим і яскравим. Щоби згодом, подорослішавши, вона, як і я, часто-часто згадувала свого тата.

Володимир зовсім не схожий на мого тата. Проте коли я спостерігаю за ним і Даринкою, то бачу себе та свого тата, і на душі стає затишно й спокійно.

Анна Садікова. Дві філіжанки з молоком

Дзвоники мелодійно дзеленчали, сповіщаючи про нових відвідувачів. Кав’ярня зустріла нас насиченим ароматом якісної кави, його теплими обіймами. Пам’ятаєш той день? Так само духмяний запах кави линув звідусіль, а твоя усмішка була теплою й лагідною, наче промінь сонця, якого так не вистачає взимку. І я грілася в ній, мружилася, мов кішечка. А серце тріпотіло в грудях.

Багато років минуло. Тієї кав’ярні давно вже не існує, але в нашому місті багато інших — зовсім нових, модернових і вишукано оздоблених у стилі ретро... Та всіх їх об’єднує одне — тепло в грудях, викликане пахощами кави й гарними спогадами.

— Два молока, будь ласка! — голос трішечки тремтить. Це просто хвилювання, вік тут ні до чого. А каву ми багато років не п’ємо: серце вже не те, тиск високий. Лікар каже — не можна.

День сьогодні особливий, тому молоко. І, може, трішки пізніше — два шматочки тортику. Зовсім невеличкі, але солодкі, прикрашені яскравими й смачними візерунками. Все ж таки свято.

Я добре пам’ятаю, як ти освідчився. Твій голос так само тремтів від хвилювання, а сині очі палали щастям. Стільки років минуло, а вони такі ж яскраві й щирі. Згадую, як ми одружилися. Мої батьки довго не могли звикнути до тебе. А чи тримаєш у серці ту мить, коли ти вперше взяв на руки нашу донечку? Звісно, в неї ж твої очі й усмішка.

Ми з тобою пройшли разом великий шлях. І сьогодні, в день нашого золотого весілля, я хочу знову сказати, як сильно кохаю тебе.

Зморшкуватий дідусь великою й мозолястою долонею м’яко тримав руку своєї дружини. І хоча всі бачили за столиком кав’ярні літніх людей — там, поряд із порожніми філіжанками, сиділи хлопець і дівчина. Одягнені за старою модою, вони мовчки дивилися одне одному в очі.

І всесвіт зупинився тієї миті.

Content

Теплі історії про кохання

Слово від упорядника

Зустріч

Анастасiя Алексеєнко. Післязавтра

Дмитро Безверхнiй. Коли у двері дзвонить листоноша

Євгенiя Бучкiвська. Заради казки

Марина Василюк. Аромат

Сергій Гридін. Може, це доля?

Олександра Кудріна. Компенсація

Анна Петрiв. Під серпанком однієї ночі

Марта Потiшна. Я беру до рук гранат

Ольга Рубанчук. Відлік щастя розпочато

Вiолiна Ситнiк. Про кохання розкаже троянда

Iва Шон. Не пройти повз

Він і вона

Iванка Захаревич. Крокуси для Дзвінки

Іванка Захаревич. Осінній портрет

Олеся Когутич. Усе, щоб її вразити

Дарина Кравчук. Затишок

Мар’яна Лелик. Розмова

Вiолiна Ситнiк. Осінній вихор

Марта Приріз. Руки Анни

Ольга Ткаченко. Реабілітація

Тетяна Череп-Пероганич. У жити буває все

Святослав Чернiй. Вона так любить волошки

Одружені

Людмила Гридковець. Мелодія єднання

Сергiй Гридiн. Жінка його життя

Олеся Когутич. Розлучення по-закоханому

Тетяна Лемешко. Чи відають про це зорі?

Святослав Чернiй. Чотириста шістдесят три кілометри

Маргарита Шевернога. Справжнє кохання завжди переможе

Маргарита Шевернога. Про інтернет, кохання і троянди

Часоплин

Євгенiя Бучкiвська. А в мене є Оля

Олександра Кудріна. Скільки важить усесвіт

Галина Манiв. Проста історія

Тетяна Новацька. Моя Ребека

Тетяна Новацька. Снігурі

Анна Садікова. Дві філіжанки з молоком