Євген Є

Мій тато — кілер

На узбережжі морському,

Де куряться солеварні,

Далечина потемніла,

Ніби в борні зійшлися

Дим із весняним туманом.

Сайге

Світліють вершини.

Але в низовинах гірських,

Насподі туману,

Як, серце, тобі прояснитись?

Розкидані села.

Сьотецу

Аліса була… і знала…

Льюіс Керролл

Пролог

Ці штукенції тоді можна було купити в будь-якій крамниці центру. Принаймні в кожній другій. Коштували вони купу грошей, були блискучі й важкі, але поза тим усе одно залишалися підробками.

Хоча, коли на підставці з безліччю заглибин їх збиралося штук п’ятнадцять-двадцять, вони мали цілком непоганий вигляд…

Тоді ми із задоволенням дарували їх одне одному на дні народження та інші врочистості. Це було навіть кумедно — збирати ці підробки під старовину — нестріляючі пістолі нібито шістнадцятого століття й майже неріжучі шаблі, ножі та мечі — наче точні копії зброї сарацинів доби перших хрестових походів…

Минуло б років десять — тихих, спокійних і вмиротворених — і весь цей мотлох було б відвезено в який-небудь заміський будиночок і благополучно поховано на горищі мезоніну…

Але мені не судилося так зробити…

Зірвавши з підставки важку бойову сокиру, я рубонув навскіс, між плечем і шиєю, майже розваливши навпіл першого з чотирьох підісланих до мене вбивць…

А потім минуло майже одинадцять років.

КНИГА ПЕРША

Частина перша

Юдзьо на ім’я Юкіко

Я випив повну чашу

Священного саке

Чудесного бога!

Може, тому

І сп’янів

1

Стіни кімнати були голі. Обклеєні рисовим папером рами — і жодного вікна.

Напівтемна кімната, осяяна масляним світильником, уставленим у рожеву кулю паперового ліхтаря.

Це приміщення було майже в самому центрі будинку, і тут не існувало вікон. Але повітря тут було пронизливо свіже, немов десь біля підніжжя порослих сосновими борами гір.

Та ще цикада, скніючи в малесенькій, сплетеній із бамбукових прутиків клітці, тягла свою нескінченну пісню.

Юдзьо — в Японії повія, що стала другою (неофіційною) дружиною і належить лише одному чоловікові.

Ні, стіни не були цілком голі. Над нашими головами висіла картина — розписаний тушшю шовк — дві ворони, які кохалися. Дві ворони на безлистій покрученій гілці.

Птахи були розкошлані. Вони билися перед тим, як зійтися. Та й зараз, завдаючи дивовижних ударів чорним (пера-ножі!) хвостом, він тримав дзьоб стуленим, немов збираючись клюнути, тільки-но вона спробує вирватися.

Але ми на них не дивились.

Ми теж кохалися.

І стискаючи своє гаряче лоно, ловлячи мене ним, вона запитала:

— Моєму панові приємно?

Я ледь кивнув, повільно виймаючи себе з неї, й увійшов так різко, що змусив її задихнутися.

Для нас, європейців, ці жінки стають справжнім наркотиком. Неймовірно вмілі, неповторні, завжди віддаються тобі так, немов ішли до любові з тобою все життя. Немов мріяли про неї і, нарешті одержавши, поспішають насолодитися щастям, наперед змирившись із тим, що це блаженство ніколи не повториться. Вони настільки щирі, що лише раз оволодівши котроюсь із них, не можеш інакше.

— Може, мій пан хоче лягти на спину?

— Може, — відповів я.

І відчувши під собою теплий слід її крихітної спини, я підняв руки й дав їй, такій невагомій і такій дрібненькій, сісти на мої долоні, повільно опускаючи її на себе.

І як завжди з нами, європейцями, я побачив на її обличчі тінь страху. Страху перед тим, що я ввійду в неї глибше, ніж те дозволено їй природою.

Вони терплячі. Вони ніколи не викажуть болю.

Але, не одержуючи задоволення від болю, я зупинився з відчуттям, що заповнив її до кінця, і тому став повільно піднімати її догори.

— Дякую, мій пане.

— Годі базікати.

— Як вам буде завгодно.

Кохання з кожною з них, як сон. Як віршик:

Хто дав тобі ім’я

Маля із кварталу Сімматі?

Навіщо так тонко

Губами пестиш корал?

О, безодня блаженства!

Я запам’ятав його після того, як зустрів Юкіко, прийнявши її за служницю, яка поспішає з магазину.

Тут не заведено знайомитися на вулиці, і живучи тут понад десять років, я прийняв не тільки цей закон.

Але тут можна було йти вслід. Провести до будинку, потім приходити і стояти під ним, поки хто-небудь із домашніх покличе тебе й запитає, чого тобі треба.

— Я хочу познайомитися, — скажеш ти й опишеш жінку, в пошуках якої прийшов.

Вона була мініатюрна. Білий халат у схожих на морські хвилі бірюзових розводах, класична зачіска з двома паличками, простромленими крізь волосся. Опущені очі.

Як не запам’ятати її — найчудовішу з усіх зустрінутих тобою? Найкрасивішу. Най…

Прийти під її дім і чекати…

Вона привела мене до кварталу червоних ліхтарів. До будиночка з двозначним написом:

«Масаж і сірчані ванни»

Було б нерозумно провести два наступні місяці на вулиці перед ним, знаючи, що єдиний, хто поцікавиться, чому ти тут стоїш, буде поліцейський, який прийме тебе за збоченця.

А тому я відразу ввійшов досередини.

До сидячої на циновці біля крихітного столика «мадам», усміхненої (як і всі вони) баби в кімоно темних кольорів. Вона шанобливо кивала (як кожна й кожен із них) і показувала, що заради тебе готова на все. Але такими були всі жителі цієї країни. Навіть нападаючи на тебе, грабіжники спочатку кланялися тобі й тільки потім бралися до розбою.

На той час я вже досить непогано говорив японською, опанувавши навіть увічливий стиль.

Уклонившись, я почув у відповідь на своє привітання:

— Добридень, вибачайте, що вам довелося йти так довго. Наш заклад розташований так далеко від стоянки…

— Сюди зайшла дівчина… Вона красива… Я хотів би побачити її…

— Юкіко, — назвала баба її ім’я. — Ви хочете, щоб вона зробила вам масаж?

— Так, — сказав я.

І наступні п’ять годин я провів із нею.

Наступні п’ять годин і наступні чотири роки.

2

Вона приходила в мою квартиру. І була тільки моєю. Я знав, що вона чекає тільки мене, і бували хвилини, коли я сам не міг дочекатися її візиту.

Нам було добре разом. Ми зустрічалися майже щовечора. Іноді вона залишалася в мене до ранку. Ми готували їжу. Я показував їй, як упадають за нашими жінками наші чоловіки, змушував бентежитися, побачивши мене — одягненого в кухонний фартух, — чи схоплюватися з ліжка, щоб узяти в мене тацю, на якій іноді вранці я приносив у нашу постіль чай для неї і каву для себе.

А вона вчила мене тим невловним нюансам їхньої культури, які можна зрозуміти тільки народившись тут, і про які не згадують укладачі туристичних довідників та розмовників. Хоча б тому, що просто про них не знають.

Іноземці, які вивчають японську, не повинні забувати про розбіжності між чоловічою та жіночою формами мови. Багато чоловіків-іноземців, висловлюючись по-японськи, викликають сміх навколишніх, тому що вчили мову у своїх подружок-японок. Для жінки-іноземки вживання грубих чоловічих форм буде ще ганебнішим…

А три дні тому ми посварилися. Щоправда, вже не вперше. Але цього разу таки по-справжньому.

Я саркастично посміхався й говорив неприємні для неї речі. Вона ж ображала себе, саме в такий спосіб намагаючись показати мені, наскільки я неправий:

— Звичайно. Хто я для пана? Дешева повія, яку він із великої доброти своєї наблизив до себе. А я, не варта навіть того, щоб існувати в його тіні, забула своє місце.

— Годі.

Але вона вже не могла заспокоїтися:

— Хоча, з іншого боку, хто для мене мій пан? Адже якщо завтра я повернусь у свій бордель, то до вечора в мене буде десять нових панів.

— Атож, — я був сердитий і не думав, що кажу, — до кінця місяця в тебе їх буде близько сімдесяти, а під кінець року п’ятсот із гаком.

— Звісно, — відповіла Юкіко. — Така в мене робота.

— Це не робота, це твоє життя.

— Отже, так і житиму.

І вона пішла. Залишивши мене роздратованим і злим.

— Ну й котися! — це я говорив уже рідною мовою. — Пішла до розтакої матері, шльондро!

У японській мові, з усім її різноманіттям стилів і форм, просто немає нічого виразнішого, аніж українське:

— Курва-мать…

Шібарі — один із варіантів еротичних, із відтінком садомазохізму, ігор, коли тіло гейші, перев’язане, мовби павутинням, тонкою прядив’яною мотузкою, підвішується на гак у стелі. Вважають, що вузли, стикаючись із шкірою, впливають на біологічно активні точки — при цьому гейша збуджується незалежно від того, хоче вона цього чи ні.

І от минуло три дні, а вона мені так і не зателефонувала.

— Добре, — сказав я. — Побачимо…

І прийшов у дім розпусти, в якому вона знову працювала.

Побачивши мене, баба-доглядачка зраділа й, навіть вискочивши з-за свого столика, сама побігла кликати Юкіко.

— Усі ці дні, — поділилася секретом зі мною її помічниця, колись теж гейша-красуня, а тепер вісімдесятирічна, схожа на потворного гнома кривонога бабенція, — Юкіко просиділа у своїй кімнаті й проплакала за своїм паном.

Але коли до мене вивели одягнену у святкове кімоно юдзьо, і я побачив у її чорних очах невисловлені образи й бажання продовжити війну, я сказав:

— Усе це чудово, і ваша вихованка бачиться дівчинкою з гарної родини, але я хотів би провести вечір не з нею, а з тією, хто справді знає, що таке кохання.

— Добре, — сказала «мадам». — Як буде до вподоби нашому панові.

І ось я лежу на набитому рисовою соломою матраці, і ніжні пальці гейші масажують мій хребет, легким, майже невідчутним дотиком змушуючи похрускувати кожен мій диск.

— Я можу говорити?

— Говори.

— Я можу запитати?

— Питай.

— Панові приємно?

— Цілком.

— Дякую, мій пане.

— Так… — і ще один уставлений диск.

— Пан бажає ще?

— Хвилини чотири…

Її пальці рухалися рівно двісті сорок секунд. А коли вона зупинилась, я підвівся й почав одягатися.

— Це тобі.

Вона подякувала, ховаючи під край циновки купюри, які я витяг із кишені:

— Я чекатиму, коли пан захоче повернутися до мене.

— Ага.

А потім у холі (але це в нас хол, а тут радше веранда — оточена розсувними ширмами й розмальована сценами плотського кохання) я розплатився з бабою-доглядачкою, почувши:

— Ми раді, що пан зробив ласку бути нашим гостем. Будьте щасливі!

— І ви теж.

На вулиці мене міг застати дощ. Але…

3

Я простував довгим, повним густих тіней коридором крізь світло, що сочилося з настінних плафонів, коли мені вклонилася «мадам». Вона очікувала мене в невеликій ніші (розсувні ширми давали змогу перетворити коридор, як і весь цей будинок, на що завгодно — від однієї величезної спальні до кількох маленьких кімнат; тепер тут зробили нішу, щоб стара могла на мене чекати):

— Пане.

— Уважно слухаю вас.

— Мені здається, ви повинні побачити це…

— Що саме?

— Ходімо, — вона поманила рукою. До ледь помітних чапель на темній ширмі. У темряву далекої кімнати.

Багато чоловіків приходять у японські салони лише для того, щоб одержати насолоду від споглядання жінок, які знемагають у мотузяних путах шібарі.

— Сюди, мій пане.

Отвори у стіні були пророблені для клієнтів-японців, тож аби побачити крізь них бодай щось, мені довелося стати мало не на коліна.

Стати, поглянути — й побачити Юкіко, зв’язану біло-червоною мотузкою.

Це була мотузка, просочена сильним наркотиком, що вже почав діяти на маленьку гейшу. Її чоло було мокре від поту, чорні очі напівзаплющені, а невеличкий язик облизував пересохлі губи, невпинно шукаючи поцілунку, єдино здатного втамувати її спрагу.

І безліч петель та вузлів, що стиснули до побіління шкіру на її маленьких грудях, навколо талії, на стегнах, щиколотках і зап’ястях. Заломлені за спину руки, розведені ноги — і відразу дві унизані вузлами петлі між них.

А біля неї — два японці, які вже встигли роздягнутися.

— Чорт!

Я випростався, озирнувся й, не побачивши дверей, пробив стіну.

— Що? — лунко писнув один японець.

— Хто ви? — запитав другий. Швидко й тонко.

— Сторож я тутешній. Забирайтеся звідси.

— Ми заплатили, — почав перший японець.

— Ми заплатимо ще, — продовжив другий.

— Ви нам заважаєте.

— Так? — ухопивши одного з них за горло, я підняв його в повітря, щоб він побачив мої очі: — Я тобі заважаю, виродку?

— Гаразд, — писнув перший.

— Ми йдемо, — прохрипів другий.

Я розтиснув пальці. Підхопивши свій одяг і прикриваючись ним, вони вибігли з кімнати.

Найвідоміший двобій Мусасі відбувся в сімнадцятий рік епохи Кейте (1612 року) в Огуре, містечку провінції Бунзен. Супротивником Мусасі був Сасакі Кодзіро, молодий чоловік, який розробив дивну техніку фехтування, відому як «Цуба-ме-гаесі», або «пірует ластівки», натхненний рухом ластівки в польоті.

— Ну, маля… — сказав я. — Чого ж ти так?

Піднявши з татамі віяло, обрамлене по краю гостро заточеним сріблом, я став розрізати мотузки. Обережно, від голови до ніг, знаючи, що коли я порушу послідовність розрізання вузлів, це вб'є мою маленьку японку.

— Пане… — прошепотіла, нарешті побачивши мене, Юкіко. — Візьміть мене…

— Ага, — сказав я. — Зараз.

І розітнув останній вузол.

— Зробіть мене своєю… — вона була дуже п’яна, а тому не було сенсу з нею сперечатися.

— Агов! — гукнув я. — Де її одяг?!

Але замість якої-небудь баби-гейші, котра виконувала б тут обов’язки прислуги й котру я очікував побачити після свого крику, до мене ввійшли троє якудз, одягнених у сірі костюми з такого ж кольору краватками та в чорні сорочки.

Утім, це були навіть не якудзи, а ті, кого зазвичай називають «учнями», — молоді люди, яким іще належало заслужити право нанести на свої спини складні багатоколірні татуювання.

Їх послали охороняти цей бордель, і щойно в ньому траплялися проблеми, юнаки з’являлися вирішувати їх.

— Ви підете звідси, — сказав найвищий із них, уклонившись.

— Так?

Я встав.

Найвищий із них не сягав зростом моїх грудей.

— Ти певен у цьому?

— Інакше ми виставимо вас самі…

Битися з ними — все одно, що з дітьми. Навіть з усім їхнім карате й іншими рухливими видами спорту.

Стиснувши свої пальченята в кулачки, вони спробували зробитися страшними і грізними.

Через секунду кульгавенька гейша, яка несла почастунок із саке своєму панові, аж заплющила очі: протаранивши стіну, всі вони гупнулися на підлогу коридору.

Утім, відразу ж підхопившись і помотавши зачмелілими головами, якудзи знову кинулися на мене з виском «я-а-а-а-а-а!!!», що тут-таки перейшов у здушене хрипіння: «Ха-х-х-х-х…»

— То що?! — знову крикнув я. — Хто-небудь принесе мені її кімоно?!

Але замість цього почув шепіт із темної діри в стіні.

— Пану краще піти. Він здолав трьох ворогів, але інші, а їх дуже багато, будуть тут за кілька хвилин.

— Серйозно?

— Я не хочу, щоб у пана були прикрощі.

— Тоді спасибі, — сказав я і витяг телефон:

— Гінтаре, це Сергій.

— Слухаю тебе.

— Ти дуже зайнятий?

— Як для чого, — сказав він, завжди повільний і спокійний.

— Потрібна твоя допомога. Твоя і, якщо це реально, ще кількох людей.

— Ти де?

Я назвав адресу.

— Постараюсь не запізнитися, — пообіцяв Гінтар, усе з тим же акцентом, що не зник навіть після десяти років перебування тут.

Гейша, яка ввійшла до кімнати, опустилася на коліна й, схиливши голову, простягнула мені принесене для Юкіко кімоно. А ще — плетені сандалії.

— Допоможеш, — сказав я їй, примостивши телефон на спину одного з непритомних якудз.

— Гаразд.

Я підняв Юкіко під пахви, а гейша надягла на неї халат.

— Відчини двері.

Вона підвелася, наблизилась до стіни й, сівши на підлогу, відсунула одну із ширм.

— Дякую.

Я підхопив невагому Юкіко на руки й поніс до виходу.

На вулиці мене вже очікували півтора десятка бандитів у сірих костюмах і такого ж кольору краватках.

Почався дощ, але вони не зауважували цього, стоячи півколом посередині тісної, повної вивісок і неонових ієрогліфів вулички.

— Гей, — сказав я. — Хто з вас старший?

Я хотів домовитися. Але:

— Час розмов закінчено, — сказав один із них. — Залиши дівчину й покажи нам, який ти боєць.

Тяка (Chaka) чи Гадзікі (Hajiki) — сленг — вогнепальна зброя. Зазвичай — пістолет.

Перекинувши через ліве плече Юкіко, яка невідомо чому засміялася, я витяг пістолет. Свій. Блискаючий нікелем. З обтяженою титаном ручкою. Будь-який японець, ризикнувши вистрелити з нього, був би відкинутий до стіни й розмазаний по ній віддачею.

Кожен, хто спіймає кулю, яка вилетить із нього, матиме таку дірку в грудях, що через неї можна буде просунути згорнутий у рулон мат із вівсяної соломи.

— Отже…

Уже сім довгих років я був громадянином цієї країни і тому мав право на самозахист.

— Я рахую до трьох…

І мені справді було абсолютно начхати на те, підуть ці карлики звідси живими чи опиняться в морзі.

— Раз, — почав я. — Два…

Але ми обійшлися без «три», бо саме цієї миті поруч із нами зупинилися чотири машини, і з них вийшло з десяток білявих гігантів — хлопців із прибалтійського земляцтва, які знайшли на цих островах, як і я колись, порятунок від лих, що переслідували їх удома.

Вони були могутні, широкоплечі, і хіба що п’ять японців змогли б повалити одного такого. А ще вони не полінувалися прихопити з собою кілька автоматів і ручних гранат.

Тож якудзам слід було вирішувати — вмерти чи дозволити мені піти.

Якби ними керував якийсь юнак, котрий прагнув би самурайської слави і йшов Шляхом Воїна, вони повитягували б свої тесаки — улюблену зброю дрібних вуличних гангстерів — і кинулися б на нас. Щоб загинути.

А так…

4

— Дякую, — сказав я прибалтам.

— За що? — посміхнувся Гінтар, який їх привів.

— За допомогу.

Токіо — одне з найдивовижніших міст Японії, де поруч із суперсучасними хмарочосами, збудованими в азіатському стилі, можна побачити давні японські пагоди. Де вілли європейського вигляду сусідять із будинками, спорудженими в класичному японському стилі сьоїн.

Я віз додому Юкіко, яка лежала на задньому сидінні моєї неяпонської машини, і мільйони рекламних вогнів відбивалися на мокрому склі.

— Я поводилася дуже погано?

Вона вже прийшла до тями настільки, що змогла сісти (це було видно мені у дзеркалі).

— Та щось таке, — відповів я.

— Ти зможеш мені вибачити?

— Звичайно.

— Куди ти мене везеш?

— Додому.

— Заїдемо в аптеку?

Ми заїхали в аптеку неподалік будинку, в якому я жив. Крихітна кімнатка, заставлена скляними прилавками з порцеляновими склянками й колбами із сушеними водоростями та зміями. Послужливий господар аптеки загортав ліки, обрані Юкіко, в папір із заздалегідь видрукуваними на ньому рецептами готування зіль.

Дивні зілля.

Куплене моєю маленькою юдзьо «відьомське молоко» — манюсінький флакончик, який коштував майже півкіло паперових єн.

Дві ефірні олії, що містяться в мускатному горісі, — ізосафрол та міристицин — стали прообразом наркотиків МДА і ММДА (останній більше відомий як «екстазі»).

— Я не зможу заснути…

Я знав про це.

— Мені буде дуже погано…

Після того, що вона дозволила зробити з собою…

— Я можу просити пана про милість?

— Звичайно.

— Я усамітнюся?

— Ні, — сказав я. — Я хочу подивитися.

— Добре.

Юкіко розклала згортки на кухонному столі, а я курив поруч, обпершись об стіну.

Моя кухня була обставлена в європейському стилі — звичайні стіл, стільці й газова плита. Але розміри її були такі, як майже скрізь у Країні Вранішнього Сонця — метр вісімдесят на метр двадцять. Але ми все одно вміщалися тут.

Діставши керамічну мисочку, Юкіко налила в неї трошки підігрітої води. Цілий ритуал з обкладанням чайника серветкою і чеканням останньої краплі з піднятого носика.

А потім настав час готування:

мускатний горіх — помішування мініатюрною ложечкою;

амбра — і навколо нас розлився чудовий аромат;

женьшень — дочекатися, поки осяде;

ріг носорога — помішування в інший бік;

трохи попелясто-зеленої трави і єдина крапля «відьомського молока», що блиснула розплавленим бурштином.

Не запитуйте, що це таке. Та й навіщо вам знати про це?

— Я приготувала це для пана.

Я загасив сигарету й посміхнувся.

— Мені незручно просити про це, адже Юкіко сама в цьому винна, але чи міг би пан випити приготованого нею настою?

— Звичайно.

Я підніс чашку до губ. Пахнуло так собі одеколоном, що перебродив на сонці.

— До дна?

— Як панові буде завгодно.

Я випив усе.

Це був засіб, що перетворював чоловіка на тварину. Давав йому змогу кохатися дванадцять годин поспіль.

Юкіко було необхідне кохання. Після тих забав із мотузкою їй потрібно було багато годин плотських задоволень.

Кохання… А чом би й ні?

Коли мої губи торкнулися осаду, я поставив чашку на стіл.

Рі-но-тама — дві порожні срібні кульки. В одній із них міститься кулька ртуті, а в другій — вібруючий металевий язичок. Обидві кульки обережно вставляються в йоні, і їх закривають клаптиком шовку. При ходьбі й розгойдуванні ртутна кулька створює легку вібрацію, а «дзвіночок» видає ледь чутний дзенькіт.

Але як описати це кохання? Як описати пагіння дикого винограду, котре обплітає старий мур?

Як описати потоки води? Пінні хвилі, що пестять шкіру?

Зіниці, звужені до розмірів крихітного шпилькового сліду. Очі Юкіко, що стали ще вужчими. Вона дивиться на мене хижачкою, що зачаїлася в печері. Пожирачкою мертвих. Погибеллю для живих.

Піт. І її тіло, що пригорнулося до мене. Тіло, що переживає ще одну смерть.

Мить смерті.

Кігтики, що впились у простирадло.

А потім — нескінченний поцілунок, під час якого вона перетворюється спершу на покірну лань, а потім знову на розлючену самицю — лісову кішку.

Смерть… Смерть… Смерть…

І пробудження. Немов прозорі пелюстки квітки, що розпускається.

Як розповісти про кожне з життів між двома смертями?

«Колесо пам’яті»…

«Заклик вітру»…

«Єднання двох».

«Проникнення», «розгойдування бамбука», «розкрита квітка», «парні ноги», «самостійність», «гарчання», «піднесення»…

І тільки на третю годину — «відродження», і знову…

Бхайраві — п’ята з махавідья. Триголова, червоного кольору, в намисті з відрубаних людських голів. Груди Бхайраві залиті кров’ю. На голові — вінець. У руках — вервиця і книга. Бхайраві постає перед смертними в усій безлічі істот і форм, збуджуючи бажання в обраній за жертву людині.

Ти перетворився на хмару, на промінь присмеркового сонця на схилі гори, вирізьбленої зі слонової кістки.

Ти став частиною світу. Роздвоєною сосновою голкою, що злетіла з верхівки.

Ти перетворився на каміння, і по тобі стукають колеса дерев’яного візка. І тінь, відкинута вантажем на ньому, пахне зібраним виноградом.

Немає нічого іншого.

Є тільки ти, котрий не здаєш собі справи стосовно того, що робиш для наступного переродження.

І ось ти птах над нескінченним гобеленом, дзеркально-водяним вітражем безкраїх рисових полів.

Ти — тисяча вогнів феєрверку.

Кораблик-ліхтар, пущений по ріці.

І вона, перетворена то на іскру, що біжить по шнурку, то на тиху заводь чи на блимання зірки крізь раптовий розрив у хмарах, то на плакучу вербу край моста над рікою, поруччя котрого відшліфоване доторканнями впродовж століть.

Уяви, що ти перетворилася на Богиню Мудрості: ти нага й незаймана, твоє волосся розпущене. Уяви, що ти стоїш посеред сліпучого світла, пригорнувши до серця чашу з еліксиром, повиту червоними квітами…

— Чи не хоче мій пан освіжити свої сили? — новий настій мав у собі енергію двох ураганів, семи блискавок і ста дев’яноста трьох чашок кави.

«Мій пан», сказане вже не гейшею чи юдзьо, а вродливою люблячою тебе дівчиною, котра бавиться в юдзьо і в покірну гейшу.

Але це вже наступного ранку. Після того, як розвиднилося…

* * *

Крізь дрімоту я бачив «мадам», яка стояла на порозі одного з будинків вулиці Червоних Ліхтарів, кланялася нам услід і бажала щастя…

Частина друга

Тихе життя

1

Екзотика? Мабуть. Перші чотири місяці — доки вона не перетворюється на твоє звичайне життя.

Що стосується місосіру (суп із місо — соєвих бобів, які перебродили), то того, хто намагається їсти цей суп за допомогою ложки, не можна назвати знавцем Японії, бо там прийнято пити його просто зі спеціальної чашки, підносячи її до вуст…

2

У мене була змога вибирати, де жити, і я вибирав, об’їздивши близько сотні островів і з півсотні міст, розташованих тут значно ближче одне до одного, ніж наші села. Аж до «пішохідної прогулянки по містах». Ти виходиш з одного міста, проходиш під залізничним мостом, минаєш крихітне поле біля єдиної сакури — й опиняєшся в іншому.

І ось тепер я живу в Нагано, у своїй квартирі вгорі семиповерхового будинку. І можу сказати, що мені пощастило, адже в мене є не тільки кухня, кімната і спарені туалет-ванна, а й садок на даху. Зовсім маленький — два на два.

Тут можна поставити крісло й попільницю, і ще залишиться місце для двох горщиків із травою та запашним горошком і для стелажа з бонсай, який закриває стіни й дах.

Сама ідея милуватися карликовими деревами бонсай прийшла в Японію з Китаю, де вона зародилася в X столітті. У карликових деревах із химерно вигнутими сучкуватими стовбурами китайцям, які жили одинадцять століть тому, бачилися дракони, птахи, звірі. Карликові дерева знаходили дикоростучими в лісах та серед чагарників і пересаджували в горщики.

Кімната. Що ж. Із нею довелося вчинити по-японськи. Шафи й телевізор я вмонтував у стіни. Не я, а запрошені мною робітники. А потім, розібравши дах, підняв перекриття на п’ять метрів, щоб установити у своїй кімнаті рухомі стелі. Ти натискаєш на кнопку — і стеля, падаючи, стає підлогою твоєї вітальні. Натискаєш на іншу — і до твоїх ніг опускається спальня. Чотири в одному — спальня, вітальня, кабінет і бібліотека.

Щоправда, довелося перейняти звичку сидіти на підлозі і спати на рисових матах, бо наші традиційні меблі занадто важкі й громіздкі, аби заганяти їх під стелю по кілька разів на день.

З

Прокидаюсь о восьмій, мене будять пестощі Юкіко. Снідаю, приймаю душ і сідаю за роботу.

Постіль уже зібрана, і я міняю підлоги. Спальню на кабінет.

Я вмикаю комп’ютер і відвідую Нью-Йоркську біржу. У нас ранок, тим часом американці ще тільки лягли спати.

Потім Токійська біржа. Що по чім. Що виросло. Що впало.

Набрати свій пароль, з’єднатися з брокером і почати:

«Купуємо».

«Продаємо».

«Чекаємо… Чекаємо… Чекаємо… Купуємо!»

Усе почалося через нудьгу, через випадкову комп’ютерну гру, принесену мені одним із прибалтів:

— От, ненароком знайшли в одному з наших комп’ютерів. Може, тобі буде цікаво?

Переписавши, я відкрив гру і посміхнувся — вона виявилась україномовною. Мені, який тоді ще не знав жодного ієрогліфа, це було ніби вітер із батьківщини.

Я уявляв себе сидячим удома, на Отакара Яроша. Я доходив до того, що був упевнений: варто мені зняти слухавку — і я почую не:

— Чін-джан-джен, — а милий дівочий голос:

— Вибачте, я, здається, помилилася номером.

Я грав майже три місяці. І хоч ця гра була про торги на Київській біржі, для мене не існувало нічого ріднішого, ніж назви акцій, що на ній продавались: «Прикарпатліс», «ФК „Динамо“», «кондфабрика „Світоч“», «Криворіжсталь», «російський газ», «канал „1+1“», «полтавські чорноземи».

Я вмикав комп’ютер — і опинявся вдома.

А потім, «заробивши» — і чому принтер не налаштований на те, щоб друкувати виграні тобою гроші? — майже вісімсот мільярдів, я втомився.

Але в мене з’явилася професія — торговець цінними паперами, та й до того ж достатня кількість грошей, щоб я міг найняти собі репетиторку, з якою почав учити японську й англійську мови.

Причому підручниками були не книги з картинками, а сервери Токійської та Нью-Йоркської бірж.

Мацудзака — м’ясо бичків, яких відгодовують пшеницею, напувають пивом і яким роблять спеціальний масаж. Тому не дивно, що воно відрізняється особливим смаком. Його образно називають «задубілим» чи «мармуровим». М’яка червона тканина м’яса пересипана вкрапленнями жиру, що нагадують паморозь.

За перший місяць я заробив тридцять дві тисячі. За другий — шістдесят п’ять. На третій до мене прийшли прибалти й поклали на мій стіл кейс із грошима:

— Усе, що в нас залишилося, — попросили поторгувати і для них. — Під п’ятнадцять відсотків.

— Від прибутку?

— Так.

— Добре.

А вже після прибалтів я став представляти інтереси Дмитра й Сашка, тих двох єдиних українців, із якими я тут спілкувався.

Зустріти на вулиці туриста, який говорить твоєю мовою, і вдати, ніби не помітив цього.

А якщо, побачивши тебе, він кинеться назустріч і почне казати:

— Перепрошую, я заблукав. Мені треба потрапити… — ти говориш йому:

— Ноу. Ай-донт-андестенд.

— А, — зрозуміє він. — Ніжки Буша, — і дасть тобі спокій.

4

Дмитро й Сашко. Перший асимілював тут настільки, що навіть став вивчати Шлях Меча, беручи участь нарівні з японцями, котрі прийняли його до своєї компанії, в усіляких самурайських ігрищах — костюмованих маскарадах зі стрільбою з лука чи кінними перегонами вслід за випущеним із дерев’яної гармати ядром.

Другий, зненавидівши цю країну, досі продовжує розмовляти винятково по-українськи, доводячи до паніки продавців-карликів у крамницях, куди він заходить, чи перукарів, котрі стають на спеціально принесений стілець, щоб якось дотягтися до його потилиці.

— Лялькова країна, населена ожилими, але все ще безмозкими іграшками.

І гнів його було досить легко пояснити, адже при його ста вісімдесяти кілограмах видавалося більш ніж складним відчувати бодай якийсь комфорт на кухні розмірами метр вісімдесят на метр двадцять.

Він був величезний і завжди чимось незадоволений. А ще — романтичний і готовий закохатися в кожну жінку, яка бачилася йому гідною любові. І він завжди жив так, немов ішов на війну, влаштовуючи скандали, що закінчувалися побоїщами, як із найменшого приводу, так і без нього.

А почалося все в театрі кабукі. Ми пішли туди всі втрьох — просто для того, щоб одержати хоч якесь уявлення про настільки розрекламований («обов’язково відвідайте!!!») театр.

Прийшли — й відразу ж зібралися йти — нам вистачило і трьох хвилин виття й барабанного стукоту.

Але Сашко попросив:

— Залишмося.

— Навіщо? — запитав Дмитро.

— Он та актрисочка…

— Холера!..

Почни йому пояснювати, що в цьому театрі грають лише чоловіки, — і вистава урвалась би просто на цьому, так ніколи й не добігши до логічного кінця.

А так тільки в першому антракті Сашко замахав рукою, підкликаючи театрального служителя, й попросив мене:

— Скажи йому, щоб приніс квіти.

Я переклав. Служитель закивав:

— Домо-домо-домо.

І от рівно через дві хвилини, озброєний букетом із молочно-жовтогарячих жоржин, Сашко вирушив за куліси…

* * *

— Ідіотська країна! Ненавиджу!..

Але він не міг повернутися додому, бо там його чекали, вже встигнувши звинуватити в кільканадцятьох убивствах, слідчі УБОЗу, а крім того — по смертному вироку від кавказької та донецької мафій.

Власне кажучи, сусі — це бутерброди, винайдені японцями в епоху Едо. Тому макідзусі загортаються в норм (сушену морську водорість), а сусі, приготовані досвідченим професіоналом, можна брати руками, не боячися, що вони розсиплються.

Коли я перебрався до Нагано, вони переселилися вслід за мною.

Чому? Тому що тут немає такого поняття, як дружба. Тільки «корпоративний дух», «честь клану», повага до себе й до того, на кого працюєш. Те, з чого починається кожен туристичний довідник: «Якщо ототожнювати нації Землі з тваринами, то японцям найбільше пасували б мурахи, які працюють на благо мурашника».

А ми з Дмитром і Сашком усе-таки були друзями.

* * *

Ну, а Нагано, як і вся Японія, місто світлих будинків, мільйона машин і мільйона перехожих. От вони сунуть нескінченним потоком клонів, людей, котрі копіюють рухи одне одного. Та й одягнені вони майже однаково.

Рушити їм назустріч, зупинитись і вклонитися — і вся вулиця зігнеться перед тобою в поклоні у відповідь:

— Пхай.

5

Якіторі — це просто курячий шашлик, який зажив у Японії неймовірної популярності. Практично перед кожною токійською станцією метро обов’язково є досить непоганий ресторан — «якіторія». Для японців такий ресторан, власне кажучи, те ж саме, що для англійців «паб».

А ввечері мені подзвонив Дмитро.

— По-перше, я перевірив свій банківський рахунок. Дякую.

На цьому тижні я заробив для нього майже сорок тисяч.

— По-друге, наш друг Сашко пішов до ресторану, і тепер його намагаються заарештувати з десяток поліцейських.

— Ти був із ним? — запитав я.

— На жаль, так.

— І що йому не сподобалося цього разу?

— Навіть не знаю. Я вийшов у туалет, а коли повернувся, він уже товк одного об одного відвідувача і викидайла.

— Добре, — сказав я. — Буду.

І, записавши п’ять ієрогліфів адреси, вже через тринадцять хвилин був там.

Але Сашка встигли відвезти. Тільки Дмитро сидів, чекаючи мене, на підніжці своєї машини.

— Привіт.

— Здрастуй. Ну, що?

— Коли вони запакували Сашка у фургон, я був упевнений, що в машини луснуть ресори.

— І куди його відвезли?

— У відділок.

— Ну, то їдемо.

Але поїхали ми не в поліцію, а до якудз.

Так уже виходить, що місцеві якудзи, точніше, їхні вожді — оябуни (класна назва) — це те ж саме, що в нас депутати місцевих рівнів. Вони реальна влада, на яку ті, хто вважає себе владою офіційною, дивляться з таким розумінням і такою повагою, яких не зустрінеш у жодній іншій країні. І нерідко на нараді тієї чи іншої префектури за столом сидять не тільки префект і кілька його помічників, а і п’ять-шість місцевих оябунів, чиї голоси мають таку ж силу, як і голоси призначених за наказом із Токіо офіційних начальників — куміте.

І знову не було ніякої дружби чи пам’яті про послуги, що їх зробив ти або зробили тобі.

Ми приїхали до глави якудз на ім’я Кадуцо. У невеликому заміському будиночку з вікнами на квадратне озеро якудза, який сидів на циновці, зустрів нас так, наче ми приходили до нього щодня.

— Що привело вас до мене?

— Пробачте непоштивість іноземців, котрі звернулися до вас по допомогу, — сказав я, — але в нас немає іншого виходу, тим більше, що людина, про яку ми просимо, — наш брат, і якщо не ми, то…

— Я розумію, — сказав Кадуцо. — Що він зробив?

— Йому не сподобався соус васабі, — сказав Дмитро. — І за це нашого друга забрали в поліцію.

А я витяг із кишені плаща конверт.

У ньому були єни. Курс їх саме понижчав. А тому сума у тридцять п’ять тисяч доларів бачилася в перекладі на місцеві гроші досить переконливою.

Поклонившись (що робити? Інакше моє прохання буде просто відкинуто), я простягнув конверт Кадуцо.

— Добре, — сказав він. — Я допоможу вашому другові звільнитися.

І, подякувавши, ми вийшли в супроводі родичів якудзи, які виконували роль особистої охорони.

Те, що зараз називається «японська кухня» (у самій Японії це звуть «васеку»), остаточно сформувалося після XVII століття, в епоху Едо (1616–1867), тобто за сьогунату.

Цього разу ми поїхали до Кадуцо — володаря рибних кварталів. Раніше, під час колишніх пригод Сашка, ми вже встигли побувати в Ясунарі — глави кварталів дорогих офісів. У Мацусімі, Тярі й Тесюсо.

Та хоч би до якого із глав ста п’ятдесяти наявних у місті кланів ми зверталися по допомогу, вирішальним було не те, хто ми такі, й не те, що скоїв наш друг, а гроші, які ми могли заплатити за зроблену нам послугу.

Сашко опинявся в поліції з такою регулярністю, що це навіть перестало набридати. Ми знали, що за бійку в кінотеатрі треба платити п’ятнадцять тисяч; за бійку в ресторані — тридцять п’ять; за опір поліції — п’ятдесят; за неповагу до представника вищої касти будь-якого з кланів якудз — по сто тисяч за кожну з фаланг, яку не відріжуть від Сашкових пальців на знак покари за цю саму неповагу.

Він вийшов із занизьких для нього дверей відділку задоволений, усміхнений, у розірваних на коліні джинсах, зі слідами їжі й зелені на бортах чорної куртки (заарештовуючи, його повалили на один із ресторанних столів). А тримали Сашка в такій тісній камері, що сліди від її прутів залишилися не тільки на його спині, а й на неосяжних грудях.

— Бувайте! — крикнув він у двері й, обернувшись до нас, посміхнувся. — Привіт. Сумували без татуся?

— Я відвезу тебе додому, — сказав Дмитро.

— Чудово, — відповів Сашко. Наш гігант, який був гігантом навіть для нас.

— До речі, — кинув він Дмитрові. — 3 тебе вісімсот тисяч. Єн.

— З якого це дива?

— Вони відмовилися випускати мене, поки я не заплачу за вечерю.

— Гаразд.

А вже сівши в машину, він сказав мені:

— Дякую.

— Облиш, — відповів я.

Васабі — специфічна японська приправа, виготовлена з коренеплодів хрону, який збирають у долинах гірських річок. Хрін ретельно натирають на акулячій шкірі. Сьогодні найбільшого поширення набув васабі в тюбиках.

Частина третя

«Аліса була…»

Того вечора Юкіко вмовила мене переодягтися в темно-синє кімоно.

— Навіщо?

— Так треба.

— Ну, добре.

Я перебравсь, і вона допомогла мені зав’язати пояс.

— Віяло, попросила вона, і я заткнув за пояс віяло. — А тепер короткий меч.

Це була гра, і я не став сперечатися.

— А тепер я погашу світло.

Її тонка рука — рукав кімоно опустився, оголюючи тонке зап’ястя, — потягнулася до вимикача.

Світло згасло, і я помітив сяючі в темряві лінії на її обличчі. Фосфоресцентна фарба. Варто було їй скинути халат — і переді мною з’явився величезний метелик, що світився зеленавим і жовтуватим.

— Я…

Але я навіть не встиг обійняти її, бо саме цієї миті пролунав дзвінок у двері.

— Не відчиняй.

Але той, хто стояв за дверима, був наполегливий.

— Не треба.

Я все-таки вирішив відчинити.

Дівчинка, яку я побачив на порозі, — потерті джинси, така сама курточка, величезні армійські боти, рюкзачок за плечима — обдарувала мене посмішечкою «здрастуйте, гості, мама веліла мені добре поводитися з вами, от я й поводжусь», підняла зім’яту, зі слідами фарби від довгого носіння в кишені штанів, записку й поцікавилася — перед тим, як прочитати:

— Агов, самураю-сан, ти розумієш по-українськи?

— Так, дитинко, — сказав я. — І навіть більше.

— Супер. Тоді мені потрібен Сергій Володимирович… — і вона назвала прізвище, останнє з тих, котрими я користувався перед тим, як залишив батьківщину.

Я знав людину з такими очима, як у неї. І якби не це нерівно підстрижене волосся…

— А навіщо він тобі? — запитав я.

— Він? — тепер її усмішка з’їхала до вуха. — Я його дочка.

І я згадав: ці очі я бачив щоранку в дзеркалі.

Замість того, щоб кинути білизну до пральної машинки, шустрі японські німфетки зчаста вирушають до таких крамниць, де їх для початку фотографують у найлегковажніших позах. Після цього ношені трусики юних красунь за певну винагороду перекочовують у руки досвідчених продавців. Далі трусики й додану до них аудіокасету із записом томного голосу їх господині закатують у бляшанку, яка опиняється на полиці й чекає на покупця з не зовсім звичними вподобаннями.

Частина четверта

На початку всіх цих років

1

Я був виконавцем вироків у одному з кланів… (погана звичка вживати японські терміни)…в одній із великих банд Харкова. Я виконував оголошені моїм босом вироки, стріляв з обох рук або ж міг по три дні проводити на котромусь захаращеному горищі, спостерігаючи, як ствол гвинтівки пухнастішав од пилу. Але я ніколи ні про що не запитував.

Мені потрібні були тільки фотокартка й адреса. А чому за одного з тих, кого я мав убити, платять лише п’ятнадцять тисяч, а за іншого — аж сімдесят п’ять? Я вважав, що це мене не стосується. Але все одно хтось (знаю, хто, але спробуємо обійтися без імен), вирішив, що мені відомо забагато, і тому вирішив позбутися мене, підіславши вже призначеного в мої наступники нового виконавця вироків.

Ось тільки він не виявився достатньо швидким і спритним.

А я виявився.

2

Наївний (думав, ніби маю час), я навіть став збирати валізи. І саме тоді в мою квартиру увірвалося відразу четверо бійців.

А в мене ж було непогане помешкання. З великими вікнами, з малесеньким другим поверхом — кімнаткою, де я влаштував спальню.

І в цій спальні не раз і не двічі…

* * *

Я саме стояв біля книжкової шафи, міркуючи, що взяти дочитати в дорогу, коли, вибивши двері, вони ввірвалися до мене.

Ми тоді бавилися в колекціонерів, збираючи й даруючи один одному нестріляючі пістолети й мечі, що не пізнали крові. У кімнаті в мене красувалося три підставки з таким ото сміттям. А мій обтяжений титаном пістолет був так далеко, що мені не залишалося нічого іншого, як зірвати з однієї такої підставки важку бойову сокиру. Рубонувши навскіс, я майже розвалив навпіл першого з чотирьох підісланих до мене вбивць…

— А-а-а-а-а-а!!!

…Від плеча й до пояса…

— О-о-о-о-о-о!!!

А потім із кистенем в одній руці й перуанським мечем у другій я дав раду іншим.

З

Валізи із собою вже не брав. Тільки гроші, які встиг познімати з усіх рахунків. Гроші та паспорт.

Мовчазний таксист вивіз мене з міста.

Десяток водіїв багатотонних вантажівок, змінюючи один одного, відвезли мене вглиб сусідньої країни.

В одному з уральських притонів я купив нові документи. В одному із забайкальських домів розпусти — дерев’яному бараці посеред неозорого сніжного поля — зустрів Гінтара, який покинув тоді щойно проголошену незалежною Естонію майже з тих самих причин, що і я Україну.

— І куди тебе несе? — запитав він.

— Поки що до чукчів, — сказав я. — А там і в Америку.

— На Юкон?

— Приблизно.

— Там холодно.

Краще мерзнути в засніженому містечку на два десятки будинків, ніж під двома метрами нехай рідної, але такої непривітної землі.

— Ну, а ти куди? — запитав я.

— Я? До Японії.

— А там краще?

— Звичайно, — і він простягнув мені буклет, лаковий путівник по справді чудесній країні. — Може, разом?

Подумавши, я відповів:

— Гаразд.

Нагано — місто в Японії, адм. центр префектури Мті, порт на о-ві Хонсю, біля затоки Ієе… Перша згадка про Н. належить до XV століття. На початку XVII століття тут за наказом сьогуна Іея-су Токугава було споруджено величезний гранітний замок, який нині є основною пам’яткою міста…

4

І от ми вирушили до Владивостока. Дивне місто. Уламки винесених на берег розбитих льодом багатоповерхових будинків.

Дивні люди, які оселили нас у квартирі без меблів, штор і батарей парового опалення. Зате вони повісили на стіні термометр і попередили: якщо вночі температура в кімнаті опуститься нижче мінус тридцяти чотирьох, краще розвести вогонь. І ми палили його — принесеними нам уламками дитячих пісочниць та позриваними в залишених квартирах лиштвами й паркетом.

Я, Гінтар, а потім і Дмитро, який до нас приєднався:

— Ви знаєте, що там, куди ми їдемо, їдять паличками й роблять собі харакірі?

Тоді це було єдине, що ми знали.

І Сашко-гігант:

— Грьобане місто, грьобані льоди, грьобана квартира…

— Хочеш подивитися на замерзлий термометр? — запитав у нього Гінтар.

— Грьобаний термометр…

— Я так і думав.

— Грьобаний прибалт…

5

Ми провели там п’ятнадцять днів, заробляючи тріщини, що кровоточили на розпухлих губах, і чорноту на пальцях, коли, нарешті, ті, хто мав доставити нас до Японії, зібрали з нас іще по двадцять п’ять тисяч, сказавши:

— Готуйтеся, сьогодні ввечері вирушаєте.

Місцева мафія. Троє її представників привели нас уночі на маленький баркас краболовів.

— Це капітан… Це боцман… Це… з ними ви самі познайомитеся… команда.

Компанія була ще та. Що матроси, що їхній капітан — похмурі пики й величезні кулачиська.

— Не подобається мені це все, — сказав Сашко. — Га?

— Згоден, — відповів я.

Ми влаштувалися в тісному кубрику.

Можна було лягти спати на кинутих на підлогу ковдрах. Можна було…

Але коли озброєні карабінами й сокирами матроси прийшли нас убивати, ми сиділи біля стін, давно витягши пістолети і давно загнавши по патрону до ствола.

Нас було четверо. Тих, що вирішили забрати в нас наші гроші, — чоловік десять. Але війна виявилася недовгою. Якихось шість хвилин. Та й то тому, що капітан і двоє мотористів засіли наприкінці коридору за якогось залізною шухлядою.

* * *

Дмитро був українцем, але громадянином Росії. Служив командиром на гірській війні. Невеликим. Лише на кілька зірочок. Командував загоном спеціального призначення, став дезертиром-убивцею, котрий розстріляв із кулемета, знятого з підбитого «бетеера», весь свій штаб — чотирьох прикрашених полковницькими погонами торговців смертю. Такий був їхній бізнес — одержувати від партизанів по десять тисяч за повідомлення про пересування колони й по п’ятнадцять — за карту з розташуванням блокпостів.

— Я написав сорок дві похоронки. Сорок дві матері вважають мене винним у загибелі своїх синів… Я підрахував: кожного хлопчака продавали за двісті п’ятдесят доларів…

— Грьобана війна, — сказав Сашко.

А я ж був певен, що він цілком аполітичний.

* * *

Сашко…

Він теж був виконавцем вироків. Шість із половиною років.

А потім його банда вплуталась у криваву війну з місцевим омоном, і від неї залишився тільки Сашко та ще троє людей, котрі дивом урятувалися в камерах СІЗО. А крім того — ще з півтонни паперів, серед яких опинилися записи про всі вбивства, скоєні нашим гігантом.

Його намагався піймати ГУБОЗ, але Сашкові вдалося зникнути.

Хотіли перехопити стрільці з Донецька та двох міст на Кавказі, довідавшися, що саме він убив їхніх друзів і братів. Але він знову залишився живий.

За його голову убозівці обіцяли позачергову зірку, а горці — сто тисяч німецьких марок. І було полювання, і загалом майже сімдесят чоловік брало в ньому участь, але їм так і не поталанило зловити Сашка.

Отже, три кілери й офіцер-десантник — проти десятьох, нехай навіть укритих блатними татуюваннями, рибалок…

Якби ми були навчальною групою якого-небудь спецназу, нам сказали б:

— Погано. Дуже погано. Ви витратили триста шістдесят вісім секунд…

А так…

* * *

Ну, а найгіршим було те, що після розправи з командою рибалок-мародерів ми виявилися самі на вутлому баркасі посеред безкраїх торосів і льодів.

6

Можна розповісти про те, як ми четверо, знайшовши стару сіть, намагалися піймати хоч якусь рибу. Чи про те, як уже на перший день ми спалили мотор баркаса, намагаючись його завести. Чи розповісти, як ми раділи, побачивши чайку, й тільки на шостий день довідалися, що вона живе на крихітному острівці — на уламку скелі, що стирчить із моря.

Спробуй, почни — і не вистачить тижня.

Нас носило водами Японського моря майже двадцять днів. Поки наш баркас не взяли на абордаж іще одні краболови. Ці були з Південної Кореї.

* * *

Вони не розуміли нас, ми — їх.

Дмитро приніс половину наших грошей, і корейці відразу погодилися зробити для нас усе, що завгодно.

Я взяв вахтовий журнал — пачку засмальцьованих аркушів із нерозбірливо-линялими записами. Вибравши з них найчистіший, намалював на ньому карту Японії і материка поруч із нею.

— Де ми?

Вони не зрозуміли.

Я став тицяти в карту пальцем, а потім показувати на себе.

Нерозбірливе щебетання, — що означало «тут».

— Нам потрібно сюди, — я вказав на японський берег.

Це вони дотямили відразу.

— Ми вам гроші, — я показав на гроші. — Ви нас — сюди. Зрозуміло?

— Щим-щим-щим, — те, що могло означати «так».

Троє з них залишилися на нашому баркасі. Інші запроторили нас у свій трюм, сховавши серед викладених у формі печери шухляд, затим перебили одному зі своїх матросів ногу й помчали до найближчого японського порту.

— У нас закінчився бензин…

— Наш матрос постраждав…

— Ми просимо допомоги…

* * *

І ось третьої ночі нас висадили з надувного човна на берег.

Порт без охорони. Контейнери з тухлою рибою. Підйомні крани, що світять прожекторами собі під ноги.

І помах рукою: туди.

— Що ж, спробуймо.

Хоча, можливо, якби сюди не потрапили на два роки раніше хлопці з балтійського земляцтва, з якими нас познайомив Гінтар, нам було б важко залишитися тут назавжди.

А так: документи, клопотання про зміну громадянства, перший похід у магазини, перший обід на півресторану, перша ніч поза готелем, перша зареєстрована на твоє ім’я машина, перший банк, що прийняв гроші, які залишилися в нас, під сім відсотків, — усе це багато в чому тільки завдяки нашим новим друзям — засудженим до смерті втікачам із трьох балтійських країн…

* * *

…І перший урок мови, коли ти зрозумів, що «домо», яке досі приймав за «звичайно ж, так», може означати як «спасибі», «привіт», «давно не бачилися», «мені соромно», «як на мене, ви помиляєтеся», так і «бачив я вас у труні в білих капцях», «та хто ти такий?!», але тільки не «так» чи «ні». Що тут узагалі немає слів для вираження цілковитої згоди чи цілковитої відмови.

Номінал монети: 1 єна. Рік (роки) карбування: 1990–2000 (Хейсей 2-12). Датування: епоха Хенсей. Матеріал: алюміній. Діаметр: 20,0 мм. Вага: 0,99 г. Товщина гурта: 1,5 мм. Тип гурта: гладкий.

Частина п’ята

«…і знала…»

1

— То як, дядечку? Ви мені допоможете чи ні? — запитало дівчатко, яке стояло на моєму порозі.

— Домо, — прорік я.

Усе-таки молодці японці, що придумали мову, в якій немає слів, за які тобі довелося б відповідати.

Як колись говорив Сашко: «Пацан сказав — пацан зробив».

А так «пацан» сказав «домо», і спробуй здогадайся, що він мав на увазі.

* * *

— Я його дочка…

— Зрозумів я, зрозумів…

Дочка…

2

Колись дуже давно… Її звали Наталею, і вона народила мені доньку…

— А як твоє ім’я, дитинко?

— Маринка, — сказала дівчинка, яка стояла на моєму порозі.

І назвала цю дочку Мариною.

Історія кохання

Сісти й почати переписувати латиноамериканський серіал. Фазенда на тлі гір. Три картонні кактуси, п’ять мулатів-рабів, вочевидь, із вищою освітою.

Ще двоє ведуть карого коня, смикаючись від кожного його руху.

На даху краалю жінка в кринолінах:

— Ах, нянечко, коли Лопес де Мойре вперше приїхав до нас…

З

Я сидів за столиком тихої, захованої в підвалі кав’ярні, і молоденька дівчина, яка відстала того вечора від своїх одногрупників (ті святкували завершення першого семестру), посміхалася мені, говорячи:

— Уявляєте, я загубилася. Як кошеня. Йшла, йшла, йшла, і раптом бах — я одна.

Вона трошки сп’яніла, і цих кількох ковтків шампанського видавалося досить, щоб вона була чарівною.

— А ще мене звуть Наталя.

Я назвався:

— Сергій.

І провів її до під’їзду. Вона жила в тітки, а та була дуже сувора.

А потім був день другий… Місяць…

І я вважав, що вона ангел.

А коли вона оселилася в мене і звикла витрачати по сто сімдесят тисяч на тиждень, то перетворилася на стерву.

Але часи тоді були дикі — тисяча дев’ятсот дев’яносто другий рік. Ми всі одружувалися зі стервами й не бачили в цьому нічого дивного.

* * *

Серія сто шістдесят друга. Лопес де Мойре заганяє коня, щоб побачити народжене за його відсутності маля.

* * *

Дівчинка була малесенькою. Ти брав її за виліплений із воску пальчик і бачив, як крізь нього просвічує сонце.

Вона позіхала. Вона спала. Вона морщила ніс. Або дивилася на тебе величезними, немовби посвяченими в усі таємниці світу, очима. Здавалося, вона пам’ятала не тільки про те, як померла, а й про все своє минуле життя. Про всі свої реінкарнації.

А її мама, перетягаючи себе еластичними бинтами, говорила мені:

— Мені треба грошей…

— Грошей…

Грошей…

На масажистку, на пластичного хірурга, на няньку для маляти, на годувальницю для нього.

А потім вона сказала мені:

— Я знайшла іншого чоловіка, а з тобою розлучаюся…

Я навіть не встиг мовити про своє право бачити доньку кожної третьої неділі. Адже саме тоді я позбавив життя першого з посланих до мене вбивць, відкрив банківський рахунок на ім’я моєї тоді ще не колишньої дружини, перекинув на нього три чверті грошей, які мав, і залишив країну.

Серія двісті дев’яносто восьма. Лопес де Мойре залишає бенкет, улаштований на фазенді родини Ленаресів.

4

Коли я був змушений виїхати, моїй доньці було три місяці.

Що я міг згадати всі ці роки? Тільки величезний, немов салон Лінкольна, дитячий візочок, крихітку, яка прокинулася від сонячного променя, що впав на її личко, та ще те, як, чхнувши, вона поглянула на мене й усміхнулася.

* * *

І ось тепер вона стоїть переді мною, дванадцятирічне, більш ніж упевнене в собі дівчисько і, кривенько так посміхаючись, каже:

— То ви знаєте Сергія Володимировича? Якщо знаєте, то передайте: я його дочка.

— Добре, — мовив я. — Вже передав. Привіт, доцю.

А що було приховувати?

— Привіт, татуню, — сказала вона.

Але в її голосі не було щастя й радості, властивих милим і безпосереднім дітям. Глянувши на мене й на завмерлу в темряві кімнати Юкіко-метелика, вона запитала:

— Граєш в ігри?

— Потроху, — відповів я.

— І правильно… То я ввійду?

Дедалі більше учениць середньої школи втягується в сексуальну індустрію. Статеві зносини зі школяркою десяти-дванадцяти років зараз настільки в моді, що навіть зрілі жінки частенько вбираються в учнівську форму. При цьому більшість японців, які люблять розваги такого роду, запевняє, що саме школярки можуть подарувати їм по-справжньому екстремальний секс, адже у своїй недосвідченості й дитячому незнанні страху вони здатні піти значно далі за своїх старших подруг і колег.

Частина шоста

«То чого тобі треба?»

1

— Ти був одружений? — запитав Дмитро.

— Недовго й невдало, — сказав я.

— Зрозуміло.

Але до цього…

Юкіко вже встигла одягтися й увімкнути світло.

— Це не квартира, — зауважила моя дочка, заглянувши на кухню та в сад бонсай. — Це коробка з-під комп’ютера.

— Можливо.

— Принести що-небудь нашій гості? — мовила Юкіко.

— Що вона говорить? — поцікавилася Марина.

— Вона запитує, чим тебе почастувати, — переклав я.

— Я поїла б, — сказала вона. — Попила б кави. І поговорила з тобою.

— Про що?

— Ну, не знаю. Ми не бачилися тринадцять років, і я думаю, у нас знайшлося б кілька тем хоч для якоїсь розмови.

— Принеси їй поїсти, — попросив я Юкіко і сказав Марині: — Сідай.

— Що, просто на підлогу?

— Тут так заведено.

— Супер, — вигукнула вона, знімаючи зі спини рюкзачок. — У сенсі: мені подобається.

2

Ось ти існував… ну, просто існував, і раптом став татом. Це було більш ніж зненацька.

Принаймні ми сиділи по різні боки столу (сиділи долі, за столом, не вищим за двадцять сантиметрів), я стежив за тим, як зосереджена Марина вивчає принесену Юкіко їжу, і навіть приблизно не уявляв, що мені думати.

— А це що?

— Тобто?

— Ну… Тут є медузи або сушені таргани?

— Ні, — допетрав я. — Лише карликові кабачки та курка.

— Точно? — не вгавала Марина.

— Спробуй.

Юкіко принесла їй виделку, якою вона підчепила крихітний шматочок.

— Точно курка?

— Точно.

— Дивовижа!

Нарешті вона з’їла трішки рису й посьорбала кави.

— І надовго ти до нас? — запитав я.

— Що, вже стомився? — посміхнулася Марина.

— Просто я не знаю, про що запитати ще, — зізнався я.

Не стану ж я говорити з нею про її матір. А фрази «як справи у школі?» або «чи любиш малювати?» були такими ж дурними, як і та, що пролунала.

— Розумію, — сказала Маринка. — Я гадала собі, що все це буде зовсім інакше. Стільки слів крутилося в голові! Ну, просто виступ викладача музики, обкуреного травою, та й годі! А тепер… Тим більше, що я уявляла тебе огряднішим і з сивиною. А ти…

— А що я?

— Точно такий самий.

— Як коли?

Відкривши рюкзачок, моя дочка витягла з нього пожовклу від часу міліцейську листівку «розшукується» з моєю фотокарткою в куті.

— Звідки це в тебе?

— Гроші, — посміхнулася дівчинка. — Маючи гроші, можна зробити все, що завгодно. Навіть приїхати сюди.

І замість того, щоб поставити ще одне дурне запитання: «А звідки в тебе гроші?» — я тільки кивнув.

І якби не Юкіко…

Частина сьома

Країна Вранішнього Сонця

1

Це вона — Юкіко — сказала:

— Вам не можна бути наодинці. З цього нічого доброго не вийде.

І це вона обдзвонила всіх, хто говорив зі мною і Мариною однією мовою, і попросила їх терміново приїхати.

* * *

Першим завітав Дмитро.

— Ти був одружений?

— Недовго й невдало, — сказав я.

— Зрозуміло. Ну, проводь, показуй… Здрастуй, дитинко.

— Здрастуйте, дядечку, — відповіла Маринка.

— Ти їй розповідав про мене?

— Ні.

— Я — друг твого батька.

Наступним був Сашко:

— Ану, встань… Гарна, — і, повернувшись до мене: — Чарівна дитина.

— Це не людина, це глюк Матриці, — сказала про нього Маринка.

І почувши це, Сашко сказав:

— Ти ще не спілкувалася з японцями.

Прибалти приїхали на трьох машинах, щоб забрати нас до себе. У свій невеликий клуб земляцтва, у якому за чотирма довгими столами вони святкували всі свої врочистості. Щоправда, цього разу обійшлося без шортів на підтяжках і тирольських шапочок, але було й пиво, і тушкована капуста, і «цепеліни», і коричневі шматки свинини.

Вони були з дружинами, деякі з дітьми.

Нас із Мариною посадовили на почесне місце. А потім виголошували тости за мене, за мою дочку, за те, що ми разом і за багато чого іншого. З танцями під піаніно. З піснями. З гірляндами на стелі.

— Це твої друзі? — запитала Маринка.

— Так.

— Класні.

— Я запрошу твою дочку? — запитав Гінтар.

— Піди потанцюй із дядьком Гінтаром, — сказав я.

І залишившись із Юкіко, Дмитром та Сашком, почув:

— Юкіко права, вам слід звикнути одне до одного. Влаштуємо дівчинці свято. Розважимо, здивуємо, привчимо до того, що жити з тобою цікаво й весело. А тоді вже залишитеся наодинці і з’ясовуватимете, хто кому який тато і як вам жити далі.

Я погодився.

— А щоб вам не було нудно, — сказав Дмитро, — ми складемо вам компанію.

— А чим її здивувати? — запитав я.

— Та ж тим самим: кабукі, сумо й іншою екзотикою, — набір був невеликим і традиційним.

У житлових будівлях стає дедалі популярнішим стиль сінден («спальний зал»), у якому головне приміщення палацових будівель практично не має внутрішнього поділу, крім спальних кімнат і місця для збереження речей. Сполучений із критими прибудовами, головний зал строго відокремлює простір імператора і простір придворних (у стилі сінден зберігся до наших днів імператорський палац Госьо).

А прибалти продовжували веселощі. Пунктуальні й ділові, вони настільки добре прижилися тут, що багато з них улаштувались на роботу в японські фірми і навіть одружилися з жінками з місцевих родин.

У них було занадто багато схожого, у японців і прибалтів: уміння підкорятися, зібраність і… Я не міг собі уявити, як можна починати кожен ранок із виконання гімну країни, потім гімну фірми й трихвилинного побажання здоров’я начальству та клятвених обіцянок працювати краще, ніж учора. А вони могли. Мало того, не вбачали в цьому нічого незвичайного.

Чоловіки віддають усю зарплату дружинам, щоб одержувати впродовж місяця дріб’язок на обіди, цигарки й кишенькові витрати. При цьому діти можуть отримувати на свої потреби більше, ніж батьки… Дітей у ванні купає батько, навіть якщо це дівчатка вже підліткового віку… Молода мама може взимку закутатися в теплі речі, але при цьому вивести на вулицю дитину напівроздягненою… чи одягти як належить, але залишити босими ноги.

2

А просто від них ми вирушили на вокзал, і швидкісний потяг (я хотів би подивитися на літак, здатний наздогнати його), відвіз нас до Кіото.

— Їдемо дивитися на сакуру?

— Вона вже відцвіла.

Там, об’їхавши освітлений нічними вогнями «побудований тисяча сімдесят восьмого року» храм Дзерудідзі, ми попрямували до готелю, знявши для кожного з нас по номеру. І це було гарною ідеєю, бо, врятований від необхідності проговорити зі своєю дочкою всю ніч, вранці я міг посміхатися, підганяючи її й везучи до чудес цієї справді багато в чому дивовижної країни.

Найвидатнішими формами традиційного театру є Но (Ногаку) — синто-буддійський середньовічний містерійний театр масок; Кабукі — театр пізнього середньовіччя для ремісників і купців, у якому ставлять переважно гостросюжетні історико-героїчні та побутові драми; Бунраку — театр великих ляльок, який сягнув розквіту паралельно з Кабукі (XVII–XVIII століття), й найкращі твори для якого написані японським Шекспіром — Тікамацу Мондзаемоном.

Ми їздили в храми, відвідували барабанне шоу, блукали вулицями міст, заходили в крамнички, музеї та невеликі, більше схожі на ті ж таки музеї, аптеки. Ми знайшли Макдональдс, де Марина змогла нарешті нормально поїсти. Ми побували на концерті цитри кото і флейти сякухаті й на запуску повітряних зміїв. Ми фотографували Маринку й фотографувалися поруч з нею. Ми не давали їй ані хвилини відпочинку і спокою, і повертаючись у свій номер, вона частенько засинала, не знявши своїх важких черевиків і не прийнявши душ.

З

— А потім, — посміхався Дмитро, — коли дядько Сашко зрозумів, що це актор, а не акторка, то дуже розсердився. І тоді…

— Можу собі уявити, — сказала Маринка. — Ви побили його?

— Зовсім трішечки, — сказав Сашко. — Так. Щоб наступного разу…

Ми вийшли з таксі біля театру кабукі. Розчинившись у натовпі одягнених у яскраві сорочки туристів і японців у неяскравих, але дорогих кімоно. До афіш Кабукі, «трупа Тікамацудза» «Самогубство закоханих у Сонедзакі».

— Якщо не сподобається, — сказав я Марині, — ми відразу підемо.

Найцікавіше, що такий розхвалюваний японцями театр — це одне з найнудотніших видовищ у світі. Але бути в Японії і не побачити його… Моя дочка героїчно витримала цілу дію.

— І так до самісінького кінця? — запитала вона.

— Ага.

— Тоді ходімо.

А от сумо викликало в неї справжній захват.

Вона кричала, рвала білети ставок, замовляла солодкий рис у рознощиків і, підхопившись у момент перемоги сумоторі, який їй сподобався, розливала солодку воду на спини й голови тих, хто сидів попереду.

— Нічого-нічого, — говорив Сашко, одним поглядом саджаючи на місце всіх незадоволених. — Нехай дитина порозважається.

— Тобі подобається?

— Дуже! — відповіла Марина й закричала: — Давай, товстунчику, так його!

Гьодзі — суддя, який перебуває на помості під час двобою. Гіносе — премія у два мільйони єн, що її вручають за підсумками турніру борцеві, який виявив найвищу технічну досконалість. Гумбай— оригінальне віяло в руках гьодзі, яким він указує на переможця двобою.

Ми прийшли на самий початок, щоб Маринка могла побачити, як поливають водою і саке глиняний ринг.

Парад товстунів-сумоїстів був більше схожий на ювілейне засідання торговців гербалайфом, коли ті показують, що було з клієнтами, які довірили їм своє здоров’я, «до того, як вони почали приймати…»

Неймовірного розміру товстуни вийшли чотирма рядами і присіли навпочіпки, щоб ведучий міг представити кожного з них.

— Саюморі!!!

І один із товстунів підводився, похитуючи своєю настегенною, більше схожою на випатрану волинку, пов’язкою.

— Сорок вісім перемог!!!

— Що він говорить?! — запитувала Маринка.

— Він каже, що цього пупса-переростка звати Саюморі і що він одержав сорок вісім перемог! — тут було так галасливо, що доводилося кричати.

— Сорок вісім? Ні, — хитала головою Мариночка, — він не виграє.

— Отак, — посміхався мені Сашко.

Сумоїсти, або ж сумоторі, живуть громадами — хея, в які входять не тільки молоді чи вже досвідчені, відзначені безліччю перемог бійці, а й новачки, котрі виконують обов’язки кухарів та прислуги, а також масажисти і тренери. Причому тренер у кожній громаді тільки один. Саме йому належить право приймати рішення про…

Він підіймався сходинками рингу, хапав повну жменю солі з дерев’яного цебра й обсипався нею так, щоб поцілити в глядачів перших десяти рядів.

Потім, піднявши одну ногу, застигав у зовсім немислимій для нього позі, і зал голосно рахував:

— Десять! Двадцять! Тридцять!

Деякі з борців могли вистояти так до трьох хвилин.

А потім вони зіштовхувалися з гуркотом кам’яних стін і, скрегочучи зубами, намагалися виштовхнути один одного за межі солом’яного кола.

Ліліпути (дев’яносто п’ять кілограмів) боролися з велетнями (два з половиною центнери).

Ліліпути зійшли з дистанції ще до чвертьфіналів. Носилки, скручені шиї, висолоплені язики.

А велетні продовжували зіштовхуватися один з одним. Дзвінкі удари по величезній спині, носилки, санітари, які синіють від натуги.

Нове посипання сіллю з ритуальних ковшів. Непроникні обличчя. Зібране в пучки волосся. Нові сутички.

Розбігтися, вдарити виставленою вбік рукою — і повалити супротивника на спину.

І вся зала в захваті гула:

— Ва-а-а!!!

Чи схопити за ногу-колону й перекинути його через себе.

* * *

Років сім тому ми з Дмитром були на показових виступах сумоторі й американських кетчерів. Останні не змогли перемогти навіть тоді, коли їх почали виставляти по троє проти одного товстуна, схожого на Будду, який узявся воювати.

— Треба було виставити Сашка, — вирішили ми тоді.

— Мене? — перепитав він, почувши нашу ідею і задумавшись. — Повитрушувати з них жир? Не хочу.

Але одного разу в якомусь із місцевих ресторанів йому все-таки довелося битися з борцем сумо, який спробував змусити його поводитися трохи тихіше. Обмінявшись десятком лайок (здогадайтеся, хто говорив японською мовою, а хто посилав подалі «нормальною», українською), вони кинулися один на одного.

Гуркіт зіткнення — удар витягнутої руки через груди, удар кулака в і без того пласке обличчя. І… і… і… впав сумоїст. Залишаючи за собою на мить завислу в повітрі дугу з кривавих бризок та уламків зубної емалі.

Ми жили тут так давно, і з нами тут відбулося стільки різних історій…

Але на своєму земляному рингу ці хлопці бачилися дуже й дуже грізними.

Сумоторі — борець сумо (буквально: «той, хто займається сумо»). Середня вага сумоторі — 160–180 кілограмів.

4

— І скільки ми виграли? — запитала Маринка.

— Майже сто тисяч, — сказав Дмитро, який робив ставки разом із нею.

— Доларів?!

— Єн.

— А… Дріб’язок.

* * *

Чи:

— А чому Юкіко постійно мовчить?

— Тут так заведено.

— У сенсі?

— Жінка повинна мовчати.

— Кожна?

— Майже.

— І я теж?

— Ні. Ти можеш говорити.

— Спасибі.

Тянко — будь-яка їжа борця сумо. Класичний рецепт — овочі, жирне м’ясо, боби, перець і сіль. Усе готується до консистенції густого супу, який їдять, запиваючи саке. Сумоторі їсть, поки не відчує болю в шлунку. Перший прийом їжі відбувається об одинадцятій годині ранку, після трьох годин тренувань. Останній — безпосередньо перед сном.

У перше наше відвідування японського ресторану Марина здивувала нас знанням японської мови, назвавши кухаря, який жонглював тесаками, «люб’язним» і досить правильно, майже без акценту, подякувала йому «за вишукану радість шляхетної ситості».

— Палички, — сказав Сашко, — тримають так.

— Я знаю, — посміхнулася Маринка і, обернувшись до мене, додала: — Адже я готувалася п’ять років, перш ніж до тебе приїхати. Ти оцінив?

«П’ять років, — подумав я. — П’ять років… А я… Що ж я робив п’ять років тому?»

* * *

Невеликий річковий пароплав віз нас крізь мряку.

— А чому ти не питаєш, як там мама? — поцікавилась Марина.

— Не знаю, — відповів я. — А треба?

— Звичайно, ні.

А Сашко, кутаючись у ковдру, взяту ним у рятувальній шлюпці, запитав:

— Не змерзла?

— Я? — посміхнулася Маринка. — Дядьку Сашко, а випиймо саке.

— Це як тато скаже.

— Нізащо, — сказав я.

— Так я й думала…

5

Ми побували в Хіросімі.

— Тут скинули бомбу.

— А в Україні вибухнув Чорнобиль, — сказала Марина.

Ми сиділи на лавках крихітних амфітеатрів саду каміння, і Дмитро намагався пояснити:

— Вони (японці) вважають, ніби народжуються для того, щоб розібратися в собі. Життя — як зупинка на шляху між «сьогоденням», яке вже було, і «сьогоденням», яке прийде…

— І про це розмірковують, дивлячись на ці каменюки? — запитала Марина.

— І на них теж…

— Дивно… — і вона відразу ж утратила будь-яку цікавість до філософії.

Ми побували на святі мертвих ляльок у парку — дивилися на багаття, складене з дитячих іграшок, і на дітей, які стояли навколо нього.

— Вони спалюють ляльок, заявляючи тим про своє дорослішання.

— Тоді я мала б спалити свою першу ляльку, коли мені було три роки…

На святі самураїв, обов’язковому для кожного туриста, який себе поважає, Мариночку переодягнули в одноразове кімоно й, забіливши їй обличчя, її сфотографувала команда одягнених у жовте японців. А потім виготовили цілий набір дрібничок: кавове горня з її зображенням, підробку під розписаний тушшю шовк і футболку з нею ж, з Мариною-японочкою. І повний альбом фотографій із підставленими як тло Фудзі й сакурою.

— То ви їздили дивитися на сакуру? — запитала Маринка.

— Раз чи двічі, — відповів я.

Ми робили це лише раз, прихопивши стільки їжі й горілки, що змогли зібрати навколо себе чоловік сто японців, перетворивши їхнє свято «споглядання вишневого світла» на повне сороміцьких пісень і бійок народне гуляння.

— Вони не вміють веселитися, — сказав тоді Сашко.

Та й хіба можна було японцям веселитися нарівні з ним, якщо склянка горілки для них майже завжди була смертельною дозою? Причому смертельною в буквальному значенні. Без перебільшень.

15 січня — День повноліття (Сейдзін-но хі). Цього дня вітають юнаків і дівчат, які досягли двадцятилітнього віку. Їм роблять пам’ятні подарунки. Після офіційної церемонії в залах громадських центрів чи культурних установ молоді люди у святковому вбранні відвідують найближчі храми.

5 травня — День дітей.

Ми з’їздили в Токіо, поблукавши в юрбі серед нічних хмарочосів і провівши два дні в Дісней-ленді.

Ми побували на морі (осінні хвилі й чоловіки в косинках — збирачі хмизу: «Звідси приходять цунамі») та на святі рибалок.

Ми спустошили крамницю, що торгувала феєрверками, й цілу ніч запускали в небо різнобарвні «айстри» та «шиплячих драконів».

Майже чотирнадцять днів. І нарешті…

Поки ти не усвідомиш істинного Шляху — в буддизмі чи у здоровому глузді, — ти можеш гадати, що всі речі правильні й перебувають у гарматі. Однак якщо подивишся на речі об’єктивно, з погляду законів світобудови, то побачиш різні напрямки, які відхиляються від істинного Шляху. Прагни всотати цей дух із прямотою як основою та істиною як Шляхом.

І, нарешті, ми повернулися до Нагано. Справжніми туристами із Заходу. З обклеєними сотнею готельних і авіаційних ярликів валізами, повними всіляких сувенірів. З обов’язковою паперовою парасолькою. І двома колекціями: віял і місцевих коміксів, які так сподобалися Марині.

— Ну? — запитав Дмитро.

І подивившись на Маринку, яка вже називала мене «татом» без іронії та посмішки, я сказав:

— Тепер я, здається, знаю, що робити.

Люди в нашому світі помилково думають, що все, чого вони не розуміють, повинне бути порожнечею. Це не справжня порожнеча. Це омана. Порожнеча — це ніщо. Порожнеча міститься там, де немає нічого… Тільки пізнавши те, що існує, ти зможеш пізнати те, чого немає.

І ще:

Не май ніяких намірів, не будуй ніяких задумів.

Міямото Мусасі. Книга П’яти Кілець.

Частина восьма

Оголошення війни

1

Ми вийшли з таксі у світлі яскравого лимонного ліхтаря.

— Ну, — сказав Сашко, простягаючи Маринці свою величезну руку. — Було приємно.

— Дуже, — сказала вона.

— Щасливо вам, — сказав Дмитро, не обертаючись до скляних дверей під’їзду. — Бережіть себе й будьте обережні з персонажем, який ховається в отих кущах.

Я витяг цигарку й підніс до її кінчика запальничку, розглядаючи заодно чоловіка, який ховався в зелені мого холу. Він був європеєць. Тримав руку в кишені куртки, і можна було не сумніватися, що пістолет, який він гріє запхнутими в кишеню пальцями, вже знятий із запобіжника.

А головне, що він чекав саме нас, бо боявся бути поміченим саме нами.

— Цікаво, — сказав я. — Ну добре. Па-па!

Кинувши цигарку, я підхопив валізи й пішов до під’їзду в супроводі Юкіко, яка не зрозуміла, що їй слід боятися (ми говорили українською), і якось одразу притихлої Маринки, яка зробилася зовсім маленькою.

Четвертий Шлях — Шлях Художника, чи Шлях Теслі.

Усі будівлі в Японії були дерев’яними, крім грандіозних замків, побудованих за кілька поколінь до народження Мусасі. Тому «тесля» в тексті означає: «зодчий» чи «будівельник».

У нашому будинку не було ліфта, і тому ми підіймалися малесенькими японськими сходинками. Не поспішаючи. Від лампи, яка гасла за нашими спинами, до лампи, що засвічувалася з нашою появою.

Двері до квартири виявилися замкненими. І голосно (мовляв, ні про що не здогадуюся) я сказав:

— Зараз дістану ключі.

І відсунувши однією рукою Юкіко й Марину до стіни, іншою я витяг пістолет і ударом плеча вибив картонні двері своєї квартири.

Стрілець, який ховався в моїй єдиній, на п’ять підлог кімнаті, завмер.

— Кидай зброю.

— Так, — сказав він, і пістолет упав на килим. І тієї ж миті цівка іншого пістолета вперлась мені в потилицю. Як виявилося, ще один нападник ховався в сусідній квартирі.

— Тепер ти, — сказав він.

І ось уже мій пістолет опинився на килимі.

— Руки вгору, — я підняв руки. — А тепер заходь, не соромся.

Перед початком будівництва Тесля відбирає придатний матеріал. Рівні стовбури без сучків, красиві на вигляд, використовують для відкритих колон, прямі стовбури з невеликими дефектами пускають на внутрішні опори. Стовбури бездоганного вигляду, хоча й не дуже міцні, йдуть на пороги, притолоки, двері та розсувні стіни.

— Отже, — я стояв між двома бандитами, які націлили на мене свої пістолети. — Нехай дівчинка віддасть нам те, що взяла в тата, і ми підемо.

— Просто віддай, — сказав Маринці другий із них, ріжучи мені слух незвично природною українською мовою, — і ми вам нічого не зробимо.

— Або ми вб’ємо тебе і заберемо диск самі.

Він підняв пістолет, спрямовуючи цівку в голову моєї дочки.

Добре, що другий усе ще цілився мені в потилицю.

Я навіть не зробив кроку, присів, перехопив його руку і зламав її в трьох місцях.

Перший махнув стволом пістолета в мій бік — і тієї ж миті впав, одержавши удар ногою в підборіддя. Причому достатньо сильний, щоб зламати половину його шийних хребців. Крутнувшись, я зібрався добити другого, але побачив, що той уже мертвий. У нього виявилося слабке серце, яке не витримало больового шоку.

Тож коли я відпустив його зламану руку, він просто впав на підлогу.

Такі Чотири Шляхи — Шлях Хлібороба, Шлях Торговця, Шлях Аристократа і Шлях Художника.

— Ну і що це означає? — поцікавився Сашко, заходячи до квартири. Принісши труп третього стрільця (того, що ховався в заростях холу), він кинув його на підлогу.

— Не знаю, — відповів я і, обернувшись до Маринки, перепитав: — То що це означає?

* * *

— Юкіко, зроби нам чаю. Тільки без усяких там церемоній — чимшвидше.

— Ну? — запитав я в Марини. — Розповіси нам, що сталося?

— Я не думала… — сказала вона, збираючись жалібно схлипнути. — Точніше, я лише зараз зрозуміла, що забула папери про тебе у своїй кімнаті…

— Тільки не треба цього, — сказав Дмитро, щойно вона почала втягувати повітря, готуючись до плачу. — Давай дорослим-доросла-по-дорослому.

— Я не знала, — сказала Марина. — Я залишила всі папери… Випадково… От вони і знайшли нас… — і все-таки почала плакати.

2

— Як їх заспокоюють? — запитав Сашко, маючи на увазі маленьких дівчаток.

— Покажи їй що-небудь. Наприклад, «веселого покемона», — відповів Дмитро. — Чи постріляй над головою.

Я теж не знав, що мені робити в такій ситуації.

А от Юкіко сіла поруч із Мариною, обійняла її і почала гладити по голові, примовляючи:

— Мася, не треба плакати. Усе буде гаразд. І завтра зійде сонце, і це сонце освітить лід твого болю і перетворить його на пару забуття… Не плач. Не треба… Ось сидить твій тато. Він у тебе красивий і сильний. Він зробить усе, щоб тобі було добре. Він захистить тебе. Адже в цілому світі немає нікого кращого, ніж він…

Зараз навіть я,

Котрий відкинув земні почуття,

Відчув сум.

Бекас злетів над болотом…

Темний осінній вечір.

З

Вона попускала бульки у склянку з холодною водою. Вона змусила Сашка подарувати їй свій, завбільшки з наволочку, смугастий носовичок. Вона відповідала «більше не буду» на прохання Дмитра «не треба плакати».

І, нарешті, посміхнулась і вимовила:

— Які ви всі хо-хо-хороші.

* * *

— Отже, — на правах батька я почав допит першим. — Що сталося, і по який саме диск приїжджали ці (ми склали їх на підлогу мого саду) діячі з пістолетами?

— Їх прислав мій вітчим, — сказала Маринка.

— Той, котрого вони називали «татом», — уточнив Сашко.

— Ні. Тато — ось, — і Марина тицьнула в мене пальцем. — А то вітчим.

— Ви посварилися, ти гримнула дверима, забравши в нього якийсь диск, і вирішила приїхати сюди, — здогадався Дмитро.

— Угу.

— А як ти мене знайшла?

— Легко, — посміхнулася моя дочка. — Почавши з міліції.

Японія — одне з найбезпечніших місць у світі. Японці можуть насолоджуватися рідкісною можливістю спокійно гуляти вулицями після настання темряви, не боячись бути пограбованими. Висококласні спортивні автомобілі припарковуються на ніч просто до тротуару, разом із радіо, навігаційною системою і навіть комп’ютером — і все це буквальне виставлено напоказ.

— Тебе ж розшукували, — сказала Маринка. — Мені було років сім, коли вони приходили за тобою востаннє. Саме тоді я вперше й побачила твою фотографію.

— На листівці «розшукується»?

— Ага.

— А якщо менти…

— Міліціонери, — виправив Сашко.

— Ні, — поморщила свій носик Мариночка. — Менти, у нас їх називають так… Отже, якщо менти тобою цікавилися, то, значить, щось знали. Тому, перекинувши з рахунку вітчима трохи грошей на свій рахунок…

— Як?

— За допомогою комп’ютера, — сказала дитинка. — Я напхала кишені грішми й пішла до ментів. Самої твоєї справи вони мені не віддали. Але копію зробили. Там так багато цікавого, любий татку. Адже мама говорила, що ти був студентом і загинув під колгоспною сівалкою, коли я ще не народилась, а ти, виявляється, був кілером.

— Ну, — сказав я, — це було давно. І я став іншим…

— Я бачила, — кивнула Марина. — Сьогодні. Зі справи виходило, що тебе шукав Інтерпол, але так і не зміг знайти. І що ні в Європі, ні в Америці тебе немає. І що більше тебе ніхто не шукає.

— І ти…

— І я купила десять комп’ютерів, зарядила в кожен із них твоє фото і змусила їх перегортати всі існуючі у світі архіви. Ти міг змінити ім’я, але ж ти отримував права та інші документи, а отже, в якому-небудь архіві міг бути твій портрет.

— Але він міг зробити пластику, — сказав Дмитро, — змінити обличчя.

— Чоловік, — посміхнулася Марина, — якщо тільки він не схильний до гомосексуалізму, ніколи не зробив би цього. Змінити ім’я, змінити відбитки пальців, поголити голову чи відпустити бороду, але при цьому залишити обличчя таким, яким воно є.

— Скільки тобі років? — запитав, здивований її пізнаннями в чоловічій психології, Сашко.

— Дванадцять.

Але мене цікавило інше:

— І ти знайшла мене за копією водійських прав?

— У світі, — сказала Маринка, — у тебе щонайменше семеро двійників. Не віриш? Можу дати адреси. Але в жодного з них немає трьох шрамів над правою бровою.

Я кивнув.

— Але не думай, ніби знайти тебе було так легко, — сказала моя дочка. — Мої комп’ютери працювали майже півтора року, не вимикаючись ані на мить. Із десяти згоріло вісім. Але в мого вітчима багато грошей, а тому… Та я не про це. А знайшовши твої нові дані…

— Почекай, — сказав насуплений Сашко. — І так можна знайти будь-кого?

— Атож, — безтурботно відповіла моя доня, навіть не уявляючи, наскільки сильно вона змусила цим захвилюватися Сашка. — Щоправда, за наявності спеціальних програм. Та й усі архіви захищено кодами… А тому й за наявності універсальної програми їхнього злому…

— А де ти їх узяла? — запитав я. — Програми…

— Написала, — сказала вона.

«То скільки тобі років?» — це могло звучати рефреном увесь той вечір.

— То ви слухаєте чи ні?

— Слухаємо.

— Слухаємо-слухаємо.

— І от, коли я тебе знайшла, я раптом зрозуміла, що не поїду до тебе.

— Могла б написати лист, — сказав я.

— Щоб ти злякався і зник у невідомому напрямку? — я справді міг це зробити. — Оце вже ні, треба було їхати до тебе без попередження. Але тоді я не могла зважитися. А недавно моя мамаша…

— Мама, — поправив її Сашко.

— Ні, мамаша, — цього разу дівчинка навіть не посміхнулася, — вкотре лягла лікуватися від кокаїнонюхання. І ми залишилися з вітчимом удвох.

— Ви посварилися… — почав Дмитро.

— Так. Ми посварились. Я образилась і вирішила поїхати до тата. До справжнього тата.

— До тебе, — сказав Дмитро.

— Ага. А вітчим у мене банкір. Ну, то я заслала в його комп’ютери вірус «Маринонька хороша дівчинка» і виїхала.

— А диск?

— А на диску засіб від цього вірусу. Уявляєте: стоїть банк, у ньому сто комп’ютерів — і всі не працюють, а тому ніхто не знає, які в банку рахунки, які клієнти, хто кому що винен. Три тижні — і повне банкрутство.

— Так, — кивнув Дмитро. — Я теж прислав би стрільців.

— А все просто, — сказала моя комп’ютернорозвинута дитина. — Існуючими на даний момент методами цей вірус знищити неможливо. Хоча насправді зробити це дуже просто. Треба тільки ввімкнути заражений ним комп’ютер, дочекатися, коли він запитає «Що?», і написати: «Маринонька хороша дівчинка, а її вітчим — козел».

— І все?

— Ага, — було схоже, що «ага» її улюблене слово.

— Ну, а мама не хвилюється, що ти зникла? — запитав Сашко.

— Мабуть, ні. Коли я бачила її востаннє, вона довела себе до такого стану, що не могла згадати свого імені. А вітчим, судячи з того, що він прислав сюди своїх людей, знає, де я. Вибач, — сказала мені Маринка. — Я забула всі папірці щодо твоїх пошуків на своєму столі.

— Нічого, — сказав я.

— Тому він знає, де я і з ким.

— Зрозуміло.

— То ви не гніваєтеся? — запитала Марина.

— Не дуже, — відповів я.

— Але наступного разу, — сказав Сашко, — все-таки попереджай про те, що хтось може приїхати, щоб нас убити.

— Добре.

4

Рівень злочинності в Японії неймовірно низький не тільки тому, що відсоток розкривання злочинів високий, а й тому, що боязнь підвести свою групу і стати ізгоєм є набагато страшнішою, ніж перспектива потрапити до в’язниці. Тож поліції практично нічого робити.

Ми обшукали трьох убитих нами стрільців.

Потім, віднісши трупи до машини, повезли їх у найближчий парк. У Японії завжди були проблеми із землею. Тут усього не вистачало — землі, природних ресурсів, навіть будинків і квартир, щоб розселити всіх, хто жив тут. Тому нерідко рисові поля тулилися між готелями, квартири були дрібні, немов коробки з-під комп’ютерів, а сади росли в глиняних горщиках на підвіконнях.

Так і цей парк був метрів двадцять на двадцять. Тож усю землю, викопану нами з-під згорнутого в рулон дерну, довелося відвезти із собою, завантаживши її в целофанові мішки. Інакше вже вранці поліція знала б про влаштоване нами поховання.

Поліцейські відділки — це маленькі пости (кобани), де сидять кілька дружелюбних охоронців закону, завжди готових пояснити, як пройти в потрібне вам місце (навіть якщо вони самі цього не знають), і доглянути за дітьми, які загубились, чи старими, які заблукали. Що ж до їхньої здатності впоратися із серйозними злочинами, то вона зазнає реальної перевірки вкрай рідко.

В убитих були українські паспорти. «Іваненко, Петренко, Тимошенко» — чудові прізвища для людей, які вирішили залишитися зовсім без прізвищ. Як і імена «Віктор, Олександр, Андрій».

— То що будеш робити? — запитав у мене Дмитро.

— А що я маю робити?

— Певно, треба повернути цей диск, раз за ним прислали стрільців аж сюди.

— Ні в якому разі. Я ж її тільки знайшов, — я мав на увазі Марину. — А повернувши диск, я зраджу її. Адже вона сподівається, що я є її захистом. А так я перетворюся в її очах на боягуза.

— Логічно, — кивнув Сашко, який займав майже все заднє сидіння. — Дуже логічно.

— Послухайте, докторе Спок, — сказав мені Дмитро, — а ви не боїтеся, що наступного разу сюди пришлють одразу чоловік п’ятнадцять.

— Усе можливо, — відповів я.

— Він правий, — сказав Дмитрові Сашко. — Дівчинка вирішила побавитися в тата-захисника. І вона має на це всі підстави. Розчарувати її — значить скривдити.

— А якщо вона захоче бавитися в тата-пожежника чи в тата-грабіжника банків?

— Значить, гаситимемо для неї будинок чи пограбуємо банк.

— Що значить «гаситимемо»? — поморщився Дмитро.

— А те і значить, — відповів Сашко. — Не кидати ж нам їх?

Дмитро задумався.

Нарешті сказав:

— Добре, їдемо.

— Куди?

— Куди, до Сергієвої дочки.

Я не став говорити: «Я можу це зробити сам», «Не треба, хлопці», «Навіщо підставлятися?» Тільки:

— Спасибі.

Адже по-іншому просто не могло бути. Надто багато в нас було спільних спогадів, щоб я не сподівався на їхню допомогу.

Коли мені виповнилося шістнадцять, я переміг іще одного обдарованого бійця — Тадасіму Акіяма. У віці двадцяти одного року я вирушив до столиці й бився там із різними майстрами клинка, жодного разу не зазнавши поразки… Відтоді я живу, не дотримуючись ніяких особливих правил…

— Ну, а хто цей тато? — запитав Дмитро.

— Хто його знає, — відповів я. — Одне можна сказати точно: у нього є гроші, щоб надіслати сюди кількох стрільців, і вкрадений у нього Маринкою диск цікавить його значно більше, ніж сама пасербиця.

— Може, й ми зашлемо до нього кого-небудь? — запитав Сашко. — Наприклад, якихось якудз із гранатометом.

— А навіщо?

— А так. Щоб не чекати від нього нових посланців.

— Якщо приїдуть нові, — сказав я, — тут і залишаться. Якщо приїжджатимуть занадто часто, то ми з Маринкою змінимо прізвища і зникнемо десь на островах…

— Звик до неї? — посміхаючись, запитав Дмитро.

— Звик.

— Не хочеш розлучатися?

— Не хочу.

Я не знав тоді, як правильно пояснити свої почуття. Радше як подвійне усвідомлення: «Життя скінченне» і «Але в ньому є хтось, хто надає йому сенсу». І цим «кимось» була, звичайно ж, Марина.

Хоча тоді це ще не було справжньою любов’ю.

* * *

— Треба купити їй чого-небудь смачненького, — мовив Сашко.

— Ні в якому разі, — відповів Дмитро. — Дівчинка покарана. Нехай хоч день вона поживе з відчуттям провини, щоб усвідомити…

Ніхто з нас ніколи не займався вихованням дітей, але щодо теорії:

— Містере Спок?

— Так, містере Спок.

— Чудово, містере Спок.

Як його звали? Здається, Бенджамін…

Частина дев’ята

Тато й донька

1

Уранці Юкіко спакувала свій одяг.

— Що трапилося?

— Мені краще буде виїхати.

— Навіщо?

— Тепер вам ліпше мешкати разом. Побудьте наодинці, звикніть одне до одного. Постарайся її полюбити, дівчинці необхідна твоя любов.

От і ще одна мадам Бенджамін.

— І куди ти поїдеш?

— До батьків, — сказала Юкіко. — Ось їхня адреса, — аркушики з ієрогліфами: адреса, схема того, як туди краще дістатися від станції, і: «Я сумуватиму без тебе».

Відвідай мене

У самотності моїй!

Перший листок упав…

Здається, так?

Ми відвезли Юкіко на вокзал.

— А чому ти її не поцілував? — запитала в мене Маринка.

— Тут не заведено, — відповів я.

— Вона тобі хто?

— Ну… — я боявся травмувати малу.

Але поки я думав про це, доня встигла здивувати мене:

— Ну, ти її ши-ши-ши, — і вона зробила кілька рухів стегнами, після яких я ледь не відважив їй потиличника.

— Так, — сказав я. — Вистачить дитинства. Канікули закінчено. Починаються суворі будні.

Ми поїхали в ресторан, а потім на моє прохання посильний із крамниці навпроти мого будинку з’їздив до українського консульства і привіз відтіля півтора десятка газет і досить безглузду книжку «Сто найвідоміших шедеврів України».

— А це навіщо? — запитала Марина.

— Уроки вчитимемо.

2

— Ну, читати ти вмієш, — сказав я. — А писати?

— Я знаю три мови, — відповіла Маринка. — Я вмію і писати, й читати, і навіть знаю, що двічі по чотири — вісім.

— Чудово.

Ми залишилися вдвох, і я навіть не міг уявити, чим зайняти її далі.

— Може, сходимо в кіно?

— Навіщо?

— Просто.

— Не хочу, — сказала вона, лежачи на животі й гортаючи комікс.

— Можемо сходити попоїсти чого-небудь солодкого.

— Теж не хочеться.

— Солоного?.. Гіркого?.. Такого, що тіпається і плазує по тарілці?

— Слухай, — сказала Марина. — А що ти робив би, якби мене не було?

— Тобто?

— Ну, якби я не приїхала, що ти робив би зараз?

— Працював би.

— Ну то працюй.

— Гаразд, — я вивів її на кухню, опустив натисканням кнопки «підлога номер три» кабінет і ввімкнув комп’ютер.

Тут немає церемоній, немає повчань: сприймання Дзен винятково особистісне. Самовдосконалення у Дзен не передбачає зміни поведінки, але кличе до усвідомлення природи звичайного життя. Кінцева точка — це початок, і найбільша чеснота — простота.

І от я дивився котирування, а Марина лежала на підлозі мого кабінету й вирізала з буклета картинку Сатоші Урушіхара, щоб уклеїти її у витягнений із рюкзака зошит «Мої Щоденники».

«Мариноньці присвячено», — це єдине, що я зміг прочитати з нього. І то — випадково. Коли вона відкривала цей зошит у потязі.

Що я продавав тоді? Що купував? Я просто просидів майже шість годин, утупившись в екран комп’ютера. Так і не придумавши, що ж мені робити далі.

З

— Ну і? — запитав Дмитро.

Сашко саме вивів Маринку на вулицю, щоб спустошити кілька автоматів, які торгують коміксами.

— Мовчимо. Я — нібито працюю. Вона — розглядає свої веселі картинки. Обідаємо. Дивимося телевізор, американські канали.

— Але ти хоч намагався її розворушити?

— Аякже, — відповів я.

— І що?

— Вона лише киває, — зробивши ковток, я поставив чашку з кавою на місце. — І так уже вісім днів.

— Молодці.

Ми зустрілися в невеликій кав’ярні, розрахованій на європейців. Принаймні, тут були стільці.

— А що далекий харківський «тато»?

— Та нічого. Ніби забув про нас.

Минуло вже вісім днів, і Маринчин вітчим поводився так, немов його не було. Очевидно, послані ним стрільці приїхали тоді, коли в далекій Україні якийсь комп’ютерний геній уже зламав вірус, запущений Маринкою в банківські програми. А може, сам вітчим додумався написати єдине словосполучення, яке від нього вимагалося.

— Краще прислав би когось, — сказав Дмитро.

— Так, — погодився я.

— Адже вас треба розворушити, — сказав Дмитро.

— Яким чином?

— Щоб лиха й негаразди згуртували нас.

— І ти навіть знаєш, як?

— Звичайно, знаю.

Йому не треба було говорити: «Доручи це мені», — я і так його всім забезпечив.

— Тому потерпи ще день-два…

Але мені довелося оголосити загальну мобілізацію набагато раніше.

Дух вогню — лють, незалежно від того, великий вогонь чи малий… Схрещуючи меч із мечем супротивника, не переймайся тим, сильно ти рубаєш чи слабко; просто рубай і вбий ворога… Адже в будь-якому бою є тільки одне — прагнення вбити ворога… Убивство й лють.

Мобілізація настала так, немов би була карою за моє обережне запитання:

— Може, зателефонуємо мамі Наталі і скажемо, що з тобою все гаразд?

І крижана відповідь, яка немовби зістарила Марину років на двадцять:

— Ні.

Коли я прокинувся й побачив, що вона пішла, то взявся обдзвонювати Дмитра й Сашка:

— Вона зникла!

— Спокійно.

— Вона пішла!

— Ти що, спав?! Як ти міг?! — обурювався Сашко.

— Та ось так.

— Зараз приїду, — сказав Дмитро.

— Нікуди не йди! — проревів Сашко-велетень.

Але я був такий стривожений, що навіть вискочив на вулицю, аби зустріти їх.

— Ти дзвонив у поліцію?!

— Телефонував на вокзал?!

— Ти звертався до лікарень?!

— Що тобі сказали в аеропорту?!

— Чим ти її скривдив?

— Може, вона залишила записку?

І раптом поруч із нами зупинилося таксі, й усміхнений водій-японець, який вийшов із нього, обережно вклонився:

— Доброї ночі. Даруйте, що я затримався і змусив вас так хвилюватися.

— Чого тобі?! — запитав Дмитро.

— Маленька дівчинка, — сказав японець, хоча Марина була з ним одного зросту. — Адже ви переживаєте за неї? Вона зупинила мене, коли я проїжджав цією вулицею сорок хвилин тому, і я відвіз її в нічний клуб. Вибачте, що затримався, але я поїхав назад одразу, як вона зі мною розрахувалася, щоб сказати вам, де вона, і щоб ви не хвилювалися.

— Спасибі, — сказав я (його вчинок був у суто японському дусі). — Відвезеш нас туди?

— Звичайно, — і ми поїхали в клуб, у куб із непрозорого скла й неону, який світив прожекторами в осіннє небо.

Мелодія «Стара сосна» («Комацу Бусі», стародавня мелодія для флейти чи ліри), відбивана на шкіряному барабані, спокійна, але, коли до справи береться дилетант, він розгублюється, його дух наповнюється сум’яттям.

4

Найстаршому тут (не беручи до уваги охоронців, касирів і ді-джеїв) було п’ятнадцять років. Спалахи лазерів, гуркіт, коктейлі, що світяться токсичними відходами, і неймовірна кількість найбожевільніших перук. Японці взагалі люблять фарбувати своє волосся, і тут рідко зустрінеш хлопця чи дівчину не із зеленим чи червоним волоссям. У крайньому разі — руді від хни патли.

Одяг (іфуку) в Японії поділяється на дві категорії: вафуку (одяг японського стилю) і йофуку (одяг західного стилю). Слово «кімоно» є сучасним позначенням традиційного японського одягу типу халата, який носять підперезавшись у талії, але в минулі епохи цей тип іменували «косоде» («кімоно» може також означати традиційний одяг загалом).

Ми йшли крізь танцюючу юрбу.

— Онде вона, — сказав Дмитро, протискаючись слідом за мною.

Сашка ми завбачливо залишили на вулиці, хоча й не було гарантії, що, коли ми повернемося до нього, він не затіє бійку. Просто так. З випадковим перехожим. Чи з десятком таксистів, які припаркувались на стоянці неподалік.

— Онде вона! — Дмитро кричав мені у самісіньке вухо.

— Бачу! — я радше кивнув, ніж відповів.

Маринка сиділа за столиком в оточенні п’яти молодиків, що прикрасили себе різнокольоровими перуками. Було видно, що вони вже встигли здружитися. Принаймні дівчинка почувала себе з ними більш ніж комфортно.

Залишалося розштовхати ще чоловік п’ятдесят і підійти до неї. Але я так і не зробив цього.

Дмитро смикнув мене за рукав і повів через зал із трьома рівнями балконів по периметру, переповненими столиками і механічними монстрами, які рухаються, скриплять і скрикують. Цей клуб вочевидячки зображував космічний корабель. Нарешті знайшли єдине придатне хоч для якоїсь подоби бесіди місце у туалеті «для хлопчиків», але навіть тут нам доводилося кричати.

— Ну й гуркіт…

— Що?!

— Ми не повинні забирати її! — сказав Дмитро.

— Чому?

— Подумай. У вас і так усе йде не дуже добре. Тому дівчинка їде відчути себе великою і дорослою. Її оточують молоді люди, яким вона подобається, і все в неї гаразд. І раптом у самий розпал веселощів з’являється тато і забирає її додому. Розумієш?

— Приблизно.

— Вона посварилася з вітчимом через те, що той не попрощався з нею, ідучи на роботу. Уявляєш, ким ти станеш для неї після того, як підійдеш зараз до її столика? Згадай себе в її віці.

— У її віці… — сказав я, глянувши на п’яного (явно наковтався якоїсь гидоти) молодого японця, який уважно вдивлявся мені в лице. — Чого витріщився? Давай іди, — він покірно пішов. — У її віці я розвантажував вагони і годував п’ятьох молодших сестер.

— Еге ж, — кивнув Дмитро. — А я ходив у школу за п’ятнадцять кілометрів і катав вагонетки на шахті.

Усе це були жарти. Але Дмитро мав рацію. А ще він додав:

— Крім того, ніхто не забороняє нам посидіти за сусіднім столиком і поспостерігати за дівчинкою.

І ми звільнили собі столик на балконі другого поверху:

— Усе. Розійшлися. Завтра в школу, — замовили собі саке (горілки тут не було) і, видихаючи різнобарвні у світлі прожекторів дими, спостерігали за Мариною і п’ятьма її кавалерами.

— А вона непогано танцює, — сказав Дмитро.

А ще вона дуже непогано накручувала своїх хлопчисьок, то голублячи одного, то провокуючи на поцілунок іншого, але, не дочекавшись дотику губ, зі сміхом відхилялась.

І занадто багато пила.

— Агов, — підкликав Дмитро офіціанта. — Знаєш, що в склянці у тієї білої дівчинки? — запитав він.

— Знаю.

— Принеси таке саме.

Офіціант повернувся швидше, ніж через хвилину, і поставив перед Дмитром склянку з кислотно-жовтим напоєм.

Пригубивши, Дмитро поморщився:

— А воно міцне.

Я теж зробив ковток. Градусів тридцять п’ять, не менше. А моя дівчинка випила вже п’ять таких.

— Нічого. Коли сп’яніє, ми її відразу відвеземо, — сказав Дмитро.

Я тільки кивнув.

У меню ця кислотна штука називалася «поцілунком черепахи».

* * *

Виявилося, що я можу мати успіх у молодих, обкурених до похитування японочок.

— Агов, велетню, — сказала та, яка підійшла до мене першою. — Ходімо танцювати.

— Він не танцює, — сказав Дмитро.

— А-а-а, — здогадалася вона. — Ви ці… — і потерла один об одного свої вказівні пальчики.

Потім підійшла друга:

— Мої батьки поїхали. Хочеш до мене?

— Чорт, — сказав Дмитро, дивлячись услід відправленій мною японочці. — Треба буде частіше заходити сюди.

Раптом задзвонив телефон, і я почув голос Сашка:

— Чого ви там сидите?

— А що?

— Дитина сідає в таксі і кудись їде.

— Так?! — я глянув униз. Столик, за яким щойно сиділа Маринка, був порожнім.

5

Ми вибігли на вулицю. Сашка не було. Зате був люб’язний таксист, який привіз нас сюди. Він уже відчинив дверцята своєї машини.

— Ваш друг казав, щоб ви їхали зі мною.

Я набрав Сашка:

— Ти де?

— Їду на захід. Слідом за Мариною. Зараз ми…

Я повторив таксисту назву вулиці, і він погнав туди.

Основою вчення Дао вважається праця китайського філософа Лао Цзи «Дао де дзин». Світобудова з погляду даосизму існує за рахунок нез’ясованого Дао («Шляху»), що рухає і керує всім сущим. Проходження законами Дао — це шлях життя і блаженства.

Ми наздогнали Сашка хвилин через десять.

Коли ми порівнялися з його машиною, він, сидячи за кермом, кивнув уперед — на таксі з яскравим рекламним щитом на даху.

Маринка сиділа на задньому сидінні між двома молодими японцями. Ще двоє озиралися на неї, тиснучись на сидінні поруч із таксистом.

— А де п’ятий? — запитав Дмитро.

— Відстав, — сказав я. — Або в багажнику.

Вони зупинилися біля дешевого, з малесенькими кімнатками готелю.

— Під’їхати? — запитав таксист.

— Ні.

Ми зупинилися на іншій стороні вулиці.

А потім відбулося те, що зробило безглуздими всі умовляння Дмитра: Маринка вчепилася нігтями в обличчя одного зі своїх нових друзів, потім спробувала вдарити іншого своїм важким черевиком, але, швидко скрутивши її, — четверо проти однієї, — вони витягли її з машини.

За мить я вже йшов до них:

— Гей, виродки. Лишіть її. Чули?!

— Іди звідси.

— Так?

— Так, — двоє з цих пацанів у яскравих перуках одразу стали в стійки «дрімаючий дракон» і «олень, що захищається». Марина скрикнула:

— Татку! — а я вдарив «дракона» відкритою долонею в груди, а другим ударом зніс «оленю» всі його роги й копита.

— Ну?!

Не маючи інших засобів до існування, багато з них стали організовуватися в банди й нападати на мирних мандрівників і торговців, грабувати села й навіть міста. Самі вони іронічно називали себе хатамото-якко («слуги сьогуна»), але народ дав їм прізвисько кабукі-моно («клоуни, божевільні») — за дивні костюми, зачіски та насичений військовий сленг.

Двоє інших спробували перетворитися в «мавпу» і «тигра».

— Я! — попросив Сашко, — біжучи до нас. — Дайте мені!

Але, побачивши його, обидва юнаки дали драла.

— Ні, — засумував Сашко. — Це несерйозно.

— Побий таксиста, — запропонував Дмитро.

А я допоміг Марині встати.

— Ну, що ж ти? — запитав я.

— Таточку, — п’яно посміхнулася вона. — Ти такий класний.

І тут же ноги її підкосилися, і я ледь устиг підхопити її.

У таксі, а потім у квартиру, я заносив її на руках.

Дмитро й Сашко попрощалися зі мною біля під’їзду. А, поклавши Маринку на ліжко, я почав думати: чи не збентежиться вона завтра вранці і чи не образиться, якщо я зараз роздягну її.

Щоб розумітися на дітях, їх треба виховувати все життя. Я не розумівся, а тому лише зняв з неї черевики, вкрив ковдрою і відчинив вікно.

Надворі була холодна, з обривками туману і випадкових крапель дощу, осіння ніч.

* * *

Уранці вона прокинулася з пом’ятою фізіономією, зі стоїчно приховуваним головним болем і неймовірною спрагою.

— То, кажуть, я вчора… — обережно почала вона, ставлячи пляшку з недопитою мінералкою на стіл, — відривалася?

— Трохи було, — відповів я.

— Ти незадоволений?

— Тим, що ти пішла без попередження.

— Мені соромно, — сказала Марина, хоча по її обличчю було видно, що зараз вона не може відчувати нічого іншого, крім болю й нудоти.

І тоді ж мені подзвонив Дмитро:

— Отже, ми починаємо.

— Що? — запитав я, встигнувши забути розмову з ним.

— Змушувати вас любити одне одного, — нагадав Дмитро. — Можете починати готуватися. Хлопці вже в дорозі.

Викликані ним хлопці були відставними стрільцями й рекетирами, які осіли в Новій Зеландії і на майже безіменних островах південних морів.

Частина десята

Відставні стрільці

1

Вона вийшла з душу. У срібних крапельках води. У моєму, величезному для неї, тоненької і тендітної, халаті.

— Поснідаєш?

— Ні, — вона похитала головою, і три срібні краплі злетіли в повітря. — Хіба що ще один аспірин.

Я дав їй таблетку, і вона запила її, відкривши нову пляшечку мінералки.

— А скажи, — раптом промовила Марина, — ти сумував за мною?

Радше за тим, чого в нас не було.

Але я сказав:

— Звичайно.

— І як часто?

— Майже завжди.

— А… — але зрозуміти з цього «а…» хоч що-небудь було просто неможливо.

* * *

Гучний, метушливий аеропорт. Ревучі за стіною літаки. Дев’ятеро терміналів, що йдуть через блискуче поліроване скло, дев’ятеро професіоналів, що приїхали на запрошення Дмитра.

Дмитро і Сашко зустрічали їх за огорожею.

— Ми тут, — обіймаючись із деякими, а з іншими знайомлячись:

— Дмитро.

— Олександр.

— Ставр.

— Леонід.

— Максим.

— Кока Петрович.

Усі вони були високі, міцні, товстошиї. У найківських куртках, з величезними спортивними сумками і, звичайно ж, товстими золотими ланцюгами та виголеними потилицями.

— Ми їх зустріли, — подзвонив мені Дмитро.

— Не зараз, — сказав я, зиркнувши на Марину, яка фарбувала нігті на ногах.

— Що, у дитини перше похмілля? — посміхнувся Дмитро.

— У тому-то й річ, — сказав я, — що, як мені здається, далеко не перше.

З мамою-наркоманкою і татом вічнозайнятим банкіром вона могла навчитися не тільки пити. Але, перевіривши (коли вона спала) вміст Марининого рюкзака й обстеживши її кишені, я не знайшов там ні слідів трави, ні таблеток, ні навіть жодної крупинки білого порошку в складках підкладки. Хоча, якби мені тоді хтось сказав, що вона не не починала, а кинула, я б не здивувався.

— Подай, будь ласка, — попросила Марина.

— Цей?

— Так.

І я простягнув їй ще один запакований у тонку плівку комікс.

2

Забагато нас розкидано по всьому світу — колишніх стрільців і чудом уцілілих виконавців вироків. Ми сидимо на дозвіллі в кав’ярнях Провансу. Ми робимо ставки в бетонних колізеях Іспанії. Ми страждаємо на алергію в період цвітіння кактусів і йдемо в запій у сезони мусонних дощів… У будь-якій країні світу…

Від дванадцяти до двадцяти п’яти тисяч…

Точної цифри не знає ніхто.

* * *

Ці приїхали з Нової Зеландії та Полінезії — власники барів для аборигенів чи обнесених сіткою ділянок джунглів, де проводять «пейнтбольні війни» багаті туристи. Капітани куплених на останні гроші катамаранів і яхт. Викидайли в ресторанах. І навіть один вантажник з Веллінгтонського порту. Достатньо було Дмитрові обдзвонити їх і запевнити: «Нічого серйозного й небезпечного. Тільки імітація бойових дій», — і вони, котрі одержали від нього не тільки обіцянки, а й по двадцять п’ять тисяч доларів, одразу ж до нас приїхали.

Під своїми вигаданими колись прізвищами, що стали тепер справжніми, в англійських, австралійських, панамських і албанських паспортах. Усі без винятку вони дали обітницю: «якщо мені пощастить вибратися, то більше ніякої стрілянини й ніяких убивств із катуваннями». Вони вибралися, повірили у свою безпеку, свято зберігали дану обітницю і все-таки не зуміли відмовити собі в задоволенні згадати колишнє. Причому — знайшовши для себе виправдання: «Це ж буде тільки розіграшем, і ніхто не вмре» і «гріх буде не зустрітися зі старою братвою…»

Тим більше, їм було про що згадати. А головне — їм було чим здивувати навіть таку, нездатну по-справжньому дивуватися, істоту, як моя дочка.

— Дядько Сашко запросив нас повечеряти.

— Добре, — сказала Марина.

А вже сидячи поруч зі мною в машині, озирнувшись на мить і майже відразу втративши інтерес:

— Це, здається, до нас.

Глянувши у дзеркало, я побачив два автомобілі з найнятими Дмитром ветеранами розбою і рекету.

Майстерність залежить від здатності зосередитися, від уміння «центрувати» енергію — зібрати своє кі в одній точці. З найвищою концентрацією досягають енергетичної повноти, і субстрат енергії починає діяти сам по собі, блискавично відгукуючись на найменший рух супротивника — без підказки розуму, суто інтуїтивно.

Вони їхали на двох орендованих автомобілях, повільно наздоганяючи нас.

— Мені пристебнутися? — запитала Маринка.

— Як хочеш, — відповів я.

— Пристебнуся.

— Тоді тримайся, — сказав я і крутонув кермом так, що задиміли задні шини нашого великовагового форда…

З

Нічний Нагано світився мільйонами пастельних вогнів. Його вулиці були повні перехожих, які вміють гуляти аж до ранку, а тому, щоб не викликати інтересу в роззяв та поліції, що з’являється відразу за ними, ми влаштували наші перегони на окраїні, в районі заводів.

Їздити цими вулицями було все одно, що кружляти лабіринтом із невисоких парканів, тупиків і прямих кутів.

Як колись у дитинстві на автодромі. У машинці з дротяним штирем, що іскрить за твоєю спиною.

І добре, що автомобілів-переслідувачів було тільки двоє. Якби їх було бодай на одного більше — вони мали б п’ятдесят шансів зі ста перехопити нас або замкнути в якому-небудь тупику з фосфоресціюючими ієрогліфами назви заводу чи «Цеху з переробки…» Мені довелося повернути, і я не дочитав.

— Не бійся, — сказав я Маринці.

— Ага.

4

Кіно як вид мистецтва з’явилося в Японії наприкінці XIX століття. З «рухомими фотографіями» (кацудо сясін) японці вперше познайомилися 1896 року, а 1899-го вже робили фільми самі.

Це був парк, темний нічний парк у самому центрі Нагано.

— Ходімо! — крикнув я Маринці, накрутивши глушник на свій пістолет.

— Гаразд.

Вона була все така ж незворушна.

— Нам доведеться бігти?

— Так!

— Тоді побігли.

І ми погнали: по темних доріжках і мостах, які гуркотіли під нами, по коліна у воді, крізь мокрі гілки, через ламкі осінні очерети.

— Обережно, — сказав мені голосом Дмитра вставлений у вухо навушник. І ми повернули убік, щоб не затоптати в кущах закоханих. — Тепер праворуч…

— Сюди! — крикнув я Марині, і ми вискочили до пластикової пагоди. До трьох новозеландців, які одразу почали в нас стріляти. Точніше, не в нас, а в паперові ліхтарики за нашими спинами.

Послизнувшись на мокрій траві, Марина впала на коліна:

— Татку! — а я, ставши над нею на широко розставлених ногах, почав стріляти.

Як вони падали! Перекидалися через голови. Розбризкували на нас калюжу, яка виявилась позаду. З класичними конвульсіями — стукотом рівних ніг об пісок.

— Старієш, — сказав навушник.

Я допоміг Маринці піднятися, і ми побігли далі. Повз мережу закусочних. Минаючи бамбукові атракціони і павільйони «закинь три кільця». Перестрибуючи через макети «міста ліліпутів». Повз Кремль, Пізанську вежу, від водоспаду Вікторія до озера Катманду.

— Зараз буде один, — сказав Дмитро.

Я перекинувся через голову й вистрелив. І найтовстіший з новозеландців сповз по ліхтарному стовпі, немов зірка стриптизу по жердині.

— Сюди!

Ми опинилися з протилежного краю парку.

Дмитро:

— Друге таксі…

Я відчинив дверцята, і Маринка заскочила на заднє сидіння.

— Поїхали!

Але японець мене не зрозумів.

— Що? — запитав він.

— Плачу втричі за швидкість…

* * *

Для повноти екзотики бракувало пралень, що диміли в ніч, і святкового ходу з танцюючими стоногими драконами. Для цього треба було їхати в Китай.

— А що це? — запитала Марина, вказуючи на величезну голову, що визирала із-за двосхилого даху.

— Повітряна куля, — важко дихаючи, сказав я і затягнув її у вузький прохід між будинками. — Якась реклама.

І притискаючи Маринку до себе, я затулив їй рот рукою, відчувши, як вона киває, мовляв, «я буду тихо».

Двоє стрільців з пістолетами пробігли мимо, так і не помітивши нас. І було б дивно, якби вони помітили. Адже Дмитро сказав нам у навушники:

— Сергій з дочкою — праворуч, між будинками. Ті, що їх наздоганяють, — тупо пробігають мимо.

А як тільки вони пробігли, я виштовхнув Маринку назад на вулицю і, тримаючи пістолет так близько від її обличчя, щоб, відчувши запах пороху, вона запам’ятала його на все життя, вистрелив в одного й другого.

Перший став корчитися, хапаючись за нібито прострелену спину, а другий, демонструючи, що в бандити він прийшов із якоїсь боротьби, перекинувся через голову й завмер на ґратах водостоку, змусивши жінку, яка опинилася поруч із ним, закричати:

— Поліція!!!

— Ідіть, — сказав мені Дмитро. — Дайте їм змогу швидше ожити і зникнути звідтіля.

І ми побігли.

— Восьмий і дев’ятий, — сказала Марина.

— Що?

— Ти вже вбив дев’ятьох.

— А… — і побачивши перед собою спуск у метро, я кивнув: — Туди.

— Куди «туди»? — запитав Дмитро. — Вас чекають через три квартали на північ.

Що ж. Пробігши через станцію, ми піднялися наверх на іншій стороні вулиці. А тоді через перехід опинилися просто на другому поверсі торгового центру.

«Золотим віком» для японського кіно стали 50-ті роки. До цього часу в країні сформувалася «велика шістка» провідних кінокомпаній — «Сетіку», «Тохо», «Дайей», «Тоей», «Нікацу» і «Сінтохо» (збанкрутувала в 1961 р.). Країна вийшла на перше місце у світі за випуском фільмів: 1958р. — 504 картини; число глядачів, а точніше, кіновідвідувань — майже 1,2 млрд.

Ми сиділи в автобусі, що віз нас до вже вбитих мною в парку стрільців, які встигли переодягтися й начепити темні окуляри. Маринка похитувала головою в такт музиці, яка долинала з CD-плеєра, що лежав у кишені її рюкзачка.

— Хочеш? — запитала вона.

— Давай.

І вона зробила голосніше:

Це не твоя земля

І не твоя любов

Це не твої слова

І не твоє ток-шоу

Довго стоїш одна

На незнайомому вокзалі

Але приходить знов

Поїзд «Чужа любов»

Музика, як цокіт копит поні, що бреде під дощем.

* * *

— Там за все заплачено…

Ну, якщо заплачено…

Схопивши одного зі стрільців за барки, я впав на спину, перекидаючи його через себе. Але зробив це занадто сильно, тож, пролетівши метри зо три, він урізався в тендітну віконну раму будинку, перед яким останні хвилин сім ми витоптували квіти.

— Блін!

У будинку навіть виявилося двоє найнятих Дмитром місцевих акторів — він і вона, які сиділи перед висячим на стіні телевізором.

— Пардон, — сказав я, заскакуючи в пролом. — Ми ненадовго.

Марина залишилася стояти надворі, спостерігаючи за нами. За тим, як, пробиваючи тонкі стіни, до мене вискочили ще двоє бойовиків.

— Правий, — сказав Дмитро. — Тобто той, котрий від тебе лівий, теквондист. Другий — так собі, на три удари. Тому починай з нього.

Перекинувши другого, я затанцював з першим по кімнаті. Він був непоганий — майстерність, відточена до майже нерозрізнюваних рухів пальців.

Зупинився на мить, узяв із рук переляканого японця чашку і, зробивши ковток, віддав посудину:

— Спасибі.

І вдарив теквондиста так, що його підняло над підлогою…

* * *

— Хочеш іще?

— Давай, — сказав я і, взявши з її долоньки навушник на тонкому провідку, вставив його у вухо.

Потому, взявшись за руки, ми з Мариною пішли по викладеній нерівними каменями вулиці під:

Там, там, там, тільки там, де нас нема

Там не падає зима

Тільки там, тільки там де нас нема з неба

Там, там, там, тільки там, де нас нема

Там не падає вона

Тільки там, тільки там де нас нема й не треба

Ну, просто: Леон і Кілер.

* * *

Виплюнувши вибитий зуб, один з «новозеландців» сказав:

— Чорт, це ж п’ятсот баксів! Чиста порцеляна!

— Я заплачу, — сказав Дмитро.

Він був задоволений. Хлопці відробляли свої гроші на славу.

Друга світова війна дала новий поштовх бурхливому розвитку документального кіно. Найзначнішим у цьому жанрі став фільм «Морські бої в районі Гаванських островів і Малайського архіпелагу» режисера К. Ямамото.

Наприкінці ночі я вже знав слова більшості пісень із Маринчиного плеєра напам’ять:

— А ти, ти, а ти, ти… Позич мені сонце в моє віконце… Є, є!

Ми навіть співали хором:

Скажи мені, чому не можу забути те, чого нема…

Але… Як ми всі не старалися, як не намагалися одягнути мені наручники переодягнені поліцейськими актори-японці, як не сахалися від нас п’яниці, що залишилися на досвітніх вулицях, як не валилися вже вдесяте вбиті мною стрільці — я розумів: варто лише всьому цьому закінчитися — ми повернемося додому, і Марина знову буде лежати на підлозі, перегортати комікси і не звертати на мене ніякої уваги.

І тому я чіплявся за цю зовсім безглузду гру навіть тоді, коли останній зі стрільців, які брали в ній участь, уже перестав сумніватися в тому, що з цього все одно нічого не вийде.

Хлопці корчилися, я стріляв, і блискуча гільза впала на асфальт біля ніг моєї дочки.

— Цок, — сказала Маринка, вдаряючи по ній носаком і заганяючи її під сміттєвий бак. — Гол.

Їй було нудно.

* * *

Що б ми не робили…

— Добре. Спробуємо ще раз, — сказав Дмитро.

* * *

І знову ми ганялися один за одним. Причому так, щоб не подряпати взяті в оренду автомобілі. І знову я говорив:

— Не бійся.

Навіть коли, різко повернувши, змусив одну з машин переслідувачів в’їхати в стовп.

— Не бійся… — говорив я. — Зараз…

І загальмувавши, дав другій машині врізатися в наш бампер.

Вона не постраждала. У неї навіть не погасла жодна з фар. Але спрацювали подушки безпеки й оглушили всіх, хто сидів у машині.

— От і все.

Але Марина залишалася холодною. Якщо, звичайно, подібне слово доречне щодо дванадцятирічної дівчинки.

— Я не люблю бойовиків, — сказала вона.

— …?!

— Я взагалі не дивлюся такі фільми.

5

Аж так? Ну добре.

Я викотився з машини, і, миттю зміркувавши, чого саме я хочу, четверо друзів Дмитра, які щойно зображували мерців, порозривали подушки і повискакували зі своєї машини. Я вистрелив, але в мене «скінчилися патрони», і тому ми почали битися. Причому билися так, щоб Марина, яка сиділа на передньому сидінні, могла бачити нас не повертаючи голови.

Але коли я зиркнув на свою дочку через лобове скло, то виявилося, що в даний момент їі значно більше цікавили не ми, а стан її нігтиків, які вона розглядала з абсолютно незворушним виглядом.

— Ну й нерви в цієї дівчинки, — мовив один з новозеландців, ухиляючись від мого кулака.

— Не дитина, а камінь.

Я кивнув, намагаючись зрозуміти, що… що?.. що?!!! І, нарешті, пропустив удар (але ми все-таки билися не в повну силу, тому падати після цього мені довелося навмисне), впав і сказав:

— Чорт із нею. Забирайте її.

Мене вдарили кілька разів ногами. Я завмер, нібито без свідомості, обличчям в асфальт. А потім хлопці витягли Марину з машини, кинули на заднє сидіння свого все-таки не дуже постраждалого авто і поїхали геть.

Я піднявся, струсив із себе пил і закурив.

— Мда, — сказав Дмитро, який вийшов з темряви. — Не вдалося.

— Нічого, — сказав я. — Зараз вони її налякають… І тоді…

А якщо ні?

Але ці хлопці вміли лякати.

Бойові мистецтва диктували необхідність культивування чіткого ставлення до смерті ще до реальної битви, і оволодіння їх технологіями розглядалося як релігійний подвиг, який робить людину абсолютно непереможною, незалежно від результату бою.

Викладені на столі інструменти були куплені поспіхом. У найближчому супермаркеті. Але, незважаючи на це, виглядали вони більш ніж моторошно: щипці, ножі і пилки для різання металу, кілька молотків, дриль, глянувши на який, один з новозеландців сказав:

— Треба поставити тонше свердло. Якщо свердлити череп цим, то він розколеться, як кавун… — причому це не були суто теоретичні знання. Подібні речі багатьом із них доводилося робити. У далекі часи, які тепер уже здаються страшним сном.

І як у ті далекі часи, вони притягли дівчинку у величезний підвал і посадили на стілець під єдиною лампою, яка освітлювала її і стіл із розкладеними інструментами для катувань.

— Ви мерзотники, — сказала Маринка.

Але ніхто навіть не глянув на неї.

— Отже, — сказав один з бойовиків-ветеранів. — Де диск?

— Зараз прийде мій тато, — сказала Марина, — і ви будете плакати.

— Та ти що? — один із них зробив крок і вдарив її по обличчю.

— Я розповім вітчиму! — закричала вона. — І він закопає вас усіх.

— Твій вітчим дозволив нам робити з тобою все, що нам заманеться, — сказав стрілець, який прожив останні років вісім серед маорі, які хоч і прилучилися до цивілізації, але все-таки ще пам’ятали традиції канібалізму. Хоча варто зауважити, що холоднокровним убивцею він був і до того, як приїхав на їхні острови. — Нам потрібен диск. А от чи будеш ти кульгати після того, як віддаси його нам, і чи взагалі зможеш пересуватися без інвалідної коляски…

— «Дівчинку треба покарати», сказав він. От ми тебе й караємо.

Майже осліпла від яскравого світла, спрямованого просто їй в очі, Марина не бачила нікого з тих, хто говорив з нею.

Не бачила вона й мене з Дмитром, хоча стояли ми від неї зовсім недалеко.

— Ви думаєте, що якщо покалічите мене, то вітчим простить вам? — запитала вона.

— Думаю, так, — сказав хтось і знову вдарив її. Не боляче, але дуже лунко.

— У мого тата є друг Сашко, — злизнувши з губи кров, сказала Марина. — Коли він довідається, що ви зі мною зробили…

Сашка ми свідомо не взяли з собою зовсім. Надто вже він прив’язався до дівчинки, і надто добре ми знали про те, як швидко й майже без приводу він утрачає контроль над собою. Навіть у грі. Ми ж із Дмитром ставилися до всього, що відбувалось, цілком спокійно. За все треба платити. За можливість полюбити — теж.

А ще: «Він повинен уміти відкинути страх і відректися від власного життя. Це і є закінчене коло».

— Добре, — до неї підійшли відразу троє, — почнемо.

Третій схопив її за волосся, притискаючи до спинки стільця. Двоє перших, закинувши її ногу на стіл, стягнули з неї армійський черевик.

Зворушлива смугаста шкарпеточка з рожевим кінчиком…

— Ну? Де диск?

— Нема, — відповіла Маринка.

— Нема, то нема, — вони зірвали шкарпетку, і один із них узявся за різак по металу. — Якщо відрізати по одному пальцю, то дуже скоро перестаєш відчувати біль. Тому боляче буде тільки перші три рази…

І тоді другий ударив Марину з такою силою, що разом зі стільцем вона впала на підлогу, а той, що стояв у неї за спиною, узявся здувати зі своєї розкритої долоні вирване волосся.

Дівчинку підняли, знову закинули її ногу на стіл, і той, що тримав у руках величезні сталеві гострозубці, підніс їх до її малесенького мізинця.

— Мені пофіг, — сказав він. — Мені потрібен диск.

А інший додав:

— Нам сказали, що тебе ми можемо взагалі не привозити.

— Це неправда, — сказала моя дочка.

— Правда, — і в його голосі було стільки втомленої байдужості, що Марина повірила.

Повірила і злякалася.

* * *

Справжня хоробрість полягає в тому, щоб жити, коли годиться жити, і вмерти, коли годиться вмерти. До смерті варто йти з чітким усвідомленням того, що слід робити самураю, а що принижує його гідність.

Але чи годиться все це для дванадцятирічної дівчинки?

* * *

— Я віддам, — сказала вона, і вперше за той неповний місяць, що я провів разом з нею, я побачив не байдужо-злісного підлітка, який занадто рано подорослішав, нелюбленого, ображеного, а маленьку дівчинку Маринку. Вперше відчувши, що вона — це саме та дитина, яка колись усміхнулась мені з колиски і яку я згадував усе своє життя.

Вона заплакала, і ці сльози розтопили той лід, який я стільки років нашаровував на своїй душі нескінченними: «добре», «забули», «її ніколи не було», «вона навряд чи знає, що я взагалі є», «ми ніколи не зустрінемося, то навіщо псувати собі настрій» тощо.

Вона дивилася на своїх мучителів маленьким беззахисним дитинчам, і цей повний сліз погляд перетворив мене саме на того, ким я мав бути всі ці роки, — на батька дівчинки, яка не могла без мене. Чому? Цього я не знаю. Не могла. І все.

І витягши пістолет (якби він був заряджений бойовими, а не холостими патронами, я зробив би те ж саме), я почав стріляти. А найняті Дмитром хлопці почали падати.

І з кожним пострілом Марина здригалася.

Одне з останніх досягнень японського кінематографа: гран-прі на XXI Московському міжнародному кінофестивалі (1999 р.) одержав фільм патріарха японського кіно Кането Сіндо «Жага життя».

— Ну, як ти тут?

— Таточку! — вона кинулася до мене. — Татку!

Притулившись до мене, вчепившись у мою куртку так, що аж пальці побіліли.

— Як добре, що ти прийшов! Я знала!.. Я знала, що ти… прийдеш! Тату! Таточку!.. Татусю!

Якби вона ніколи мене не відпускала…

Частина одинадцята

Три дні

1

Я привіз Маринку додому, і наступні три дні ми прожили в справжній ідилії.

* * *

— Дуже страшно? — запитала вона.

— Та не те, щоб дуже…

— І нічим не замажеш, — вона знову повернулася до дзеркала і вкотре взялась розглядати величезний синець на обличчі. — А, нехай.

— Можемо залишитися вдома.

— Ні, ходімо.

* * *

— Поводи мене містом.

— Навіщо? — запитав я.

— Я хочу побачити ті кінотеатри, у які ти ходиш, хочу купувати їжу в магазинах, у яких ти купуєш. Хочу подивитися на твою роботу. Я хочу знати, як ти живеш.

— Це може бути дуже нудно, — сказав я.

— Ні, навіть не думай про таке, — заперечила мені моя дочка. — Навпаки: це буде дуже й дуже класно.

2

Я почав з того, що розповів їй про свій сад бонсай.

— У малому треба вміти бачити велике, а в звичайному — дивне…

Я ввімкнув комп’ютер і показав їй, як торгую на біржі.

— Щодня? — запитала Марина.

— Щодня.

— Тоді вийди. Маю на увазі — з кімнати.

— Навіщо?

— Я не хочу, щоб ти дивився.

Вона покликала мене через десять хвилин.

— Умикай.

Я ввімкнув комп’ютер, і маленька дівчинка у величезних черевиках вийшла через дверцята-заставку, щоб потім бродити відкритими вікнами екрана, махати мені рукою, стомлюватися, запитувати «чи можу я взяти крапку?» і при відповіді «так» перетворювати вирвану з тексту крапку на яблуко і з’їдати його.

— Будеш згадувати про мене, — сказала Марина.

Тихо, тихо повзи,

Равлику, по схилу Фудзі

Нагору, до самих висот!

Ми бували з нею в кіно. Ми бродили по парках. Я читав їй ієрогліфи вивісок, а вона розповідала мені про гувернанток:

— Коли їх наймала мама, вони були схожі на бібліотекарок-невдах. Коли їх став наймати вітчим, то це вже були силіконові красуні, які ледве могли стулити докупи п’ять слів… А в тебе є улюблена кав’ярня?

Її не було, але заради Марини я швидко придумав її — малесеньку, між трьома хмарочосами.

— Підемо?

— Підемо.

Кельнер зрадів нам так, немовби я справді бував тут щодня. А сидячи біля вікна, ми могли милуватися небом, відображеним у скляних стінах хмарочосів.

Маринка купила одноразовий фотоапарат і клацала мене:

— А тепер посміхнися… Тепер задумайся… Ти можеш бути злим?

— Можу.

— Позлися.

Ми поверталися додому в порожньому вагоні метро, і вона задрімала в мене на плечі. Ми проїхали вісім станцій — я не міг змусити себе розбудити її.

— Тоді підемо пішки.

І ми йшли, і тепер розповідав я:

— Твоя мама була дуже красивою…

— Я бачила фотографії. Ти любив її?

— Дуже.

— Сильно?

— Сильно, — кому потрібна правда? — Просто так вийшло, що я мусив або вмерти, або виїхати…

А може, це здіймаються хвилі на поверхні моря? — думаю я. — Мабуть, не схоже: не може море видавати такий хрипкий звук.

— Я пам’ятаю, як забирав тебе з пологового будинку. Ти була зовсім крихітною. Зі мною приїхав десяток моїх друзів, усі вони кричали і сміялися, а ти невдоволено морщилася. Була осінь. Безліч жовтих дерев. Я віз тебе у візочку, а за нами їхав ескорт машин.

— Це було схоже на весілля?

— Мабуть… Твоя мама сиділа спереду (їй тоді було боляче ходити) і всміхалася нам.

Мурашина стежко!

Звідки ти йдеш до нас?

Через пасма хмар?

Я повів її в банк, де, переговоривши з клерком не найгіршою англійською, Марина зняла з мого рахунку трохи грошей — пачечку єн різного номіналу.

— Я покладу їх у гаманець і щоразу, побачивши, згадуватиму про тебе.

Думка: вона скоро поїде.

Біль: вона скоро поїде — і що тоді?

І усвідомлення того, що я став японцем значно більше, ніж думав: нехай залишилося тільки п’ять тисяч секунд, але ці секунди будуть наповнені щастям.

Однак я не міг запитати її: «Скоро?».

А вона вперто не казала мені, що їй пора.

З

— А розкажи мені про Юкіко…

Цікаво, чим займається зараз Мієтян — дівчинка з Комеяматі? І як живе Текко — син човняра з переправи в Єрдібасі, і Сінко — син продавця кама боно, і Кодзіро — хлопчик із крамниці, де роблять гета? Чи ставлять вони, як колись, театральні сцени в тютюновій крамниці на другому поверсі під самим дахом?

— Та як про неї розповіси…

— Ну, ти її любиш?

— Це трохи інше — я не можу без неї.

— А одружитися з нею? Тільки не треба говорити, що для тебе існує єдина жінка — мама. Тобто моя мама Наталя.

— Я не думав про це. Та й у нас із Юкіко різниця в чотирнадцять років.

— А тут не прийняті нерівні шлюби?

— Прийняті…

— То давай.

— Просто я не хочу.

— Одружитися з Юкіко?

— Не хочу бути сім’янином.

— Егоїст.

— Причому найбільший з усіх егоїстів.

— А Юкіко?

Юкіко — юдзьо, а юдзьо не ставлять таких питань.

Дівчата-юдзьо, красиві й ошатні, сиділи на верандах-пагодах «веселих» будинків по обидва боки вулиць. Юдзьо ставали ніби другими дружинами своїх клієнтів. І догоджали кожному своєму панові не тільки у власних кімнатах, а й у чайних будиночках, де збиралися чоловіки з усіх прошарків японського суспільства.

…Привести дівчину… просто в чайний будиночок, де теж були місця для інтимного спілкування.

Одинадцять років мого життя вмістилися в якісь три дні.

— Ось і все, — сказав я, розуміючи, що це може стати початком нашої розлуки.

— Це було щасливе життя?

— Тепер не знаю.

Сумний світ!

Навіть коли розцвітають вишні…

Навіть тоді…

Частина дванадцята

І все-таки — вітчим

1

— Ну, що? — запитав Дмитро, який зателефонував мені ввечері. — Як наше дівчатко?

— Спить, — сказав я.

— Набігалося?

— Щось ніби так.

— Ти задоволений?

— Спасибі.

— Та я не про це… А з хлопцями, тими, що найняв, я розрахувався, і вони роз’їхались по домівках.

Хлопці, які ввірвалися в мою квартиру наступного вечора, були новими стрільцями, яких прислав до нас вітчим моєї дочки.

2

У Японії каліграфія вважається одним із видів образотворчого мистецтва. У Китаї, на батьківщині східноазіатської традиції каліграфи, її розглядали разом з поезією та живописом як неодмінний атрибут кожної культурної людини, і за якістю почерку визначали характер того, хто писав.

З

Їх було шестеро — тих, що вибили двері й завмерли в проймі та за проймою, — бойовиків пана вітчима.

— Знову?! — здивувалася Марина.

— Аякже, — буркнув стрілець зі шрамом через усе обличчя.

— А я тебе знаю, — сказала дівчинка.

— І я тебе, — сказав стрілець. — То що? Погуляли й вистачить?

— Ні, — захитала головою моя дочка. — Тату, не віддавай мене їм.

— Іди собі, — попросив мене один із прибулих.

— Ага, — кивнув я. — Зараз.

На війні вірність самурая виявляється в тому, щоб іти без страху на ворожі стріли та списи, жертвуючи життям, якщо того вимагає обов’язок. Адже вірність, справедливість і мужність — три природні чесноти самурая.

Але я ніколи не вважав себе самураєм. Ані на мить. У жодному з найп’яніших снів… Просто є речі, настільки добре розказані іншими, що нерозумно навіть намагатися розповісти про них самому.

* * *

— То ти підеш?

— Друже, — сказав я, — ти в моєму домі.

— І що? — запитав він.

— А те, — сказав я, гримнувши його в сонячне сплетіння.

Він упав, придавивши собою пульт керування стелями-підлогами… І тут почалося…

Схопивши Маринку, я буквально викинув її на кухню, перекинувся через голову і врізався у вбудовану шафу, а стрільці вивалилися на сходову клітку, щоб як тільки опуститься рівень «вітальня», вбігти назад. Але ненадовго. Лише на дванадцять секунд.

Вітальня клацнула засувками, поховавши під собою нокаутованого мною стрільця, і його друзі кинулися до мене. По м’яких подушках. По обшитих шовком татамі.

Але ми встигли обмінятися лише десятком ударів, коли один із них крикнув:

— Шухер! — і ми розбіглися, щоб не бути придавленими моїм кабінетом.

І знову дванадцять секунд.

«Кімнати» піднімалися й опускалися, змінюючи одна одну.

Цього разу я встиг одержати аж три удари в обличчя. Зате ще один стрілець завмер, скотившись до низеньких книжкових полиць, які стояли на підлозі. Такі вже були закони геометрії багаторівневих кімнат — меблі в них мали бути не вищі за тридцять сантиметрів.

І наступні дванадцять секунд.

Але цього разу — в моїй спальні.

Ці хлопці вміли битися. Але їхнє вміння було добре для шинків і вулиць, на яких вони жили. Проте оселившись у Японії, ти навіть не зауважуєш, як одного разу опиняєшся в малесенькому спортивному залі, де тебе починають учити, як одним порухом кисті зламати руку супротивника, чи як, просто позадкувавши, змусити ворога впасти й наткнутися на його власний ніж.

Я відступив, лише стиснувши його плече, і (хрускіт не стільки був почутий, скільки передався пальцям) вирвав його ключицю.

І наступні дванадцять секунд. Цього разу в бібліотеці. У лабіринті з тридцятисантиметровими стінами книжкових полиць.

— Нам потрібне тільки дівчисько, — вишкірився бойовик зі шрамом через усе обличчя, коли нам знову довелося розійтись.

— Це дівчисько — моя дочка, — сказав я.

А потім усе пішло в зворотний бік. Стелі посунули вгору — спальня, кабінет, вітальня, бібліотека.

І щоразу ти то застрибував на підвіконня, то втискався у стінну шафу, то вибігав на сходи.

* * *

Зате до кінця третього кола вже четверо з тих шістьох каталися на стелях-підлогах, немов на каруселі. То вгору, то вниз. Усі, хто потрапив під мої удари.

— Ходи сюди, — покликав я.

Але бойовик похитав головою і витяг пістолет.

— Віддай дівчисько!

Якщо він почне стріляти, мене вже не врятують ніякі, навіть найхитромудріші, прийоми.

І підчепивши ногою сервірувальний столик — полірований горіх, прикрашений мозаїкою з перламутру — й запустивши ним у стрільця, я виграв три секунди й кинувся до кухні, де весь цей час ховалась моя дочка.

— Маринко! Пішли!

* * *

— Маринко! — крикнув я.

— Так, тату!

— Швидко сюди!

Нагинаючись, хоч наступна стеля була над нею ще метри за два, вона підбігла до мене, і я витяг її на терасу. У свій сад карликових сосон та евкаліптів.

— Що…

Піднявши Марину під пахви, я переніс її через поруччя і сказав:

— Тримайся, — змушуючи взятися за громовідвід.

— А тепер униз.

— Ні.

— Не бійся.

— Ні, — захитала головою дівчинка, судомно вчепившись у товстий мідний дріт.

— Не бійся!

— Ні!

Схопивши Марину за комір, я відірвав її від громовідводу й, затиснувши під пахвою, сам учепився за нього вільною рукою.

— Стій! — крикнув один зі стрільців, посланих її вітчимом.

Але я вже сунув униз. Із сьомого поверху. Розрізаючи долоню до кістки. Однак випустив дріт лише після того, як мої ноги торкнулися до землі.

— Усе? — писнула Маринка.

— Так, — сказав я. — Можеш розплющувати очі.

Але перш ніж випустити її, я відірвав їй комір.

Мені потрібно було бодай чимось перев’язати долоню, з якої цебеніла кров.

Мужність як певна благородна властивість людської природи взагалі, за конфуціанським формулюванням, містить у собі також поняття «хоробрість», «відвага», «сміливість»… Бусідо визнавало тільки розумну хоробрість, засуджуючи даремний ризик; нерозумна, безцільна смерть вважалася «собачою смертю».

— Стій! — почулося з мого саду на даху.

— Побігли, — сказав я.

Ці хлопці не знали міста, тож ми відірвалися від них уже на другому повороті.

Але вони вміли стріляти…

* * *

Постріл був один, і Марина навіть не звернула на нього уваги.

Але коли я привів її до Дмитра, з мене витекло стільки крові, що моє обличчя стало білим, немов у гейші, яка себе вибілила.

— Куди? — запитав Дмитро, побачивши мене.

— Не знаю.

— Добре, — сказав він. — Давай у ванну.

Як дбайлива нянька, він зняв із мене весь одяг, змив кров, яка вже почала запікатися, теплою водою. Куля ввійшла над лопаткою, ледь зачепивши кістку. Витягти її Дмитрові вдалося невеликими ножицями тільки з третього разу.

4

— Скільки їх було?

— Не знаю.

Перев’язаний, із прибинтованою до тіла рукою, я лежав на ліжку, а Марина сиділа поруч зі мною.

— Шестеро, — сказала вона.

— Ясно, — Дмитро зняв слухавку. — Сашку, ти де? Терміново до мене. Сергій підстрелений, у його квартирі повно харківських стрільців. Я не жартую… Добре. Давай.

Сашко приїхав хвилин через двадцять.

Разом вони почали обдзвонювати готелі міста, знайшовши в одному з них «туристичну групу» з України.

— Їх чотирнадцять осіб, — сказали їм. — Так, лише чоловіки. Так, усі від двадцяти п’яти до сорока. Ні, частина з них залишила свої номери.

— Ми їх знайшли, — сказав Сашко.

— Чудесно, — мовив я.

— Ми вас відправимо з міста, — сказав Дмитро, — а самі…

Я зрозумів, що він має на увазі, і кивнув.

— Куди ви поїдете?

Знаючи такі рани, я міг припустити, що мене вистачить ще години на три.

— Гаманець у куртці.

Дмитро кинув мені гаманець. У ньому я знайшов аркушик із адресою, яку мені залишила Юкіко. Кілька стовпчиків ієрогліфів нагадували висохлі квіти.

Значний внесок в еволюцію каліграфїі епохи Хе-ян, в усвідомлення її як естетичної категорії вніс монах Кукай (774–835). Він і його сучасники — імператор Сага (786–842) і придворний Татібана-но Хаямарі (пом. 842) — запам’яталися наступними поколіннями як Сампіцу («Три пензлі»).

Потяг відправлявся без чотирнадцяти північ.

Вагон був практично порожній. Я влаштувався біля вікна, і Дмитро вкрив мене ковдрою, яку приніс провідник.

Швидкісні японські потяги. Вагони з кріслами, як у літаку… Саме тоді я оцінив усю незручність такого транспорту.

— Я вже подзвонив, — сказав Дмитро Марині. — Юкіко вас зустріне. Станція називається…

— Ні, — сказала Марина, так і не зумівши цього повторити. — Давайте я краще запишу це по буквах.

— Ну, щасливо.

Він ще встиг підійти до вікна і махнути нам кілька разів з перону.

— Як ти? — запитала Марина.

— Нормально.

Спина горіла вогнем, але гіршим було те, що я вже відчував нудоту, яка з’явилася на обрії моєї свідомості.

У японській мові обов’язок, почуття (усвідомлення) обов’язку позначається словом «гірі» (букв, «справедливий принцип»), яке походить від «гісі» — «вірний васал», «людина честі й обов’язку», «людина шляхетності».

5

— Готовий? — запитав Сашко.

— Завжди готовий, — відповів Дмитро.

І опустивши стволи автоматів до землі, вони вибралися з машини. Перед скляними дверима готелю.

Для «розрідження» палички її труть об чорнильний камінь (судзурі), на одному кінці якого є заглиблення для води, яка поступово чорніє в міру натирання. Суйтекі — невелика крапельниця з кераміки чи металу — завершує набір знарядь. Зберігаються вони в лакованій і нерідко вишукано прикрашеній коробочці (судзурібако).

— Привіт, — сказав Дмитро, кладучи наручники перед дрімаючим адміністратором. — Бачиш ту трубу? — кивнув він на трубу парового опалення.

— Бачу.

— Пристебни себе до неї.

Адміністратор виконав це майже миттєво.

— А тепер про справи. Нам потрібна група туристів з України.

— У журналі, — сказав адміністратор, показуючи кивком голови, де саме лежить цей журнал.

— Кімнати двадцять два — двадцять вісім, тридцять шість, чотирнадцять, — сказав Дмитро, погортавши сторінки, пописані латинізованим катакано, який годиться для написання іноземних прізвищ, — двадцять дев’ять і тридцять сім.

Разом чотирнадцять кімнат.

* * *

Готель був невеликим. Для нас, європейців. Для невибагливих і низькорослих японців ці малюсінькі кімнати були справжніми номерами люкс. Щоб уміститися на тутешніх ліжках, більшості з присланих стрільців довелося підставляти під звисаючі з ліжок ноги пуфи і стільчики.

* * *

Уставивши ключ з ієрогліфами «двадцять два», Дмитро обережно відкрив двері й зайшов у номер.

Стрілець спав.

Черга прошила навскіс його ковдру.

Стрілець, до якого зайшов Сашко, навіть устиг розплющити очі. Але це його не врятувало.

Вони були озброєні японськими автоматами — зброєю, яка більше підходить для комп’ютерних ігор — величезні глушники, завбільшки як сам автомат, і неймовірно довгі магазини на сто двадцять патронів. Невисока скорострільність дозволяла змінювати обойму лише після кожних чотирьох-п’яти вбитих.

У кімнаті, до якої увійшов Сашко, працював телевізор.

— Що? — обернувшись, запитав стрілець, який сидів на ліжку.

— Обслуговування в номерах.

Куля, пройшовши крізь долоню, відкинула банку з пивом до стіни…

6

Потяг мчав через палаючу нічними вогнями Японію. Чоловік перед нами роздягнувся до трусів, повісивши свій одяг на спинку вільного крісла.

— Через десять хвилин станція, — сказав провідник, заглядаючи у вагон.

Пасажир за два крісла позаду читав газету, неголосно шарудячи численними сторінками.

Поетична антологія «Манйосю» (середина VIII cm.), наприклад, була написана китайськими ієрогліфами, які передавали або значення японських слів, або японські склади. Останній, фонетичний метод письма відомий тепер як ман йогана.

Незручне крісло, яке не дозволяє розпрямити ниючу спину.

— Може, тобі чогось хочеться? — запитала Марина.

«Лягти», — подумав я, а вголос відповів:

— Ні.

— Може, щось принести?

— Таблетку, — мовив я.

Марина розкрила долоню, у якій тримала флакон зі знеболюючим, і витрусила дві маленькі ясно-зелені гранулки.

— Зап’єш?

— Ні, — і почав розсмоктувати їх, як льодяники.

Але я встиг випити їх стільки, що вони вже не діяли на мене.

— Може, цигарку?

— Тут не можна курити.

— А ти обережно.

— Ні, — сказав я.

7

— А я ж спеціально до тебе приїхала… Хоча все чекала, що приїдеш ти… А потім зрозуміла, що тобі немає до мене ніякого діла…

* * *

— Коли я була маленькою, то знала, що ти був найкрасивішим. Як принц із Діснеївського мультика. Я уявляла собі тебе зі світлим волоссям і навіть думала, що за мить до твоєї загибелі плащ на твоїх плечах тріпотів, а меч у твоїх руках був червоним від крові ворогів.

Наскільки я пам’ятаю, мама їй сказала, що мене придавило снопов’язалкою.

— Віялкою.

Так. Що мене придавило віялкою.

— А потім я дізналася, що ти живий… Це було щастя. Справжнє. Те, що ти в мене був. Коли мене лаяли чи карали, або коли залишалась одна, то скаржилася тобі на свої образи. Я розмовляла з тобою і чула твій голос. Ти завжди відповідав мені. І ти був дуже добрий, єдиний, хто нічого від мене не вимагав, ні в чому не обмежував і ніколи не карав.

А мені гіршало. Очі сповнювалися туманом. Удари серця ставали настільки сильними, що іноді за ними я не чув Маринчиного голосу.

— Років у сім я мріяла про те, як ми жили б удвох, і я готувала б для тебе їжу. Чесне слово. Якби ти тоді з’явився, я б вийшла за тебе заміж. Чесно. Без усякого. Адже я тоді вже знала, як ти виглядаєш, а тому наша перша зустріч не змогла б мене розчарувати. Та тільки не було в нас цієї зустрічі…

А мені здавалося, що я кудись біжу й ніяк не можу втекти. Я застряг на одному місці, і мої ноги впаялися в асфальт. І одягнений я був якось дивно. Не міг зрозуміти як, але мати такий вигляд було огидно й соромно…

У мене починалося марення.

А Марина все говорила:

— Років у десять я була впевнена, що ти спостерігаєш за мною. Іду вулицею, а ти — вслід. Я сиджу в класі, а ти в будинку навпроти спостерігаєш за мною з вікна. Ти бував скрізь, але варто було мені озирнутися — і ти зникав. Одного разу я впала — було слизько, зима, — і якийсь чоловік допоміг мені підвестися. Я не сумнівалася тоді, що його до мене прислав саме ти… А потім я перестала озиратися…

— Марино… — я хотів, щоб вона замовкла.

Але мій голос був тихий. І вона просто не почула…

* * *

Це було першим зануренням у небуття: повна темрява навколо. Ніби стоїш на безмежній рівнині… І незрозуміле відчуття після повернення — радість і жаль.

* * *

— І я тебе зненавиділа. Усім серцем. Особливо після того, як знайшла. Я взяла у вітчима гроші і відправила до тебе двох детективів. Їх не було десь тиждень, а, приїхавши, вони повідомили, що ти живий і здоровий і в тебе все гаразд. Вони привезли твої фотографії, і я побачила безтурботного й ситого виродка, який навіть не згадував про мене.

— Згадував…

— У тебе в квартирі навіть не було мого фото.

Ну, не було, то й не було.

Зате тепер у моє марення стали вплітатися фотоплівки й альбоми з нерозрізненими обличчями.

— І я вирішила тебе підставити. Я спеціально вкрала у вітчима диск. І навмисне залишила твою адресу. Я знала, що він пошле по нього своїх людей, і не сумнівалася, що вони або вб’ють тебе, якщо ти спробуєш утрутитися, або принизять. І найцікавіше, що останнє було для мене набагато бажанішим.

Хороша дівчинка. Приїхала подивитися, як її тато плазуватиме в калюжі власної сечі й цілуватиме черевики кілерів, які приїхали його вбити. Дуже хороша дівчинка.

— Не вдалося, — вишкірився я.

Але вона не почула мене — подумала, що я морщуся від болю.

За епохи Адзуті — Момояма й за епохи Едо прогресові японського стилю каліграфії (вайо) значною мірою сприяли Хонамі Коецу (1558–1637), Коное Нобутада (1565 1614) і Сьокадо Сьодзьо (1584–1659). Китайський стиль (карайо) «просували» Хосої Котаку (1658–1735), Рай Санйо і Сакума Сьодзан (1811–1864).

— Ще таблетку?

Я повів пальцями: «ні».

* * *

— Мій вітчим зовсім не банкір. Точніше, банкір, але він керує не банком, а грошима дуже серйозних бандитів. Він відмиває для них мільйони, перетворюючи гроші з брудних на чисті. Цей диск…

А що цей диск?

…Вона спала, коли ми з Дмитром уставили його в мій комп’ютер і, відкривши, побачили по смертному вироку для кожного з нас.

— Ти повинен негайно його відправити, — сказав Дмитро.

— Ні, — сказав я.

— Це — смерть. Людина, у якої твоя дочка вкрала його, зробить усе, щоб диск повернувся назад.

— Нехай, — сказав я. — Якщо я зроблю це, то зраджу Марину. Знаєш, навіщо вона приїхала?

— Звичайно, — я завжди знав, що Дмитро розумніший за нас усіх. — Побачити, наскільки сильно ти її любиш.

— Отож, — сказав я. — Наскільки сильно я люблю і що здатний зробити заради неї. І цей диск вона привезла з собою не просто так. Адже для того, щоб розібратися в мені, їй була необхідна війна…

Ми помилилися: війна була необхідна їй для того, щоб помститися мені за всі образи свого дитинства.

І ось тепер вона сидить і говорить:

— Я хотіла, щоб вони вбили тебе… Я хотіла, щоб вони вбили тебе… Я хотіла, щоб вони вбили тебе… — тисячу разів уряд.

А може, і ні. Може, вона взагалі вже давно замовкла.

Але в мене почався жар.

Я вже був не в змозі відрізнити реальність від марення.

— Тату, що з тобою?!

А можливо, що і не «тато», а:

— Юсінхо бамаой ю дун.

Наразі мистецтво каліграфії продовжує процвітати, і її зразки поруч зі зразками живопису і скульптури присутні на виставках Ніттен, спонсорованих державою.

* * *

Моя колишня дружина, нахилившись, торкнулася до мене рудим пасмом і сказала:

— Кого мені привести до тебе цього разу?

У світі тіней ховається стільки жахливих духів…

І просвіток у хмарах забуття:

— Я не знала, що ти такий… Я не знала, що ти найкращий… Що все, що я думала про тебе, — правда…

Я не встиг їй відповісти…

Здрастуйте, духи по той бік місяця.

* * *

Біографія прем’єр-міністра Японії Дзюн’ітіро Коїдзумі. Народився 8 січня 1942 р. у м. Йокосука префектури Канагава. У 1967 р. закінчив економічний факультет університету Кейо. З 1970 р. секретар члена палати представників парламенту Японії Такео Фукуда. У 1972 р. вперше обраний членом палати представників парламенту (ЗО років). Переобирався 10 разів.

Я бачив дорогу, позбавлену тіней. Я міг іти по ній… міг залишитися… Міг сісти на узбіччі й дивитися, як срібні мурахи завмерли навколо вирізаного з яшми жука… Я міг…

…що завгодно…

Це вже не мало значення.

Частина тринадцята

«Ваша Марина…»

1

— Що з ним? — запитав військовий у білих рукавичках і з кашкетом під пахвою, який зупинився коло нас.

— Я не розумію, — сказала Марина.

— Йому погано? — перепитав військовий.

— Ви розумієте по-англійськи? — запитала Марина.

— Розумію.

— Він занедужав.

— Ясно.

І вже на наступній станції до вагона забігло кілька санітарів з носилками. Їм довелося запихати мене в машину швидкої допомоги вшістьох.

2

Я приходив до тями тільки тричі.

Уперше — лежачи на вже зігрітому моїм тілом операційному столі, коли хірург, розрізавши накладені Дмитром шви, обробляв мою потривожену рану.

Удруге — у малесенькій палаті, оточений білими ширмами, зачувши голоси, як я зрозумів, поліцейського і лікаря:

— Він ще не отямився…

— Ви упевнені, що рана вогнепальна?

— Так.

— А де куля?

— Не знаю.

І втретє від стукоту коліс каталки (я лежав на ній), що котилася нескінченними сходами з пагорба, на якому стояла лікарня. Я повернув голову і побачив маленьку руку, що стискала гумовий поручень каталки. Це була Марина. Та тільки куди вона везла мене?

* * *

— Коли з’явилася поліція, я злякалась. Бо зрозуміла: щойно вони довідаються, хто ти, твої дані опиняться в поліцейському комп’ютері, а тоді стрільці вітчима відразу ж знайдуть тебе… — ось чому вона вкрала мене з лікарні.

* * *

Світанок був прозоро-чистий.

Я, прийшовши до тями, радше прокинувся, аніж зринув із хмар марення.

Вода хлюпалася біля самих ніг, а нерівний бетонний дах гуркотів багатотонними вантажівками, що проїжджали по ньому. Це був міст. Величезний, на три чи на чотири яруси.

Я лежав під мостом на постелі з картонних коробок і чув, як несподівано діловита Марина розпоряджається:

— На ці гроші купите всім нам поїсти. Оце — на одяг для вас і Сату. А оце… А про це поговоримо, коли повернетеся.

Що ж, заняття з гувернантками не минули для неї марно, її англійська була такою, наче Марина народилася щонайменше за п’ять кілометрів від Бостона.

— Агов, — покликав я.

— Таточку! — вона підбігла до мене без взуття, у наглухо застебнутій курточці.

— Що з черевиками? — запитав я.

— Тут по квартирах прийнято ходити босоніж.

— Допоможи мені сісти.

Вона подала мені руку, і я сів. Спина боліла. Але не смертельно. Троє японців у лахмітті вклонилися мені. Я теж кивнув:

— Привіт.

Старці в Японії не жебрають. Вони — вуличні філософи. Вони повернулися спиною до суспільства, знехтувавши корпоративно-бійцівським духом із клаустрофобною лояльністю, і сидять собі у своїх «ходячих» будинках-шухлядах, занурившись у думи й солодкі мрії.

Ми провели з ними два дні і ніч.

Їх звали Сату, Харуо і Рюн.

* * *

Вони наткнулися на нас із Мариною, коли в каталки, на якій моя дочка везла мене з лікарні, відскочило колесо.

— Він мертвий? — запитав у неї один зі старців.

— Я не розумію.

— Ти говориш англійською мовою?

— Так.

— Він мертвий?

— Ні. Але якщо ви не допоможете мені, вони вб’ють його.

Вони не запитали «хто», вони не запитали «за що». Вони просто поремонтували поламане колесо і відвезли мене до набережної. Туди, де жили.

З

Їхній будинок був збудований з коробок від телевізорів і макаронів за допомогою скотча. Щоправда, не було даху, зате з безліччю малюсіньких кімнат і підлогою, по якій ходили босими. Була ванна — старий величезний таз, повний річкової води. Був прекрасний краєвид із усіх вікон — ріка і фантастичні в нічних вогнях будівлі ділового району на тому березі. А ще кухня — електропічка, яку вони підключили до найближчого ліхтаря.

А також були ліхтарі — вздовж усієї набережної.

Два дні Марина крутила ними, як циган сонцем, але жоден з них навіть вигляду не подав, що їм це не подобається. Вони йшли дорогою до розуміння сутності, і це була дорога справді в азіатському стилі — максимально складна, з мінімумом хоч якоїсь логіки.

І якщо на цій дорозі — для розуміння ними якихось речей — з’явилася Марина і поранений європеєць (я в основному мовчав, відповідаючи кивками і «домо»), то як вони могли заперечувати проти цього?

Даосизм. Шлях до гармонії. Інь і Ян.

* * *

І вони були щасливі. Адже в них було все для щастя. Вони могли вмерти, і думка про смерть не лякала їх. Саме тому кожен новий день був для них святом. Ще одна можливість думати, насолоджуючись своїми думками, дивитися, насолоджуючись заходом над темною водою, спати, насолоджуючись сном, і радіти, якщо вночі тобі будуть даровані сновидіння.

Питання, які ставили послідовники Дзен, дуже складні і здаються зовсім безглуздими. «Коли ви плескаєте в долоні, яка рука видає звук?» «Обидві руки», звичайно, помилкова відповідь. Тут узагалі не може бути правильної відповіді. Збагнення Істини послідовниками Дзен досягалося саме за допомогою таких питань.

Ми прожили з ними два дні, почавши із приготовленого Харуо сніданку. Потім, вимірявши мене і прикріпивши до кожної з брудних мотузок-міток ярлички з написами «взуття», «штани», «від плеча до плеча», Маринка і Рюн вирушили по магазинах чоловічого одягу, знайшовши мої розміри тільки в одному з них, у магазині під назвою «Сумоторі».

Я зміг переодягтися.

Я зміг покласти під голову одну з надувних подушок, куплених Маринкою для всіх нас. Надувні подушки, надувні матраци і синтапонові ковдри.

Потім був обід.

— Ми не їмо три рази на день, — сказав Сату. — Ми їмо навіть не щодня. Але і в надмірному поглинанні їжі є своя приємність.

* * *

— Вудки! — зраділа Маринка.

Шафою в них була яма в землі — забитий сміттям люк, накритий шматком картону.

— Це ж вудки?!

— Вудки.

— А можна мені порибалити?

— Але в нас є їжа, — сказав Рюн.

— А я потім випущу, — пообіцяла Маринка.

— Що ж, будемо вважати, що в риби така доля — бути спійманою і знову опинитися на волі.

* * *

Сату колись був викладачем скандинавської літератури. Харуо ще два роки тому займався рекламою. Рюн… Я так і не зрозумів, яким був його шлях у цей будинок з картонних коробок. Можливо, що він просто народився тут.

Маринка була турботливою домоуправителькою.

Маленька Юкіко — доброю феєю, яка приїхала нас урятувати.

Нам пощастило, що двоє з трьох цих жебраків розмовляли англійською мовою. Принаймні у тому обсязі, щоб зрозуміти Марину і подзвонити від її імені Юкіко.

— Здрастуй, — Юкіко опустилася переді мною на коліна.

— Ну, поцілуйтеся вже, — сказала Маринка.

— Я поцілую тебе? — запитав я.

— Так, мій пане.

На ній був діловий костюм, дорогий плащ і туфлі на тоненькому каблучку.

І аж у поїзді вона повідомила мені:

— Мої батьки вважають, що ти менеджер із продажу мікрохвильових печей.

Ми їхали до її батьків, які жили в старовинному японському будинку серед древніх порослих соснами гір.

В основі синтоїстського світорозуміння лежить поклоніння божествам Камі, які не тільки живуть на небесах, а й присутні повсюди. Камі володіють надприродною силою та могутністю й керують долями живих істот. Водночас вони близькі до людей у їхньому повсякденному житті.

КНИГА ДРУГА

Частина перша Село в горах

1

Цілу ніч безперервно

Він голоси приносить.

Тут пішло у хмари

Стільки людських поколінь!

Дощ над старим селом.

Це невеличке село тяглося вздовж вимощеної каменюками дороги. Хатки з дахами із черепиці, абрикосові дерева, з одного боку майже стрімка стіна гори з кількома водоспадами, з іншого — нескінченний простір укритих соснами гір. До обрію. Одна вища за іншу.

І ранкова мряка над горами.

* * *

Батька Юкіко звали Хірасеє, матір — Сакієті. Вони були в сільському одязі з вузликами замість застібок і ґудзиків, з обов’язковими капелюхами з рисової соломи. Вони посміхалися, щиро вірячи в те, що їм розповідала Юкіко:

— Сергі-сан — підприємець з Харкова в Україні. Він приїхав у нашу фірму укладати дуже серйозний контракт. Але занедужав, і керівники фірми, — а тут у всій країні до будь-якої влади ставилися з тією ж повагою, як колись до правителів-сьогунів, — попросили мене, знаючи, що мої батьки живуть у горах, доглянути Сергі-сана тиждень-другий.

— Ми будемо раді прийняти вас у нашому домі…

— Ми щасливі бачити вас і вашу дочку…

Ось уже й Марина навчилася кланятись щодві секунди і називати батька Юкіко «Хірасеє-сан».

Вони жили частково за рахунок грошей, що їм висилала Юкіко (моїх грошей?), частково завдяки допомозі старшого сина, який керував маленьким екскурсійним літачком над Токіо. Але при цьому не лінувалися щоранку виходити у своє поле і сад, підливати воду в поїлку для бджіл і розчісувати гриву коня в стайні за будинком.

Кінь був старим, і коли Марина вирішила проїхатися на ньому, він дивився на своїх господарів так, немов попереджав: «Три кола — і все. Потім я ляжу».

У перекладі його ім’я означало Зоря Похилої Гори.

«Кодзікі» («Нотатки про справи давнини», 712р.). «Ніхонгі» (чи «Ніхонсекі», «Аннали Японії», 720 р.). Опис японських провінцій «Фудокі» («Запис про землі та звичаї», VIII cm.). «Кого-сюї» («Збори давніх слів», поч. IX cm.). «Кюдіхон-гі» («Головні записи про справи давнини», XII cm.).

Юкіко переодяглася в такий же одяг, як і батьки, і повела нас у храм, де ми змогли побачити, як вона молилася Золотому Товстуну і розставляла серед пахощів свої дарунки — чашечки з рисом і м’ясним рагу.

— Подякуй йому, — сказала Юкіко.

— За що? — запитав я.

— За те, що він урятував тебе.

— Спасибі, — сказав я і повернувся до Юкіко. — Правильно?

Вона кивнула.

Ми йшли по кам’янистій дорозі від храму, і Маринка забавлялася тим, що крутила встановлені в дорогу барабани з ієрогліфами молитов.

— Можна, я сфотографуюся?

— Звичайно.

І Юкіко сфотографувала нас на тлі червоно-золотих драконів, які захищали ворота храму.

* * *

А соломини пахощів, принесених із храму, Юкіко запалила перед мініатюрним вівтарем, оточеним глиняними, дерев’яними й металевими табличками з іменами своїх прославлених предків. У маленькій капличці в глибині свого двору, зарослого сливами. Рахунок ішов ледве не з десятого століття.

— Це Цураюкі, він був самураєм, — сказала Юкіко і вклонилася табличці з ім’ям «Цураюкі». — У нашому роду було багато самураїв.

Я переклав, і Маринка запитала:

— А її батько теж самурай?

— Ні, — посміхнулася Юкіко. — Але він зберігає дух самураїв.

— Бусідо, — сказав я, перекладаючи це Марині.

— Що?

— Це важко пояснити, — сказав я і витратив на це весь вечір.

«У справах повсякденних пам’ятати про смерть і зберігати це слово в серці».

«Поважати правило „стовбура і гілок“. Забути його — значить ніколи не осягнути чесноти, а людина, що зневажає чесноту синівської шанобливості, не може бути самураєм. Батьки — стовбур дерева, діти — його гілки…»

«Самурай повинен бути не тільки зразковим сином, але й вірнопідданим. Він не залишить пана навіть тоді, коли кількість його васалів скоротиться зі ста до десяти і з десяти до одного».

— Супер, — нарешті сказала Марина. — От би мені такого чоловіка… Коли-небудь… Років через п’ять…

* * *

Маленьке рукотворне озеро біля порослого мохом підніжжя водоспадика було вкрите майже суцільним килимом білих лілій.

Ми сиділи на березі під різьбленим дахом альтанки. Марина кивала в такт музики з плеєра, я курив, а Юкіко насолоджувалася «красою і спокоєм».

— Вам не нудно? — запитала вона.

— Якби я знав, — сказав я, — що існують такі місця, то оселився б тут, а не в місті.

Юкіко кивнула. Як завжди погоджуючись з усім, що я скажу. І як завжди — не підіймаючи очей.

— І тебе б узяв із собою, — додав я.

— Дякую.

У японській міфології немає єдиного творця — зачинателя світобудови, деміурга. Все починається не з хаосу, а з мимовільного встановлення первісного порядку з одночасною появою богів-камі.

А потім ми вечеряли з її батьками, розсівшись на татамі навколо столика, і я просив вибачення за Марину, яка навіть не знала, що у своїй дитячій безпосередності за перші дві хвилини вечері вона порушила сто дев’яносто сім із двох тисяч трьохсот чотирнадцяти правил гарного тону. Але батьки Юкіко люб’язно вибачали нас, увічливих, але все-таки дуже диких європейців-варварів. Тим більше з далекої України.

А ще в капличці в глибині двору було вивішено два запаяні у пластик папірці — про смерть дядька і старшого брата матері Юкіко, які загинули в Другій світовій війні. Один з них пішов на дно разом з підводним човном, торпедованим американцями. Інший загинув, так і не зумівши підірвати обмотаною навколо себе вибухівкою радянський танк.

Дух самураїв — їхня смерть стала честю для родини.

Там була навіть одна медалька…

Довге правління імператора Сява (1926-1989р.) як ніяке інше було відзначено зміною «світла й тіней». Експансія в Маньчжурії (з 1931 р.) і в Китаї (з 1937 р.), участь у Другій світовій війні на стороні Німеччини (з 1941 р.) принесли Японії репутацію агресора. Вона виявилася втягнутою в глобальний конфлікт, який закінчився поразкою влітку 1945р. і окупацією її території союзними військами (до 1952 р.).

Марині постелили в кімнаті Юкіко.

Юкіко лягла на горищі, яке було чимось середнім між стодолою, кімнатою на випадок приїзду гостей, складом старих меблів і сховищем для кукурудзи й сої.

Я розмістився в кімнаті її брата.

А коли будинок наповнила тиша, я почув, як відсунулась ширма, і побачив сидячу на колінах перед порогом Юкіко.

— Ти не проти?

— Займемося торгівлею мікрохвильових печей? — посміхнувся я.

— Якщо моєму панові не буде боляче.

Замість відповіді я підняв край ковдри. Уколовши собі повний шприц знеболюючого, я почував себе більш ніж… Хіба що губи мої були сухими. Але поцілунки Юкіко. Її ніжність. Її обережність…

Усе тихо

Тільки крики сторожів,

Калатальця, солодкі зітхання

Порушують безмовність раз у раз

У готелі

* * *

Вона пішла до світанку, навіть тут залишаючись моєю дружиною. Моєю маленькою юдзьо.

От тільки простирадло, на якому я спав, над ранок виявилося в крові. У мене розійшовся один зі швів. А тому наступні два дні я провів майже не рухаючись: то лежачи на татамі у своїй кімнаті, то сидячи в альтанці, влаштованій під почорнілою від дощу сливою.

2

А в селі йшов збір яблук. Цілими днями возики спускалися вниз із невидних за соснами гірських садів. Цілими днями батьки Юкіко і їхні сусіди перевантажували ящики з яблуками у вантажівки, які під’їжджали до підніжжя гори, і знову гнали своїх коней чи карликові трактори в гори.

Юкіко допомагала батькам, і тому я бачив її тільки надвечір.

Телевізора не було. Крамниці з коміксами теж, а тому Марина, вкотре запитавши: «Ти точно зможеш обійтися без мене?» — «Зможу, звичайно» — теж ішла збирати яблука.

У товстих плетених рукавичках, у хустинці під капелюхом з рисових стебел.

— Я вивчила пісню, — сказав вона, повернувшись.

— Ану ж бо.

І вона заспівала, повеселивши наших привітних хазяїнів цілковитим псуванням усіх наявних у цій пісеньці (щось начебто «зійде сонце, хмара піде, ми будемо працювати, і щастя нас знайде») слів.

— Що, зовсім погано? — запитала Маринка.

І немов зрозумівши її, батько Юкіко, Хірасеє-сан, посміхнувся, сказавши:

— Ні, просто чудово.

Завершувати космологічний процес випадає п’ятій парі цих богів Ідзанакі й Ідзанамі. До часу їх появи земля ще не вийшла з дитинства і, як плаваючий світ, мчала на морських хвилях…

З

Була ніч. Із шерехом дощу. З краплями з козирка даху. З кваканням жаб, які жили в дубовій бочці.

Я не спав. Я просто лежав у темряві і слухав дощ.

Я лежав і думав: Марині пора повертатися. Не через диск, а просто тому, що це були останні дні свята. Я це відчував.

Ну, нехай ще тиждень. А що далі? Дівчинці потрібне нормальне життя. Нормальне у своїй звичайності — школа, подруги, які розмовляють її мовою. Відчуття батьківщини.

Я не міг дати їй цього. Я не міг відправити її в школу при посольстві. І я не зміг би її карати, якщо б це було необхідно. А це її зіпсує.

І до того ж…

І раптом я почув шерех.

Я був упевнений, що це Юкіко. Але це виявилася Марина.

— Тату, — тихенько покликала вона. — Ходімо.

— Навіщо?

— Прошу тебе, — у її голосі був страх.

Ми зайшли в її кімнату.

— Подивися.

Я глянув у щілину зовнішньої ширми і побачив, як дві блискучі від дощу тіні перебігли від огорожі до альтанки.

— Їх чоловік десять, не менше, — сказала Марина. — Вони з’явилися хвилин п’ять тому.

— Люди вітчима…

— Я думаю — так.

Чорт. Юкіко. Її батьки.

Що тепер?..

І голос батька Юкіко, Хірасеє-сана, за нашими спинами:

— Сергі-сан, ви їх бачили?

— Пробачте нас, — сказав я. — Ми не бажали війни вашому дому.

— Отже, буде війна? — сказав він, і тільки тоді я побачив, що він одягнений у темне кімоно, за пояс якого заткнуто два самурайські мечі. Довгий меч катана і вакудзасі — короткий меч.

* * *

Їх вів чоловік зі шрамом.

Але кого тоді відстріляли Дмитро й Сашко? Ким були ті, що загинули під їх автоматним вогнем?

На жаль, вирішувати ці загадки зараз просто не було часу.

Як і не було часу відповідати на питання: «А чи подзвонили вам потім ваші друзі-прибалти, щоб подякувати за те, що ви позбавили їх від чотирнадцяти проблем, які приїхали до них із Фінляндії?»

Як Камі шановано було предків, котрі, як гадали, спостерігають за живими, охороняють їх, допомагають їм. А також — божества моря, гір, джерел (так звані ландшафтні божества) та божества стихій — вітру, грому, дощу…

Вони оточили будинок. Їм було наказано взяти всіх нас живими.

— Он як? — почувши про те, що я зробив для його дочки, посміхнувся Маринчин вітчим, далекий і харківський. — То він у нас справжній тато?

— Убити його? — запитав чоловік зі шрамом.

— У жодному разі. Везіть дівчинку. А той красень нехай живе.

Тому Леонід Бауер, який керував стрільцями, розставив своїх людей навколо будинку і віддав наказ:

— Не стріляти.

Леонід Бауер — це той, зі шрамом. Опиши його оголошенням — і вистачить шести слів: «будь-яка брудна робота — за повний пансіон». З припискою «швед, що обрусів у восьмому поколінні». Чи цитатою з бусідо: «Умерти, якщо це потрібно, убити — якщо це буде потрібно».

* * *

Дві жінки і дівчинка в центрі будинку. І ми з батьком Юкіко в кімнаті біля вхідних дверей.

— Замкнено, — сказав один зі стрільців.

— То ламайте, — мовив їм Леонід.

Удар плечем вирвав розсувні двері з пазів, і світло від ліхтаря впало на стіну між мною і Хірасеє-саном.

І тоді Хірасеє-сан кивнув. Ледь-ледь. Лише підборіддям. Але цього було досить для того, щоб я зрозумів його. Для того, щоб ми почали.

4

Троє.

Смикнувши руку з ліхтариком на себе, я перебив її ударом ліктя навпіл. А потім тим же ліктем ударив у шию. У сонну артерію.

Після такого удару стрілець міг отямитись тільки під впливом електрошоку.

Наступного я зустрів ударом піднятої на рівень обличчя ноги. Він урізався в мою голу підошву, немов у бетонну стіну. Клацнув зубами, відкушуючи пів’язика. І звалився на коліна.

Я добив його ударами по скронях.

А Хірасеє-сан змахнув мечем, розітнувши третього стрільця навпіл.

Я мимоволі відскочив, очікуючи кривавих бризок. Але їх не було. Батько Юкіко б’ється мечем, якого так і не вийняв з обтягнутих акулячою шкірою піхов.

Докладний опис магічних обрядів є в міфі про втечу Ідзанакі з підземного царства, що містить розповсюджений у фольклорі багатьох народів мотив затримки переслідувачів способом кидання різних предметів.

Ще троє.

Вони увірвалися крізь вікна. Відразу з трьох сторін.

Хірасеє-сан скинув сандалії і безшумно побіг до одного з них. Удар між ніг, удар у перенісся — і ось, перестрибуючи через повалене тіло, він уже кинувся на наступного. А я, завмерши в кутку коридору, просто виставив руку, намотуючи на неї шию стрільця, котрий двічі перекинувся через себе, перш ніж затихнути.

* * *

Двоє.

Вони йшли через горище. Один навіть почав спускатися по драбині. Я схопив і перевернув її, встигнувши зустріти стрільця, що зірвався вниз, ударом коліна.

— Ну й дідько з вами, — сказав другий і, вирішивши забути всі накази свого командира, витяг пістолет.

З оглушливим тріском і обвалом розкришеної черепиці Хірасеє-сан пробив дах, приземляючись перед стрільцем.

— Твою мать, — тільки й устиг здивуватися той, падаючи на порожню постіль Юкіко.

Падаючи і завмираючи на ній.

* * *

І ще п’ятеро.

Цих ми виявили на вулиці.

Розбігшись і перестрибнувши через поріг, я заковзав по розмоклій землі двору і підсік одного з них. Четверо інших кинулися до мене і потрапили під свистячий меч Хірасеє-сана, який зістрибнув з даху.

Полірована акуляча шкіра блискала у світлі хмар жменею чорних агатів.

5

А ось Леонід Бауер ішов без шуму і гуркоту. Як обережний дикий кіт. І тоді, коли воістину великий воїн Хірасеє-сан мовив:

— Здається, всі.

Я ствердно кивнув:

— Схоже.

Ми навіть устигли обмінятися поклонами подяки «це був непоганий бій», «для мене було честю брати у ньому участь разом з вами», коли почули з кімнати, у якій ховалися наші жінки, голос Бауера.

— Гей ти, сраний таточку, бери свого довбаного самурая, і йдіть сюди.

— Що? — запитав Хірасеє-сан.

— Ходімо, — сказав я, нагинаючись і витягаючи пістолет з пахвової кобури найближчого стрільця.

* * *

Він поставив їх на коліна. Усіх трьох жінок. І стоячи за їхніми спинами, притискав пістолет до потилиці Юкіко.

— Киньте зброю.

— Кидайте, — сказав я Хірасеє-сану.

І він кинув меч.

— Тепер ти, — сказав Бауер.

Розтиснувши пальці, я дав пістолету впасти.

— А тепер ти, — це вже до Марини. — По-перше, диск, а по-друге, я рахую до трьох, і роздроблю голову цій панянці. Раз…

— Він у моїй кімнаті, — сказала Марина.

— Добре, — сказав капітан стрільців її вітчима. — Але це ще не все. Володимир Михайлович, — так, виявляється, звуть її вітчима, — велів мені привезти тебе назад додому.

Маринка мовчала.

— І якщо для цього мені доведеться перестріляти всю цю компанію…

— Не треба, — сказала моя дочка, як і раніше, зі злістю дивлячись у порожню стіну перед собою. — Я повертаюся.

— Точно?

— Слово честі.

— Домовилися, — і, глянувши на нас із Хірасеє-саном, цей (о рідна мово! як багато в тобі епітетів і брудних метафор для таких, як він) персонаж додав: — Виходьте надвір.

— Ходімо, — переклав я його вимогу Хірасеє-сану.

І ми вийшли з будинку.

* * *

— Так буде краще, — сказала мені Марина, не звертаючи уваги на двох стрільців, які тепер постійно стояли за її спиною. — Адже я все одно не змогла б залишитися з тобою назавжди.

— Чому? — запитав я.

— Тому що. Я б тобі просто заважала.

— Але ми могли б спробувати.

— Ми спробували, — сказала вона. — І те, що в нас вийшло, мені дуже сподобалося.

«…То скільки ж тобі років, дитинко?..»

Я знав, що вона абсолютно права, що їй справді треба їхати, що маленькій дівчинці не місце в чужій країні, що… І все одно я готовий був привести тисячу аргументів. Порожніх. Непотрібних. Які б пояснювали тільки одне: я не хотів, щоб вона їхала.

— Я буду писати.

— Я буду чекати твоїх листів, — сказав я.

— Я ніколи тебе не забуду.

— Я ніколи не забував тебе, — мовив я.

— Я…

— Я дуже перепрошую, — підійшовши до нас, сказав Бауер. — Але нам пора.

Якби тут з’явилися Дмитро й Сашко…

* * *

— Прощавай, — сказав я. — Напиши мені, коли приїдеш.

— Він поїде з нами, — сказала Марина командиру стрільців. — Я хочу, щоб мій тато провів мене.

І це не було примхою. Це був наказ дочки хазяїна одному з хазяйських слуг. І звиклий до такого тону командир стрільців Леонід Бауер сказав:

— А мені-то що? Нехай їде.

— Ти проведеш мене? — запитала Мариночка.

— Звичайно, — відповів я.

Я попрощався з Юкіко. Вклонився її батькові. Ще раз вибачився перед її матір’ю. Ми сіли з Мариною в одну з машин, і вона відразу поклала голову мені на плече.

— А все-таки здорово ми їх, правда?

— Може, залишишся? — запитав я.

Скрутити шию водієві й Бауеру, який сидів поруч із ним, було справою семи секунд. Потім сісти за кермо й чкурнути куди-небудь у гори.

— Ні, — Маринка поморщила ніс. — Я поїду додому.

І глянула на мене вже без посмішки:

— Так буде краще.

* * *

Найближчим від нас містом виявилася Тояма. Півгодини в її порожньому передранковому аеропорті — і ось ми у Токіо. Де нас уже зустрічають Дмитро й Сашко.

— Он, дивися, — повідомила Марина, — твої друзі.

Вони приїхали тільки для одного — допомогти мені відбити дочку.

Але Марина знову сказала:

— Не треба, тату. Прошу тебе. Так буде краще.

Вона попрощалася з Дмитром, подякувала Сашкові, який погнав до сувенірного кіоска і повернувся з несусвітною м’якою іграшкою (я так і не зрозумів, що вона зображувала). Тоді застрибнула на мене, а я обійняв її і почув:

— Ти найкращий.

А потім ледве відірвала Сашків подарунок від підлоги…

— Давайте я понесу, — сказав один зі стрільців.

— Не треба, — відрізала Маринка і пішла до термінала. Зупинившись біля самих дверей, помахала мені.

Можливо, востаннє.

* * *

А ми залишилися посередині величезного Токійського аеропорту.

І я сказав:

— Давайте нап’ємося.

І ми напились. Та так, що, прокинувшись наступного ранку, я не зміг згадати, як добрався додому.

У міфі про приховання сонячної богині Аматерасу в гроті найголовнішим у магічному ритуалі є танець богині Аме-но удзуме. Танець смерті перед новим життєвим циклом.

6

Записка, яку я знайшов у кишені своєї куртки, була написана на зворотній стороні меню рибного ресторанчика:

Милий таточку, я дуже тебе люблю. Як тільки приїду — відразу повідомлю тобі, як добралася. Не знаю, чи вдасться, але якщо все буде нормально, то чекай мене наступного літа. Причому — на всі три місяці.

Передавай привіти дядькові Сашкові й дядьку Дмитрові.

Ваша Марина.

P.S. Цілую тисячу разів.

Це був перший лист від дочки.

Я сховав його у свій гаманець.

Сказати правду? Я зберігаю його дотепер.

Частина друга

Приватне листування

Я ввімкнув комп’ютер і, відчинивши дверцята, які з’явилися посередині екрана, до мене вийшла маленька розпатлана дівчинка у величезних черевиках, які нітрохи її не бентежили. Походивши між значками папок і навіть зазирнувши в одну з них, вона повернулася до мене, радісно округлила очі і помахала мені: «Привіт!»

Маринчин подарунок.

Моя дочка була права: мені було важко не згадати про неї, дивлячись на цю віртуальну дівчинку.

«Як справи?» — запитало маля.

— Нормально, — відповів я.

«Працюватимеш?»

— Напевно.

«Я подивлюся?»

На токійській біржі дешевшала нафта і дорожчав цукор. Судячи з результатів торгів у Нью-Йорку, там уже знали про це.

Я продав частину Сашкових акцій, докупив трохи цінних паперів для прибалтів і заробив двадцять сім тисяч для себе.

Уся робота зайняла в мене чотири години.

А вже вимикаючи комп’ютер…

«Почекай, — сказала мені віртуальна дівчинка. — Я маю встигнути сховатися».

…Я побачив, що прапорець моєї електронної скриньки піднятий.

«Здрастуй, татку».

Це був лист від Марини.

«Здрастуй, татку!

Ми долетіли, пройшли митницю і приїхали додому. Вітчим — справжній джентльмен — злегка посварив, задовольнився обіцянкою виправитися і відіслав мене вечеряти.

Знову довелося йти до школи. Там нудно. Тепер розумію — треба було привезти із собою меч. Шантажувати вчителів харакірі і відбиватися від „подруг“ із „пристойних родин“.

А що ти поробляєш?

Марина».

І приписка — поштова адреса. Її адреса.

«Привіт, — відповів я. — У мене все нормально».

Зізнатися, що сумую?

Я просто не міг придумати, про що їй розповісти ще.

І я наклацав: «Я сумую».

І все. Більше ідей не було.

Я подумав і додав найдурніше, що можна втулити в листі: «Погода тут сонячна». І закінчив усе це: «Чекаю».

Це був перший із листів, написаних мною за останні двадцять років.

Але поступово я навчився й цьому.

* * *

Мій другий лист був значно веселішим:

«Дядько Сашко вирішив худнути. Він записався на шейпінг, першого ж дня зламав їм якийсь батут, прийшов до дядька Дмитра, спустошив у нього весь холодильник, а потім запросив мене в ресторан.

Юкіко передає тобі привіт. Каже, раніше не думала, що в мене можуть бути діти. А тим більше такі, як ти.

Я надрукував фотографії. Їх вийшло понад п’ятсот. Послав їх тобі бандероллю. Але деякі відсканував, і ти знайдеш їх під іменами „111“, „112“ і „113“…»

«А ти вмієш працювати в „приваті“?»

«Не знаю. Не пробував».

«Я тебе навчу. Це буде класно. Ми зможемо базікати в реальному часі».

Але ми «побалакали» подібним чином лише раз. Занадто важко мені було вставати о восьмій ранку. Занадто важко було Марині сідати за комп’ютер о першій ночі.

Така вже була різниця в часі.

* * *

Але листи ми надсилали одне одному регулярно. По декілька разів на день.

«Моя подруга, Катя (я розповідала про неї — товсте чудовисько, в якої тато — „нафтовик“) сказала (коли я показала їй фотографії), що ти схожий на артиста. Я потім довго розглядала тебе і прийшла до висновку, що ти гарніший.

Просто вона намагалася зробити мені комплімент… Дурненька.

А загалом…».

«…І мені було непогано. Але як би тобі це сказати? Гм, виходить, що пристойно цього й не поясниш…»

«А ти спробуй».

«Дитинко, не забувай, що ти моя дочка».

«Пам’ятаю-пам’ятаю, татусику. Просто сучасні діти дорослішають так рано…»

І так майже вісім днів. Поки в Нагано не приїхала команда китайців.

* * *

Їм було потрібно єдине — диск.

А що було на цьому диску? На диску, який украла Марина? Схема перетворення в живі гроші восьми мільярдів євро. Назви банків, рахунки і паролі. Усе те, без чого ці вісім мільярдів залишалися лише купою захищених від підробки паперів.

Але це досить добрі гроші, щоб через них почалася середніх розмірів війна.

Частина третя

Сянь, Синь і Ень

1

— По-моєму, за нами стежать, — сказав Дмитро, який сидів за кермом.

— Так? — озирнувшись назад, запитав Сашко, що займав усе заднє сидіння. — А ну ж бо, зупини.

І як тільки Дмитро зупинився, машина, яка їхала за нами слідом, так само притулилася до тротуару. У ній сиділи четверо.

Вибравшись із машини і підійшовши до них, Сашко постукав у бічне скло. Але йому не відкрили, тому він вирвав одні дверцята, а потім відірвав від сидіння (причому разом з ременями безпеки) одного з азіатів.

Тільки для того, щоб запитати:

— Ну і що вам від нас потрібно?

Але Сашко не встиг цього зробити, бо троє інших уже за мить повисли на ньому.

— Такси, які полюють на ведмедя, — прокоментував Дмитро.

Сашко махнув кілька разів своїми величезними кулаками, і ось серед нападників уже не лишилося нікого, кому можна було б ставити хоч якісь запитання. Тепер усі вони придатні були тільки на те, щоб непорушно лежати на дорозі і тротуарі.

— Що він робить? — запитав Дмитро.

А Сашко схилився і, задерши сорочку на спині одного з повалених ним азіатів і не побачивши звичайного для якудзи татуювання, насупився й почав обмацувати його кишені, сподіваючись знайти в них поліцейське посвідчення. Але того теж не було. Були лише документи з гербом Китайської Якоїсь Там (не має значення) Пам-Пам Республіки.

— Холера ясна, — сказав Сашко. — Це китайці.

А поява китайців у самому центрі Нагано могла означати єдине — нами, чи кимось із нас, зацікавилися тріади.

Тріада («Саньхехой») — таємне товариство, що виникло в південно-східному Китаї в 70-х рр. XVII cm. і вело боротьбу проти маньчжурського панування, яке встановилося в Китаї в XVII cm.

І зацікавились, як виявилося, дуже серйозно.

* * *

— Добре, — сказав я. — Роз’їжджаємося. На кого першого нападуть, той нехай одразу подзвонить усім іншим.

Першим довелося дзвонити мені.

2

Я вийшов з метро, проїхав зупинку автобусом. А вже недалеко від дому зайшов у якіторію купити собі повний пакунок малесеньких курячих шашличків.

— Вечірка? — запитав мене кухар.

— Так, — сказав я, узявши сорок паличок з мікроскопічними шматочками м’яса.

Було б непогано, якби цього вистачило мені одному.

День був холодним. І пакет із м’ясом приємно зігрівав долоню.

Я звернув на вуличку біля свого будинку і побачив на ній одразу п’ять автомобілів із незнайомими номерами.

І штук десять китайців, які попрямували до мене з усіх боків — від стін, з-поза дерев, з під’їздів будинків.

Проживши тут десять років, починаєш розуміти, чим вони відрізняються від японців. А різниця разюча, така ж, як між грузином і азербайджанцем.

Японці все-таки більше схожі на нас. Потім ідуть в’єтнамці, корейці, і вже тоді — китайці. Найазіатськіші з усіх азіатів — жовті люди з берегів Жовтої ріки.

Глянути на обличчя, зрозуміти: «тріада». Кивнути самому собі: «Ага» і, витягши з кишені телефон, викликати натисканням однієї кнопки номер Дмитра:

— У мене вже почалося, — сказав я і кинув телефон в обличчя першого з китайців.

Потім, перехопивши пакунок із якіторі в ліву руку, я стрибнув і вдарив ногою одразу по трьох пласких обличчях.

— Ну?!

Приземлившись, я прийняв захисну стійку і стис кулак. І китаєць, який завмер за п’ятнадцять сантиметрів від мене, побачивши мій кулак, завбільшки з його голову, навіть позадкував.

Але за мить, замруживши очі, він закричав: «Я-а-а-а-а!!!» — й кинувся на мене.

І решта приєдналися до нього:

— Я-а-а-а-а!!!!!

За первісною легендою, метою товариства була помста за вбивство урядовцями ченця з буддійського храму Шао-Лінь-си. Надалі, з розширенням соціальної бази товариства, змінилися сфери діяльності тріад, було висунуто завдання боротьби за майно й соціальні права їх членів. Тріади стають масовою організацією, з численними відгалуженнями по всій країні, однак її вплив поширюється переважно на приморські провінції Китаю.

— Викликати поліцію? — обізвалася жінка з вікна четвертого поверху.

— Навіщо? — запитав я, оглядаючи китайців, що валялися навколо мене. — Краще швидку допомогу.

* * *

От тільки я залишився без вечері. Пакунок порвався, і шашлички тепер валялися в крові й у дощових калюжах.

З

Як вони мене знаходили? Не знаю. Але вони знаходили мене всі наступні сорок чотири години.

Наприклад, коли я вийшов із магазину спортивних товарів із загорненою в яскравий обгортковий папір бейсбольною битою.

Усімох. Як старанні учні Великого Дракона.

«І так ми вміємо». Кулачок об кулачок. «І так», — ніжками об асфальт — раз, два, три — шарк-шарк-шарк. «І так». Стрибнути, закрутитися і припасти до землі.

— А ну ж бо, — мені було цікаво.

Я навіть дозволив одному з них спробувати перебити мою биту.

— А-а-а! — він затряс побілілою від удару рукою.

— Бачиш, — сказав я, — погано вчився.

І міцніше взявшись за биту, вдарив його по нозі. Трохи нижче від коліна.

Школа: «Гуманний майстер з бейсбольною битою».

А я ж спочатку був справді дуже гуманним, не те що не вбивав, а навіть не калічив по-справжньому нікого з них. Але коли вони мене дістали…

* * *

А Дмитро стояв, піднявши руки вгору, оточений чотирма автомобілями, що притиснули його до глухої стіни.

Можна було б заскочити на капот і перебігти через дах якоїсь із їхніх машин… Якби діти, що висипали з цих автомобілів, не були озброєні автоматами.

— Все-все, — сказав Дмитро. — Спіймався я. Спіймався.

Уважніше придивився до одного з азіатів (єдиного, який не був озброєний) і уточнив:

— Кадуцо-сан?

— Так, — кивнув той.

І тут у Дмитровій кишені задзвонив телефон.

Дзвонив я, тоді ще тільки наближаючись до свого будинку:

— У мене вже почалося.

— Чудесно, — криво посміхнувся Дмитро.

Тоді відключив телефон і запитав у Кадуцо-сана:

— Може, пройдемо до мене? У сенсі: в гості.

Сан, який приїхав до нього в супроводі автоматників, був главою однієї з місцевих банд якудз.

Цікаво стало багатію, вирішив він чашки шинкарські поближче розглянути. Взяв одну — язиком від задоволення прицмокнув, узяв іншу — головою схвально кивнув. Узяв третю — та від подиву так із роззявленим ротом сидіти й залишився.

* * *

А одягнений у фартух із вишитим на ньому фазаном-транссексуалом (подарунок Дмитра; Сашкова реакція — «яка гидота») Сашко готував собі обід, не в такт притупуючи під пісеньку з присланої для нього Мариною касети:

Не питай мене, чому я буваю сам не свій

Я такий, як і ти, а часом зовсім не такий

Кожен день моє життя чуєш стільки нових слів

Я хотів, а не зміг, часом міг, а не хотів

І медитативно-даоський приспів:

«А-а-а-ле-е я-а-а-а-а…

Вільний, бо живий…»

— Ну, хто там ще? — насупився Сашко, знімаючи сковорідку — яйця-помідори-ковбаса-сир-перець-майонез (яєць — чотирнадцять штук) — із вогню. — Зараз! Я ж сказав «зараз»!!!

Дзвонили безупинно. Натиснули на кнопку дзвоника і не відпускали її доти, доки Сашко не відчинив двері.

— Чого тобі?

— Я-а-а-а-а-а!!! — закричав перший із шести китайців.

— Ага, — сказав Сашко. — Ясно.

Він жив на третьому поверсі…

Двоє з гостей скотилися аж до пофарбованих червоним лаком дверей підвалу.

— Усі? — запитав Сашко і, відповівши самому собі: — Усі, — зачинив двері й повернувся на кухню.

Майже одразу ж поринаючи в музику, яка лунала з магнітофона, що стояв на холодильнику. Зображуючи те, що мало бути танцем.

Під прислані Мариною пісеньки:

=«Вільний, бо живий…»

Хто б міг подумати, що він здатний на щось таке? Я маю на увазі: танцювати.

4

Я ж перестав бути гуманним після того, як китайці спробували мене підстрелити. Годину тому я витратив майже вісімсот доларів на бронежилет, і от з’являються два красені, стріляють мені в спину — і псують його.

Удар у праву нирку був таким, що я впав на коліна, обхоплюючи себе обома руками і прислухаючись до дивовижного болю всередині.

Другий постріл потривожив стару рану, яка вже почала заживати. Це теж не зробило мене добрішим.

Я стояв на колінах, скривившись від болю, а вони підійшли до мене, стискаючи в руках пістолети.

— Чень-день-жень.

— Хань-чань-дань.

А вже потім огидною англійською:

— Ти ходите з нами.

— Обов’язково, — сказав я, але вже після того, як, схопивши обох китайців за штани, ривком перекинув їх на спини і вдарив одного, а потім іншого кулаком у груди.

Щосили. Немов вони були стопками черепиці, кожну з яких я мав розбити вщент.

— Ось тобі й хань-дань, — сказав я, встаючи.

Тепер у мене було два пістолети.

Не супер, але все-таки…

* * *

Зате, переслідуючи мене, китайці змогли побачити Нагано. Де ми тільки не побували. Пил яких тільки вулиць і площ вони не піднімали, падаючи, перекидаючись після особливо вдалого удару і котячись.

Хоч усе-таки більше за все їм подобалося нападати на мене в підворітнях.

Я кружляв містом. Вони кружляли за мною. І якщо їхній рух нагадував рух по павутині — від центру до окраїн, то я рухався за годинниковою стрілкою, зіштовхуючись із ними в найнесподіваніших місцях. Із китайцями, які вирішили, що саме я віддам їм диск, привезений, а потім благополучно відвезений моєю дочкою.

«Що за дивовижна штучка!!! Ніколи в житті не бачив чогось схожого!!! Б’юся об заклад, немає на світі іншої такої чашки!!!»

Схилився шинкар у шанобливому поклоні, а тоді й каже:

«Пробачте мені великодушно, але я не можу продати цю чашку. Дісталася вона мені від батька, а батькові — від діда. Багато поколінь нашої родини зберігали її як найціннішу річ!»

«Зачарована чашка»

Я вдарив його чолом у перенісся, потім збив ним (повислим на моїх руках, як зламана лялька) його приятеля, озброєного гайковим ключем. А тоді й зовсім захистився ним, підставивши його спину під удар обрізком ринви.

Нічого-нічого. Йому не було боляче. Адже він був непритомний.

І так два дні. І якщо в перший день вони робили все, щоб доставити мене в «найкращому вигляді», то на другий були готові перетворити мене на «голову, що говорить», на людину без рук і ніг, головне, щоб я міг відповісти на ті питання, які їх цікавили.

* * *

Вони з’являлися з дивною зброєю. З тим, що можна було купити в будь-якому магазині: з ножами, ломиками, гайковими ключами, а то й просто з обрізками труб.

Десяток їх купили кілька акумуляторів для газонокосарок, притягли на пустир, де, виливши кислоту і розбивши корпуси, зібрали докупи свинцеві пластини.

А потім вони сиділи навколо багаття, плавили свинець і відливали з нього кастети з десятисантиметровими шипами, виливаючи розплавлений метал у форми, видавлені просто в землі.

Відбити руку з кастетом…

Відбити заточений уламок труби…

Відбити величезний кухонний ніж, який уже майже розсік надвоє намотану на твоє зап’ястя куртку. Це ставало дедалі важче.

* * *

— Один, — сказав я касиру, що сидів у пластиковому тубусі.

Купивши квиток, я зайшов до кінотеатру і, побачивши в лаковому дзеркалі плаката, як до віконця касира підбігли китайці, кинувся коридором, минаючи вхід до зали і прикриваючи за собою двері жіночого туалету.

Відкрив вікно, вибив ударом відірваного від стіни умивальника сітку і, перестрибнувши через підвіконня, побіг по заваленому сміттям і вилинялими афішами дворику.

Доки мої переслідувачі зрозуміли, куди я подівся, я був уже далеко.

* * *

Увесь день лив дощ, і раптом у небі засяяло сонце, відбиваючись у бризках фонтана, що запрацював за спинами китайців.

Я наткнувся на них на малесенькій площі. Вони саме обідали біля фургончика піцеріі. Випльовуючи і кидаючи їжу на прилавок, вони кинулися до мене, а як тільки я зупинився, завмерли, стиснувши кулаки. Отоді струмені фонтана і піднялися догори, обливаючи їх крижаною водою.

Як каже Сашко:

— Гопля!

Але китайці навіть не звернули на це уваги.

Зірвавшись із місця, вони побігли до мене. А школярки у синіх піджаках — учениці молодшого класу — завмерли, спостерігаючи за нами витріщеними очима.

Але як вони не намагалися, так і не побачили, що я робив для того, щоб один з китайців перекинувся через спину, другий — перелетів через мармурову лавку, завмерши за нею, а третій — збив із ніг міма, який збирав милостиню, намагаючись зобразити статую свободи для прийнятих ним за американців болгарських туристів. Четвертого китайця я зустрів ударами обох кулаків у груди. Можна було обійтися і без подібних ефектів, але я не хотів розчаровувати школярок, які за мене вболівали.

І їм сподобалося. Принаймні, коли останній китаєць упав, вони почали підстрибувати, кричати і плескати в долоні. А їхня класна керівничка глянула на мене поверх окулярів і підморгнула, але в мене просто не було на це часу.

— О, — я звернув у провулок, побачив їх, а вони побачили мене. За мить я вже біг, а китайці мчали за мною.

Через два перехрестя (одне з них на червоне світло), сходинками банку (побачивши мене, охоронці біля входу схопилися за пістолети). Повз автобус, який рушив, не дочекавшись мене. Повз газетярів, що наповняли газетами торговий автомат. Просто в двері маленького магазину.

Двері були старими. І зачинившись за мною, вони ще довго валандалися і скрипіли величезними мідними петлями. Так і не зупинившись, бо за кілька секунд їх відчинили китайці.

Відчинили, вбігли всередину і завмерли.

Так-так. Перш ніж забігати в цей магазин, треба було прочитати вивіску над входом.

БІЛА КВІТКА

Самурайська атрибутика

Меч, із яким я їх зустрів серед прикрашених зброєю та обладунками стін, був середньої ціни підробкою. Але підробкою, зробленою із справжньої сталі.

— Вибачте, — я взяв його за жовте плече і вийняв з машини, у яку він хотів сісти.

— Це моє таксі, — ощирився зупинений мною чернець.

— Та ти що?!

— Добре-добре.

— Поїхали, — сказав я таксисту.

А китайці, спізнившись на вісім секунд, почали стрибати край тротуару, намагаючись зупинити машину й для себе.

— То ваші друзі? — запитав таксист, підносячи до губ мікрофон. Ми були розділені куленепробивним склом, і щоб сказати йому «ні», я мав натиснути на кнопку.

— Будемо їх чекати чи відриваємось?

Я показав йому пачку грошей.

— Ясно.

Ми відірвалися.

Відірвалися… І знову зустрілись.

З тими самими? Важко сказати. Років двадцять тому їх узагалі не можна було відрізнити один від одного, бо всі вони носили сині мундири і полотняні кашкети з зірками. А тепер…

Ні. З цим я ще не стикався. Принаймні, я ще не бачив нікого в такій куртці зі вставками із чорного латексу.

Я саме збирався подзвонити Дмитрові, коли вони заґелґотали, побачивши мене. Штовхаючись (вулиця була тісною, саме закінчився робочий день), вони кинулися до мене, який височів над півтораметровою юрбою. Так. Тут я був вищий від усіх. Але ж мені не ставати через це на коліна?

Їх було восьмеро.

Перестрибнувши через сміттєвий бак, я опинився в тупику між двома будинками. Під нижньою з поперечин, приліпленої до глухої стіни пожежної драбини. Підстрибнувши, я зміг на неї видертися.

Щоб дістати до драбини, китайцям довелося підтягувати сміттєвий бак.

А от на даху, плоскому, чорному, що тягся до кінця вулиці, я зустрів їх з вирваною з бетонної підставки антеною. Але не із самого краю. Я не хотів, щоб хтось із них зірвався і впав униз.

* * *

І так цілий день.

Шістнадцять зустрічей, які закінчувалися побоїщами. Аж нарешті із настанням ночі я все-таки зміг сховатися від них у готелі для клерків.

5

Найгірше щодо будь-якої з азіатських мафій — хай то тріади, якудзи чи індійські шанувальники богині Калі — це те, що їх завжди занадто багато. Значно більше, ніж треба.

Це в нас чоловік чотирнадцять, зібравшись разом, тримають у покорі третину торговців і бізнесменів міста. А в японців, а тим більше в китайців з їх більш ніж мільярдним населенням, банда, до якої не входить щонайменше дві-три тисячі осіб — не банда, а так — дворова команда хуліганів-аматорів.

Судячи з того, скільки китайців приїхало полювати за нами в Нагано, вони вважали себе професіоналами.

Але в ту ніч мене хвилювала не їхня кількість, а те, що я тепер буду робити з ними всіма.

Дмитро так і не передзвонив мені. Автовідповідач Сашка обіцяв передати своєму хазяїну всі мої побажання, але жодної звістки я так і не отримав.

Лежачи на твердому матраці, постановив, що завтра, якщо знову не додзвонюся, навідаюсь до одного і до другого. А вже тоді ми вирішимо, що нам робити з китайцями. А точніше: де нам краще сховатися на наступні кілька місяців, поки вони не втомляться нас шукати і не повернуться додому.

* * *

Ніч у готельному номері. У номері, більше схожому на труну.

Головне лихо Японії — відсутність хоч якихось вільних територій. Земля і житло тут коштують так дорого, що багатьом родинам доводиться тулитися в квартирах разів у п’ять менших, ніж та, яку я називаю своєю.

Але до цього звикаєш. До кінотеатрів на три ряди, до кабінетів стоматологів, розмірами як двомісний ліфт, до низьких стель, до вузьких коридорів, до сидінь у метро — мініатюрних, немов стільчики в дитячому садку. І до отаких готелів, з номерами, де поміщається тільки один матрац, подушка й ковдра. Навіть лампа є частиною стіни. Без вікон та інших зручностей.

Та й які зручності можуть бути тут, якщо сама кімната — півтора метра в довжину і по метру в ширину й у висоту. Не те, що не встанеш, а навіть ноги не витягнеш.

Але для клерків, які живуть у передмісті і працюють у діловій частині міста, такі номери стають другим домом. Вони живуть тут роками. У сотнях сотень таких готелів.

Живуть і не бачать у цьому нічого дивного.

У Китаї дотепер існує безліч легенд і міфів про карликові дерева та їх чарівні перетворення і, як і раніше, високо цінуються карликові дерева з вигадливою формою стовбура і коренів. І це не дивно, адже бонсай були привезені з Китаю в Японію в період Камакура (1185–1333) ченцями буддійської школи Дзен, що вчила бачити в малому велике.

Я прокинувся вже після того, як клерки вирушили на роботу. А тому обійшлося без черги в душовій і зауважень з приводу того, що для гоління я використовую вже п’яту порцію води. Адже воду тут можна було отримати тільки після того, як запхаєш у щілину автомата-умивальника кілька дрібних купюр.

6

Ну а список другого дня — «незаплановані, але неминучі зустрічі з китайцями» — був ще довшим: від однієї до двадцяти чотирьох.

(1..2..3..)

4

Одразу на виході з готелю. Ще відчуваючи, як ниє після незручного сну спина.

Я побачив його (он, біжить до мене з довгим ножем у руці) краєм ока, обернувшись тільки після того, як зняв кришку зі сміттєвого бака. Не праві мультфільми — коли людина на повному ходу врізається в залізну кришку, вона не залишає на ній увігнутий відбиток свого обличчя.

Але зате змушує голосно лунати:

— Г-бам-м-м-м!!!

Ударом великого дзвону, який звістив про початок нового дня. Дня, сповненого погонь і стрілянини, яка тепер лунала Все частіше й частіше.

(5.. 6..)

7

Я поперебивав йому руки, а коли він спробував дістати мене ногою, розбив йому коліно. Потім підняв і, притиснувши до ліхтаря, так що його ноги зависли над тротуаром, запитав:

— Хто тебе послав?

Але мені знову не пощастило, вже всьоме. Цей китаєць теж не говорив ні японською, ні англійською, ні, тим паче, українською.

— Погано, — і перекинувши його через себе, я пішов собі.

Навіть не озирнувшись, як він упаде.

Побачити кулю, що летить у тебе. Змусити себе не схопити її, пригнутися і вистрелити у відповідь.

Я вистрелив, і китаєць відхилився назад, упираючись потилицею в стіну, у яку й пішла послана мною куля. Посипалася штукатурка. І от він випрямився, присипаний нею, як клоун пудрою.

Два постріли з боку лівої руки і три зі спини. Піднімаючись над кулями — по кулях, немов по сходах, — злетіти нагору. І опускаючись на крилах — розкритих бортах куртки, — вистрелити у відповідь. І якщо вчора це була тільки гра, то тепер ми воювали на межі потемнілих від напруги м’язів — заскочити на поруччя сходів і, сковзаючи по них, стріляти в китайців, які звивалися між кулями.

І знову зловити одного з них:

— Хто тебе послав?

Але він висів у тисках моїх пальців байдужим смертником. «Можеш убити, але я не скажу». І це при тому, що він не зрозумів жодного мого слова.

А іноді зупиняєш себе в спалаху люті і страшним зусиллям відводиш притиснутий до чола ворога пістолет.

8

Двоє поліцейських просто опинилися в мене на шляху.

— Пардон, — сказав я, несподівано для себе переходячи на французьку і розкидаючи їх плечима в різні боки. Вони попадали, з них позлітали кашкети, а з одного навіть черевик. Звичайно, поліцейські вирішили зловити мене, але варто було їм устати, як по їхніх спинах, попередньо знову їх перекинувши, пробігло півтора десятка китайців.

(9.. 10..)

11

Мені вдалося відірватися, і я заскочив у телефонну будку, ледве помістившись у ній.

Я набрав Дмитра.

Телефон не відповідав.

Я набрав Сашка.

«На жаль, з певних причин я пішов з дому, — сказав мені автовідповідач. — Але якщо вам треба щось сказати, то зробіть це після сигналу».

— Сашку, — тільки й сказав я, побачивши крізь скляну стіну будки'усміхнене обличчя китайця.

— Знайшов? — запитав я.

Він кивнув.

— Радієш?

Китаєць знову кивнув.

А я вдарив слухавкою через розсип скла, що розлетілось від удару, прямо в ніс. Потім, захистившись дверцятами будки (вона теж розсипалася скляним кришивом) від удару другого китайця, відірвав слухавку разом із проводом від телефонного апарата.

Із неї вийшов зовсім непоганий кистень…

…Це була третя телефонна кабіна, яку ми розбивали за цей день…

11 (дубль два)

— Джань-джань-джань, — переговорювалися китайці, відгрібаючи від дверей ванної розбитий на крихту мармуровий столик. — Джань-джань-джань, — до цього вони розбили письмовий стіл і ліжко з кімнати для гостей.

Тепер один з них поплескав по різьблених дверцятах шафи для одягу, і, знову сказавши один одному «Джань-джань-джань», китайці потягли його до ванної.

— Навіщо тобі це? — запитував я три роки тому.

Ще тоді, коли Сашко тільки встановлював по всій своїй квартирі сталеві двері.

— Пригодиться, — відповів він тоді мені.

І таки пригодилося: третю годину він ховався у ванній, не знайшовши там кращої зброї, ніж розпатлана зубна щітка і пара стоячих шкарпеток, а китайці все ніяк не могли витягти його звідти.

— Джань, — сказав один із них, і вони зробили крок.

— Джань, — розмахнулися.

— Джань! — і шафа гримнулася в сталеві двері ванної, навіть не подряпавши їх.

(12.. 13..)

14

Промоклий під вечірнім дощем, я біг по мерехтливих калюжах до сяючої вогнями станції метро. Потрапити монетою в щілину турнікета — для таких фокусів я занадто втомився, а тому, просто перестрибнувши через турнікет, побіг сходами вниз до платформи.

«Рух тінню» застосовується тоді, коли дух супротивника тобі неясний. У двобої, якщо супротивник тримає меч позаду чи збоку, тобто так, що ти не можеш зрозуміти його намірів, завдай облудного удару, і супротивник покаже меч, вирішивши, що зрозумів тебе. Отримавши вигоду від того, що тобі відкрилося, ти напевне зможеш перемогти. Якщо будеш недбалим — утратиш ритм.

Вивчай це положення як слід.

А вагон метро виявився порожнім. Мало того, слідом за мною встигли заскочити одразу семеро китайців.

Я спробував відірвати поручень, але це виявилося мені не під силу.

Я вискочив на сидіння, коли вони побігли до мене, і, відштовхнувшись від нього, вдарив у розвороті на триста шістдесят градусів. І це мені вдалося зовсім непогано.

Ми билися довго. Занадто вже тісно було тут для того, щоб китайці могли напасти на мене всі разом. А тому вони нападали по двоє. Ну, максимум по троє.

Я відбивався. Відкидав їх чи ухилявся від їхніх ударів. Вони падали, але поки наступні дві пари по черзі атакували мене, встигали отямитися й піднятись.

Тому-то ми й заїхали на запасний шлях тупикової гілки. Виїхали назад. Проїхавши повз десяток станцій, повз рекламні щити, повз пасажирів на порожніх вечірніх платформах, які дивилися на нас, але не наважувались увійти до нашого вагону.

Від реґґі, через переливи дзвіночків, до симфо-року.

Музика в навушниках… Поміняй касету, і люди, які товчуть одне одного у вікнах проїжджаючого повз тебе вагону, будуть виглядати зовсім по-іншому.

(15.. 16.. 17.. 18..)

19

Дощ перетворився на зливу. Стіна води була настільки щільною, що я пробіг, не побачивши цих вогнів. А бігти доводилось швидко, бо тепер хлопці з тріади стріляли в мене, як тільки бачили.

Вони стріляли, а я біг.

Постріл!

Не зупинятися і не закривати очі. Мені нема чого чекати. Якщо в мене вцілять, то я впаду.

Луною: «Ах-ах-ах!»

І не бігти швидше. Я все одно кулю не обжену.

Гуркотом між мокрих стін.

— Нічого-нічого. Я запам’ятав тебе…

А потім я наткнувся на загорожу біля відкритого каналізаційного люка і, притиснувши руки, полетів униз, обплутаний гірляндою сигнальних лампочок.

Вони переслідували мене в метро, вони ганялися за мною вулицями. Ми побували на дахах, на двох підземних стоянках і в чотирьох парках, то чому ж вони б не мали спуститися за мною під землю?

І вони спустилися.

От тільки назад піднявся я один… Брудний… Остаточно злий… З насупленими на самі очі бровами.

— Усе.

І для них це справді стало б кінцем, якби не…

7

Двадцять. Двадцять один. Двадцять два.

Падіння, постріл, струсити сухе листя з колін.

…Двадцять три…..Постріл, падіння, перекид через голову… Сплюнути прилиплий до губи паперовий сірник… і вистрелити.

…Якби не «двадцять сім».

Коли мене догнали одразу шість авто з китайцями.

27

Я вистрелив, але це була остання куля. Я викинув пістолет і, заскочивши на капот, перебіг через дах авто, але вони дали задній хід.

Я кинувся до невеликої вулиці, і мене засліпили фари машини, яка чекала на мене в кінці.

Озирнувшись, я побіг на протилежний бік, але звідтіля виїхало відразу два автомобілі з китайцями.

Тепер вони були з усіх боків. І я зрозумів, що коло замкнулося.

— Добре, — я побіг.

Тільки це вже було безглуздо. Де б я не сховався…

Але я все одно біг. Перестрибував через машини, які намагалися загородити мені дорогу, і знову біг.

А вони їхали слідом, знаючи, що я вже нікуди не подінуся.

* * *

Та й куди я міг дітися, якщо переді мною стояли відразу три десятки машин, наповнених стрільцями…

Пам’ятаєте, я розповідав про азіатський розмах? Ото була розповідь саме про такі засідки на тридцять машин.

* * *

Вони не вмикали фари, але я бачив їх усіх. У Нагано навіть уночі надто багато вогнів.

Я бачив їх. І тих, хто чекав мене, і тих, хто їхав за мною вслід. І навіть Дмитра, який мокнув біля одного з азіатів.

Я зупинився, стиснув кулаки і крутнув головою так, що бризки дощу розлетілися в різні сторони. Я був готовий…

Стоп!

Дмитро?!

Я придивився уважніше.

Це справді був він. А поруч із ним…

Я озирнувся на китайців, які завмерли метрів за п’ятнадцять від мене, і пішов до якудз. До Кадуцо-сана, який командував ними. А саме він стояв поруч із Дмитром.

Отож.

* * *

Але треба віддати належне китайцям. Зрозумівши, що їм нічого тут ловити, вони не стали йти на подвиг і гинути невідомо заради чого.

І це було правильно. Адже на кожного з них припадало по три стрільці пана Кадуцо.

Відкрив багатій-китаєць скриньку — та так і зомлів. А коли отямився, бачить — лежать у ній черепки тієї чашки із зеленої порцеляни, а серед них — тридцять золотих монет, ті самі, котрі він заплатив шинкареві.

Частина четверта

Якудзи від пана Кадуцо

— Привіт, — сказав я Дмитрові.

— Здрастуйте, — вклонився я Кадуцо-сану, який незворушно стояв під парасолькою, що її тримав над його головою один із охоронців. — Спасибі, що допомогли мені.

Кадуцо-сан тільки кивнув у відповідь.

— Сергію, — сказав мені Дмитро, — усе це не просто так…

— Тобто? — і я перестав посміхатися.

— Їм потрібен диск.

— Зрозуміло.

До такої зради Маринки я ще не був готовий.

А тому, сказавши Кадуцо-сану:

— Спасибі, — розвернувся і пішов до автомобілів китайців.

Там у мене, принаймні, був шанс загинути. А отже, нічого нікому не сказати.

«Ну, а ти, Дмитре, — сволота», — подумав я.

І посміхнувся до своєї дочки: «Нічого, Мариночко, все буде гаразд».

* * *

— Сергію! — гукнув до мене Дмитро.

Але пан Кадуцо зупинив його, піднісши руку.

— Сергі-сан, — покликав він.

Я не збирався з ним розмовляти, але закони ввічливості не дозволяли мені проігнорувати те, що ватажок якудз звернувся до мене на ім’я.

Я не міг не відповісти йому.

— Вибачте, Кадуцо-сан, але я не збираюся говорити на ці теми.

— Я розумію вас, — сказав він. — Розумію і нічого не вимагаю. Тільки скажіть мені одне. Цей диск справді існує?

І я не міг збрехати:

— Так.

— Спасибі, — злегка вклонившись, мовив мені Кадуцо-сан.

Уклонився, випрямився і послав своїх людей у бій.

А це треба було бачити. Адже це були не ігри з бейсбольною битою чи самурайським мечем. Це була тисячолітня ненависть. Продовження тільки відкладеної на якийсь час війни, що закінчиться лише тоді, коли одна зі сторін — якудзи чи тріади — буде остаточно знищена.

Вони зійшлися посередині вулиці. З ножами, пістолетами, з тесаками завбільшки з косу, убиваючи, калічачи і гинучи в люті, яка вела їх на смерть. За честь єдиного, що було в їхньому житті — родини.

Слово «якудза» прийшло саме з жаргону баку то. Основною грою, у яку вони грали, була ойтьо кабу — аналог відомого в Україні «очка» чи американського «блекджека». Гравець отримував три карти, і набрані ним очки було раховано за останньою цифрою суми значень карт. Комбінація «я-ку-са» (8–9—3) давала в сумі 20, а за очками — 0. Це був найгірший результат і одна з найгірших комбінацій. Тому на сленгу бакуто «якудза» означало «щось зайве, непотрібне». Згодом це слово почали вживати й стосовно самих бакуто.

* * *

На це можна було подивитися, але я розвернувся й пішов геть.

— Почекай, — наздогнав мене Дмитро.

— Навіщо? — запитав я.

— Ну, так вийшло, — він почав виправдовуватися. — Я не міг інакше. Вони змусили мене все розповісти.

— Спасибі.

— Та й розповідати не було про що. Кадуцо дізнався все про диск іще до того, як його люди привезли мене до нього.

— Ти впевнений?

— Руку даю, — сказав Дмитро.

— А звідки він міг це пронюхати?

— Не знаю.

* * *

Спочатку ми просто йшли по вулиці.

— Може, візьмемо таксі? — запитав Дмитро.

— Давай.

А коли ми сіли в машину, я назвав водієві Сашкову адресу.

Коли вже піднімалися сходами, нас догнало чоловік вісімнадцять японців, якудз Кадуцо-сана.

— Пробачте, — сказав один з них, відстороняючи нас до стіни, тоді як інші продовжували підніматися далі.

— Тобто? — не зрозумів Дмитро, дивлячись їм услід.

— Доганяймо, — сказав я.

Але коли ми піднялися до дверей квартири, все вже скінчилось: без жодного пострілу якудзи пов’язали китайців, які так і не добралися до Сашка, і тепер по одному виволікували за поріг.

Куди? З огляду на стосунки між тріадами і якудзами, про це краще було не знати.

— Сашку? — покликав я, коли його розбомблена квартира (розтрощені меблі, діри в стінах, обривки одягу) спорожніла. — Ти де?

— Хто там? — почули ми з-за увігнутих досередини сталевих дверей ванної.

— Я і Сергій, — сказав Дмитро.

— Ви самі?

— Так.

— Точно?

— Точно.

І тільки після цього він відчинив.

* * *

А якудзи, виїхавши за місто, витягали китайців з машин, ставили на коліна і розстрілювали впритул. Так починалася війна за вкрадений Маринкою диск.

Частина п’ята

З японською точністю

1

Треба віддати їм належне: японці залюбки переймають від усього іншого світу все гарне і світле, що в ньому є. Але Варфоломіївську ніч вони придумали самі. Причому задовго до того, як католики взялись вирізати гугенотів.

Щоб відловити нас — мене, Дмитра і Сашка, — до Нагано приїхали триста вісімдесят китайців. У банді Кадуцо-сана було понад п’ять тисяч стрільців.

У китайців було трохи більше, ніж сто пістолетів і лише шість автоматів. Якудзи Кадуцо у своєму розпорядженні мали і крупнокаліберні кулемети, і зо два десятки базук…

2

Він стояв перед зачиненими дверима. Він вдихав повітря, повільно вбираючи в себе енергію дощу і видимих за дощем зірок. Очі були розплющені, але він нічого не бачив, окрім того, як розливається по тілу світло. І це світло було червоним сяйвом руйнації. І його було так багато, що коли він зробив крок, то відчув, як його припідняло над землею.

І все це за чотири безшумні вдихи.

На повні груди. Повільно. Глибоко в себе. Раз.

Видихнув з відчуттям, що ти камінь, обмитий пінною хвилею.

Вдих. І хмари стали нижчими, наповнюючи тебе люттю непороджених блискавок.

Видихнув — тепер ти гора, з якої стікає туман.

Вдих. Видих. Вдих.

І вибивши двері ударом ноги, він увійшов до квартири, в якій перебували як мінімум двадцятеро китайців. Просто ввійшов і просто почав стріляти обома руками. А він не був найкращим з людей Кадуцо-сана.

* * *

— Гей, — поліцейський махнув жезлом, наказуючи двом машинам з китайцями звернути до краю дороги. До ліхтарного стовпа, з якого на тонких тросах спустилося двоє якудз.

— Чого він там стоїть? — запитав один з китайців, глянувши на поліцейського, який не поспішав підходити до них.

— Хто його… — і того, що сидів поруч із ним, затрясло.

Стрільці зависли над самими дахами, дірявлячи обшивку машин автоматними чергами. Кулі проходили наскрізь. Через метал, тканину, тіла і гуму.

Миттєво поміняти ріжок і знову стріляти.

А потім, повиснувши головою вниз, зазирнути в повну трупів машину. І побачивши, що добивати вже нікого, махнути поліцейському, щоб викликав по рації припарковані біля сусіднього перехрестя фургони «евакуаторів».

— Вони готові. Можете забирати.

Після цієї ночі багато поліцейських стали значно багатшими.

Комісари, начальники відділків, інспектори карної поліції. Усі ті, на чиїх вулицях була цієї ночі стрілянина. До них приходили посланці Кадуцо-сана, вклоняючись, передавали конверти з грошима і просили від його імені:

— Кадуцо-сан дуже сподівається, що ви не будете звертати увагу на певні події. Сьогодні було вбито трохи чужинців…

У середньому по три мільйони єн за кожного застреленого «чужинця».

* * *

Сам же Кадуцо-сан проспав усю ніч в обіймах двох своїх маленьких дружин. Та й чого йому було хвилюватися, якщо він уже віддав наказ: «Знищити». Якщо на той час, коли він прокинеться, його секретар подасть йому список з іменами загиблих якудз, родинам яких треба виплатити компенсації.

Саме серед текія народилась класична схема влади якудз: оябун («шеф»), вакагасіра («друга людина, заступник»), офіцери, рядові й учні.

Із середини XVIII століття організації текія були визнані владою — оябуни отримали посаду «керуючих ринками» і самурайські права: мати прізвище і носити два мечі.

А також список поліцейських, яким потрібно було заплатити «за клопіт» і за те, щоб про нічну стрілянину не довідалися ні журналісти, ні вище керівництво. І ще за те, щоб інспектори не турбували стрільців, які потрапили до лікарень, і щоб трупи китайців, які через недогляд опинилися в поліцейських моргах, просто зникли звідти. Щоправда, якудзи робили все, щоб таких трупів було знайдено якнайменше.

Одразу два катери курсували від берега в море, скидаючи у воду загорнених у пластик мертвих стрільців тріади із прив’язаним до ніг тягарем — набраними на якомусь закритому на ніч будівництві двадцятикілограмовими бетонними блоками.

— Цей, здається, ще живий, — прислухавшись до стогону з пакета, мовив якудза.

— А тобі що до того? — запитав напарник.

— Нічого, — відповів той, перекидаючи пластиковий пакет через борт, а потім хапаючись обома руками за блок бетону.

Їм треба було поспішати, адже на березі їх чекала ціла гора трупів, навезених сюди з усього міста.

* * *

Різанина в невеликому ресторанчику, коли разом з китайцями загинули два кухарі і самотній старий учитель, який рятувався там від безсоння.

Убивства в нічліжках з номерами-кімнатами завбільшки з труну.

Стрілянина на площі, коли близько тридцяти якудз бігли до пораненого китайця-стрільця, який засів за переверненим вибухом фургоном.

Перестрілка в порнокінотеатрі після телефонного дзвінка кульгавого службовця:

— До нас прийшли семеро плосколицих. Мені казали, що вам буде цікаво про це дізнатися.

Різанина на стоянці, де найбідніші китайці вирішили заночувати в машинах чи під вантажівками, які захищали їх від дощу.

І справжня бойня в готелі, де заможніші стрільці тріади не змогли сховатися ні на дні гарячих басейнів, ні в стінних шафах, ні за тілами гейш, які щойно пестили їх.

Чотири машини женуться за однією… Вовчою зграєю за гримлячою простреленими колесами маздою. Наздогнати і розстріляти.

Наздогнати і…

Смерть. Смерть. Смерть.

По всьому місту. По всьому Нагано.

Після нальоту урагану камікадзе на Юаньський флот уряд Ходзьо нагородив переважно монастирі, бо це вони, на думку сьогуна, викликали настільки вдалий для японців ураган. І відразу з’явився т. зв. «Мьоко сурай екотоба» (мальовничий сувій про вторгнення монголів), замовлений одним із самураїв для опису своїх подвигів з метою довести, що він та інші представники його клану, а не ченці, стали причиною перемоги. А потім з’явились пізніші писання про те, що саме самураї розбили монголо-китайсько-корейське військо.

Перетягнути рану смугастою краваткою, яка миттєво просякла кров’ю.

Зірвати закривавленими зубами кільце з гранати.

Відчути в собі сталь меча, і самому насадитися на нього ще більше.

Не шкодуючи себе. Не задумуючись ні на мить.

«Шлях воїна — смерть…» Вони справді вірили в це.

Знамениті слова Сінрана «акунін сену» — «навіть злодій може врятуватися» — порівнюють з Нагірною Проповіддю Ісуса Христа. Дзедо сін-су вважається єдиною японською релігією, яка обіцяє загальне прощення після смерті. Тому фанатики-прихильники цієї секти не бояться смерті, як і фанатики-ісламісти.

— Боюся, що в Маринки та її вітчима будуть неприємності, — сказав я.

— А чим ти тепер допоможеш? — запитав Сашко.

— Не знаю, — відповів я.

— Не бери в голову, — порадив Дмитро. — Людина, яка працює з мільярдами, зможе захистити і себе, і свою дочку.

— А якщо ні?

— Тоді тим більше — чим ти їм зможеш допомогти?

— Не знаю, — тоді я ще не знав відповіді.

Але вже був близький до неї.

* * *

На те, щоб стати найрозвиненішою країною світу, Японії знадобилося лише шістдесят років. На те, щоб знищити майже п’ять сотень китайців, якудзи витратили трохи більше п’яти годин. І все тому, що японці не робили нічого, крім того, що повинні були робити.

«З японською точністю…»

Навіть у вбивствах.

Тільки один змах мечем, тільки один удар биткою, тільки один постріл. Перш ніж убивати, ти повинен навчитися робити це так, щоб тобі не була потрібна друга спроба.

КНИГА ТРЕТЯ

Частина перша

Чому

1

Невже я ніколи не зможу поблукати нічними вулицями району Нінгьо, прекрасними, як кольорова гравюра на дереві?! У святкові дні поклоніння божествам не піду до храму Суйтенгу, бога води, а в Каябатьо — до храму бодісатви Якусі, цілителя душ.

2

На небі осені

Він, нарешті, з’явився

У вечірніх сутінках.

Та мерехтить ледь-ледь.

Сама лише назва, що місяць.

З

Священики Дзедо відкинули вчення про визначеність порятунку. Воно виявилося занадто складним для розуміння простим людом. Замість цього вони проголосили: «Ти відродишся в раю, якщо чинитимеш добро, і відродишся в пеклі, якщо чинитимеш зло». Вони також стверджували, що можливими є шість життів: життя людини, життя в раю, життя у вічних війнах, життя у вічному голоді, життя в нірвані і життя тварини.

* * *

«Так, так! Зараз відчиню!»

Я відгукнувся, а стукіт все лунає…

Ворота в глибокому снігу!

4

Але один чернець запитав якось у чаньського патріарха Ріндзай: «Кажуть, що лев, кидаючись на жертву — на мисливця чи слона, — застосовує всю свою силу. Що це за сила?»

* * *

Розповіді людей плутані, і багато що забувається. Але бажання творити добро не знає меж, хоча, стверджуючи де, боюся здатися самовпевненим. Мудреці майбутніх поколінь, не смійтеся з мене!

— Ну а чого ти боїшся? — запитав Тасуке.

* * *

Інші, увірувавши глибоко, чинять добро і досягають щастя за життя. Відплата за добро і зло невідступна, як тінь. Страждання і щастя з'являються вслід за добрими і злими вчинками, як відлуння в ущелині. Одні, бачачи це і почувши про те, дивуються, сумніваються і відразу забувають. У того ж, хто соромиться своїх гріхів, серце негайно відгукується болем, і він поспішає сховатися.

* * *

Лист від Маринки:

Татку, у вітчима неприємності. На жаль, через мене. Мені треба буде виїхати. Сховатися. Мені та йому. А тому не ображайся, якщо певний час я не буду тобі писати.

Щоб ти не сумував, я надсилаю тобі лист, який можна буде читати щоразу, коли тобі захочеться, щоб я написала.

Ось він:

„Тату, я тебе люблю. Твоя Марина. Татку, я тебе люблю. Твоя Маринка. Таточку, я тебе люблю. Твоя Мариночка. Татусю, я тебе люблю. Твоя Маруся. Татусику, я тебе люблю. Твоя Маринонька. Татусеньку, я тебе…“

Я тебе справді дуже люблю і рада, що ти мій тато».

* * *

— У них неприємності, — сказав я Дмитрові.

— Ну, вибач.

* * *

— То чого ти боїшся? — запитав Тасуке.

— Я? — замислився перевертень. — Правду кажучи, нічого. Хіба що — варених баклажанів. Запах у них гидотний. З глузду від нього можна з’їхати.

* * *

Я набрав номер Кадуцо-сана.

— Його нема, — відповів мені жіночий голос.

Секретарка? Дружина? Юдзьо?

Я ввійшов у комп’ютерну мережу авіаційних компаній: глава якудз, Кадуцо-сан, замовив собі квиток до Варшави на рейс, який вирушає через чотири дні.

Чоловік сто п’ятдесят із його банди летіли тим же маршрутом на день раніше. Токіо-Варшава, а звідти потягом до Харкова.

А саме там жила Марина і її вітчим… Лікувалася в клініці для наркоманів моя колишня дружина… І саме десь там зберігалися вісім мільярдів, які так зацікавили якудз, і нічим не цікавий зовні диск, що відкриває шлях до цих грошей.

— Але ж я не знав, — сказав Дмитро.

— Звичайно.

Витягши із шафи дорожню сумку, я почав пакувати свої речі.

* * *

Тепер я сподіваюся, ви зрозуміли, чому я вирішив повертатися додому? У країну, де мене вважали небіжчиком. У країну, в якій ще залишалося багато людей, готових на все, аби перетворити мене на мерця. Навіть після стількох років.

* * *

— То ти все-таки вирішив їхати? — запитав Дмитро.

— Так, — сказав я.

— Але ж це — певна смерть.

— Можливо… Дуже навіть можливо…

Але…

Сакон устромив кинджал у ліву частину живота і сказав: «Дивись! Тепер розумієш, як це робиться? Тільки не вводь кинджал занадто глибоко, а то можеш перекинутися назад. Нахиляйся вперед і твердо притискай до підлоги коліна». Найкі зробив те ж саме і сказав малюкові: «Тримай очі розплющеними, інакше будеш схожий на вмираючу жінку. Якщо кинджал застрягне всередині чи тобі забракне сили, наберися сміливості і постарайся подвоїти свої зусилля, щоб провести його вправо.»

5

У мене були чотири дні. Так я, принаймні, думав. І за цей час я мав потрапити до Харкова, а там…

Добре. Там ми й побачимо, що «там».

А поки — добратися до Харкова за чотири неповні дні.

— Подумай.

Я просто зобов’язаний був їхати. Я не міг інакше.

— Подумай, — просив Дмитро.

І чесне слово, мене зовсім не хвилювало, чим закінчиться для мене ця поїздка. Було б значно гірше, якби я не зробив цього.

Чому?

Просто гірше, та й усе.

* * *

А коли я сів за кермо свого автомобіля, Дмитро вмостився поруч:

— Проводжу тебе до порту. Адже має бути хоч хтось, хто помахає тобі на прощання.

Пором, на нижню палубу якого я загнав свій фольксваген, вирушав із Кітакюсю о сімнадцятій годині.

Частина друга

На батьківщину

1

Владивосток — він був таким же, яким я пам’ятав його, — дивним містом з уламків винесених на берег, розбитих льодами багатоповерхових будинків.

А потім на швидкості сто шістдесят кілометрів через усю Росію. Від краю до краю.

2

Я стояв на березі величезної ріки, уже пропустивши колону вантажівок. Але тепер я був перший і, повільно в’їхавши на іржаву баржу, яка причалила до краю дороги, під’їхав до далекого борту, щоб бути першим, хто виїде на той берег.

І сидячи на багажнику, я хитав головою — «ні!» — кошлатим мисливцям і п’яненьким водіям вантажівок, чи казав «так», коли вони просили в мене цигарку.

Ми переправлялися довго, майже чотири години. Але на карті більше не було подібних переправ, і я ще сподівався, що мені вдасться надолужити час.

Карту я купив у Владивостоці.

У чоловіка, який казав:

— У нас у Владиці.

Причому карта не була головною покупкою. Вона була радше нагрузкою до двох важких пістолетів, сотні патронів до них і десятка гранат.

— Може, ще карабінчик?

— Ні, дякую.

— Чи автомат?

Мої сусіди по баржі називали мене іноземцем, або зверталися до мене:

— Гей, туристе.

І вони мали рацію: за час, проведений у Японії, в мене з’явився акцент.

Я плив нескінченною рікою, береги якої поросли столітніми деревами.

— Дивися, — сказав мені якийсь водій, — ведмідь.

Але ця бура цятка на тому березі, ці темні хвилі, засмальцьовані тілогрійки і татуювання на волохатих грудях «люблю Зіну» ще не давали мені відчуття повернення.

Тільки коли баржа пристала до берега, коли я виїхав на нього і, посигналивши на прощання, помчав уперед, коли через сорок кілометрів побачив догораючу вантажівку, перевезену через залишену за спиною ріку якихось п’ять-шість годин тому, коли не зупинився на блимання фар і за мною погналися відразу чотири машини, я посміхнувся:

— Я майже вдома.

Та тільки чи зрадіє Батьківщина-мати такому мені, яким я встиг стати, перш ніж надумав повернутися?

Шанобливо повідомляю про давні перекази, що їх чуто від старих людей. Коли їх опитали про давні події в провінції [Хітаті] і в повітах, то вони розповідали, що в старі часи усі агати на схід від гір Асігара, що в провінції Сагамі, називалися Адзуманокуні.

З

І вона не зраділа, спробувавши зупинити мене наступною бандитською засідкою, що ховалася посеред цих безкрайніх пустищ.

Зупинити, вистрелити по колесах і, не попавши, кинутися навздогін.

Проїжджаєш повз нічне село — чорні будинки в чорній імлі осені, і тільки один вогник, жінка, яка над чимось схилилася, і диким смутком по серцю:

— О-йой-йой-й-й-й.

А тут же — посмішка в дзеркало заднього огляду:

— Ага-а-а?

І зірвавши кільце, викинути на дорогу гранату.

Стовп вогню, машина здибилася в ньому, і миттєво зникла погоня разом із дорогою.

І сто сімдесят на спідометрі.

* * *

А потім почало здаватися, що земля справді куля, і що ти — на вершині цієї кулі. Колеса обертаються зі скаженою швидкістю, машину підкидає на вибоїнах, але ти стоїш на місці, а куля крутиться під тобою. Ти стоїш на місці, і місяць, що висить над тобою, буде висіти так ще тисячу років.

А далі цвинтар. Чорні хрести в сірому світанку.

І туман, у якому довелося збавити швидкість, але все одно з’їхати з дороги, яка стала майже невидимою.

Загублені в лісах села…

Повіт Оу: сіл — 11 (поселень — 33), «надлишкове» село — 1, поштових дворів — 3, храмових сіл — З (поселень -6). Повіт Сімане: сіл — 8 (поселень — 24), «надлишкове» село — 1, поштовий двір — 1. Повіт Мка: сіл — 4 (поселень -12), храмове село- 1 (поселення — 1).

Мене вистачило на тридцять чотири години.

— Стоп, — сказав я собі, отямившись у машині, яка тицьнулася в якусь скирту, кілометри за два від дороги.

Заглушивши мотор, я вибрався назовні і вдихнув запахи землі і лежаного сіна.

Холод. Він пройняв мене до кісток, але я все одно хотів спати.

Я закурив, але дим сорок п’ятої, від початку шляху, цигарки, ввійшов у мої легені жменею товченого скла.

— Спати…

І я вмостився б у машині, якби не гавкіт собак.

* * *

Село було невеличке, на два десятки хат. Величезна калюжа замість дороги, гора чорних колод на місці розваленої церкви, сотні собак і перехняблені паркани.

І жодного вогника.

Я зупинився в одному з дворів. Навмання. Вистрелив, відганяючи старого вовкодава, який намагався мене з’їсти, і почув скрипіння дверей, що відчинилися:

— Хто? — у голосі не було страху.

— Мені б переночувати.

— А скільки вас?

— Я один. І мене влаштує будь-який хлів.

— Навіщо ж хлів? — сказала жінка. — Заходьте до хати.

Їй було за тридцять. Подаючи мені вечерю, вона всміхалася, а я розповідав їй про те, як працював у Японії і ось тепер повертаюся додому, до дочки.

Я міг би провести ніч у її постелі. Але не зробив цього.

Уранці був чай, млинці і картопля.

А, прощаючись, я простягнув їй гроші.

— Ні, — сказала вона.

Я додав чотири купюри. Потім ще дві. Але вона тільки посміхалася.

— Спасибі, — сказав я, сховавши гроші.

— Поцілуйте від мене дочку…

4

Поштовий двір Афука міститься на північному заході від повітової управи. У давнину, коли цариця Окінагатарасіхіме вирушала покарати Сірагі, їй трапився на шляху олень; тому поштовий двір назвали Афука. У морі, на схід від цього поштового двору, є молюски авабі і нісі, окунь таї і водорості ме і міру.

5

По той бік пагорба мене чекали двоє міліціонерів.

— Сюди, — махнув жезлом один.

Зупинившись, я опустив скло і посміхнувся.

— Чого сидиш? — запитав він.

— А що?

— Виходь і давай документи.

Я вийшов, простягаючи йому свої права, що рясніли ієрогліфами. Вони навіть не здивували гібедедешників.

— Тепер паспорт.

Я простягнув паспорт.

Усе це один з них (за погонами — старший лейтенант) сховав до кишені куртки і сказав:

— Тут за двадцять кілометрів райцентр, завтра о третій годині прийдеш у відділок, оформиш порушення й одержиш документи назад.

— Друзі… — почав я. — Панове офіцери, я дуже поспішаю.

— Завтра.

Я витяг зелену сотню.

— Може, домовимося?

Ліниво озирнувшись туди-сюди, другий з них (за погонами — єфрейтор) зняв із плеча подряпаний короткоствольний автомат і, націливши на мене, сказав:

— П’ять тисяч зелених — і можеш їхати.

— Кредиток не приймаєте? — я не уточнював. Знав, що не приймають. І знав, що в мене в кишенях лише півтори тисячі…

Коли я поїхав далі, вони лежали обіч дороги, і збоку можна було подумати, що вони сплять, накривши обличчя кашкетами.

Але в райцентрі «за двадцять кілометрів» мені все-таки довелося зупинитись. Біля невеликої майстерні з ремонту автомобілів.

Тих, які в ній працювали, задовольнили дві сотні.

— Мені потрібні номери.

— Які?

— Місцеві.

— Якщо потрібні, то будуть.

Другу половину дороги я проїхав з номерами Томської області.

А загалом островів може бути понад сто. На заході є два рейди (один називається Ахікода: на ньому може стояти більш ніж двадцять суден; інший — Кавара; на ньому може стояти понад десять суден). Посланці, які прямують до Китаю, вирушають з цього рейду, доходять до мису Міміраку (на захід від бухти Кавара), а звідси уже перетинають море в західному напрямку.

Я бачив труби промислових міст.

Я підвозив закохану пару, що подалась у весільну подорож автостопом через уральські гори.

Я зупинився біля жінки, яка стояла самотою край дороги, і хотів запитати, чим я можу їй допомогти. Тільки згодом зрозумів, що вона дорожня повія.

Майже шість годин їхав на буксирі, щоб з’ясувати: ремонт моєї машини займе щонайменше дні три, а тому просто купив новий автомобіль і поїхав на ньому далі.

Я бачив ранню зиму. Я проїхав крізь крижані дощі листопада й паморозь міжсезоння. І нарешті опинився над берегами Дону.

* * *

А згодом пішли українські містечка, в яких мені доводилося бувати раніше.

Нічогеньке мав життя. Я тільки гмикнув. Тут я застрелив торговця наркотиками, там моя куля знайшла щілину між титановими пластинами в бронежилеті дуже багатого, а тому швидкого на розправу діляги. Тут мені довелося почати з полювання на охоронців…

А в цьому місті є старенький будинок, на горищі якого я колись (раптом здалося, ніби лише кілька днів тому) пролежав майже два тижні, дивлячись, як припадає пилюкою ствол мого карабіна…

А тут, у готелі…

6

Наприкінці п’ятого дня дороги, минувши вогні Чугуєва і якихось селищ, я в’їхав у Харків…

Я повертався додому, а приїхав у зовсім чуже місто.

Поки мене не було, тут з’явилось безліч нових будівель, а багато зі старих переорієнтувалися на Захід. Прямо в капіталізм.

Але до цього можна було звикнути.

Тим більше, що пішов дощ, і сіре каміння міста заблищало у вогнях ліхтарів, повертаючи мене мало не в дитинство.

На сході — великі гори, що є кордоном з повітом Нака; на півдні — повіт Сіракабе; на заході — ріка Кену; на півночі цього повіту гори Хада утворюють кордон двох провінцій — Сімоцуке і Хітаті.

* * *

Я був удома. Але не поїхав до себе — у квартиру на третьому поверсі, де залишилася вся моя молодість. Як іноземець, адже я був громадянином Японії, зупинився в готелі.

— Ви до нас надовго?

— Тижні на два.

Другим запитанням було:

— Може, дівчинку на ніч?

Як і третім. Четвертим і п’ятим.

— Може, дівчинку на ніч?

— Дякую, не варто. Мені потрібен вихід в Інтернет.

— У вашому номері є кабінет, — сказав мені посильний. — Модем умонтовано просто в кришку столу…

Я дав йому десять доларів, він був задоволений.

* * *

«Маринко, привіт, — написав я. — Я в Харкові».

Назва готелю, номер, у якому я зупинився, прізвище, за яким не так давно вона змогла мене знайти.

«Буду радий, якщо ти подзвониш…

Номер телефону, який був у моїй кімнаті.

…чи напишеш мені. Твій тато С.»

Я відправив це на Маринин e-mail і став чекати.

Чекати довелося довго. Відповіді не було ні ввечері, ні вранці, ні весь наступний день.

Частина третя

Місто спогадів

1

Харків… Чорт… Можна спробувати жартувати, посміхаючись, мов блазень, з приводу давно забутих років. Можна розвалитися в кріслі на готельному балконі з цигаркою в зубах і милуватися рідними вулицями, що розповзаються в усі сторони. Чи банально напитися і вирушити на пошуки пригод.

Можна було б. Якби не зовсім несподіване усвідомлення: «Господи, але ж мені до біса років!»

Усвідомлення того, що півжиття вже прожито.

Усюди гілки сосон край воріт…

Наче сон однієї короткої ночі,

Промайнули мої сорок літ.

Так і, на превеликий жаль, ніяк інакше.

Роки… Навіть тисячі неонових ламп не могли зігріти мою душу, яка плакала жалем за прожитими роками.

* * *

Я все-таки побував у домі, в якому жив, але мені не стало від цього легше.

Кафе, у якому я познайомився зі своєю першою і єдиною дружиною, матір’ю Марини, перетворилося на якийсь офіс.

Дощ промочив мене наскрізь, і, сидячи за столиком перед палаючою свічею, я пив і кивав офіціанту: «Ще». І якби він не забирав склянки, я б вибудував із них склеп. «Пам’яті моєї пам’яті».

* * *

А потім, сидячи перед порожнім монітором комп’ютера — «повідомлень і листів нема», — я запитав:

— Ну, і де ти, Маринусю?

Я приїхав сюди, навіть не знаючи прізвища, яке їй дав вітчим.

— Де ти?

Відповіддю мені була куля, що пробила скло.

2

Тверезіти можна по-різному. Можна скочити в ополонку, залишивши сліди босих ніг на снігу, можна випити десяток «еспресо» чи сьорбнути столову ложку нашатирю.

Але цей спосіб був кращим: упасти разом із кріслом рівно за секунду до того, як куля ввійде в стіну.

— Чпок.

У мюзиклі «Чикаго» це була жуйка. Тут — куля, випущена з великокаліберної снайперської зброї.

Я поповз по-пластунськи з кабінету, який миттєво заповнився вуличною мрякою, до темної спальні. Пістолет поруч із кількома гранатами лежав під матрацом.

Витягши його, я швидко рушив таким самим способом до вікна.

Ось тільки дах навпроти виявився порожнім.

* * *

— Залишаєте нас? — усміхнувся адміністратор.

— Доводиться, — сказав я. — І ще. Я там випадково пошкодив кілька шибок…

— Ви розбили скло?

— Так, — кивнув я. — Включіть це в мій рахунок.

— Добре.

А вже сидячи в таксі, я сказав:

— Поїхали.

Добре, що я поставив машину на стоянці за три квартали від того місця.

Добре?

Добре те, що перш ніж сісти в неї, я додумався заглянути під капот, де побачив обмотані скотчем бруски тротилу. Якби ця бомба вибухнула, ніякі оркестри, що озвучували «Чикаго», не змогли б повторити цей гуркіт.

А ще виявилося, що я не був сапером. Тому, просто від’єднавши дріт від акумулятора, я закрив кришку капота й рушив до виходу зі стоянки: до серпантину, що веде нагору цього підземного гаража.

Вийшов і побачив одразу чотири знайомі обличчя. Кивнув:

— Здоровенькі були, — потому стрибнув убік, вихоплюючи пістолет.

Це були хлопці, на яких я працював до того, як залишив країну. І ці хлопці хотіли єдиного — вбити мене.

Частина четверта

«Здоровенькі були»

1

Я впав, вистрелив — і зрозумів, що вони встигли втратити форму.

Якби це сталося дванадцять років тому, вони попадали б ще до того, як я націлив на них дуло.

А так одна половина їх поприсідала, а друга просто залишилася стояти.

Старість? Та ні, радше безтурботна ситість.

Колись вони були однією з найнебезпечніших банд цього міста. Принаймні, саме від таких них я колись утікав. Потім у них завелися гроші. Багато грошви. Вони стали вкладати кошти в бізнес і невдовзі зрозуміли, що це значно вигідніше, ніж бігати з автоматами по дворах.

Та навіть ставши бізнесменами, хлопці ще встигли навоюватися вдосталь. Утім, останній постріл (якщо не брати до уваги полювань по неділях) був зроблений ними аж п’ять років тому. І це було надто вже помітно.

Я вистрелив, а вони залишилися стояти.

Зате півтора десятка охоронців, які приїхали з ними, попадали. Включно з тим, у якого я поцілив.

Я міг перестріляти їх, немов бляшаних качок у дешевому тирі.

Міг. Якби в мене не заклинило пістолет.

І ось я лежу посеред тротуару, оточений десятком стрільців, які навели зброю на мене.

А Зеник, похитуючи просто неосяжним черевом, каже Хічу (а в цього з’явилися вставні зуби й лисина. Хто скаже, що колись він був одним із найкращих пістолетників цього міста?):

— Ба. Та ми взяли його живим.

— Постарів наш друг Юза. Постарів.

Хто б казав?

Те «постарів» сказав Сява, котрий і сам розплився на всі боки.

— Привіт, Юзо.

— Здоровенькі були. — відповів я, все так само лежачи на спині з відкритими долонями на знак того, що я здався.

— Ну поїхали, побалакаємо.

Мене підняли, закинули в машину й повезли до офісу ще одного з них, який колись відгукувався на ім’я Тоха, а тепер роздає візитки з написами «генеральний директор» і «Володимир Віталійович».

* * *

— А як там Вацлав? — запитав я, згадавши про того, хто був нашим лідером і водив нас на бій.

— Та кокнули його, — обізвався з переднього сидіння Хіч. — Іще вісім років тому.

* * *

Так. Вони стали надто ситими. В офісі Тохи не виявилося навіть середніх розмірів ломаки, не кажучи вже про камеру для допитів і катувань.

2

Я сидів на стільці для «небажаних відвідувачів» з трохи підпиляними передніми ніжками і відчував, як починають німіти мої скуті за спиною руки.

Сява, Зеник, Хіч і Тоха, які стали панами Валерієм, Зиновієм, Дмитром і Володимиром, сиділи в кріслах напроти мене, дегустуючи принесений на таці з ікрою, лимоном і зеленим авокадо, коньяк.

— Отже, — почав на правах господаря Тоха, — чого ти приїхав?

— Я…

— А ми думали, що він давно помер.

— То навіщо?

— Я… — розмова могла бути дуже довгою, і закінчитися для мене у будь-якому разі погано: якби вони взялись катувати мене — це було б найгірше, адже, втративши вправність, вони покалічили б мене так, що мені б уже не допоміг жоден лікар. Хоча про якого лікаря може йтися, якщо після цього вони все одно вбили б мене й закопали де-небудь за містом.

— То навіщо ти приїхав?

— Я… — але розмови не вийшло.

У приймальні перед кабінетом, у якому ми зібралися, пролунали автоматні черги. Автоматів було три, і вони стріляли по охоронцях Тохи, перекидаючи їх разом зі стільцями. Охорону ж Хіча, Сяви і Зеника перестріляли просто в машинах на вулиці. Щоправда, застосувавши глушники.

— Хто?! — закричав Тоха.

Відповіддю йому стали відчинені стусаном двері і черга над моєю головою.

Раз — і в мене стало на чотири давні приятелі менше.

Два — і чиїсь холодні пальці розстебнули наручники.

Три — мене вивели з кабінету. Через усіяну трупами приймальню. Повз трупи на сходах і біля важких вхідних дверей. На вулицю.

Чотири.

— Доброго дня, — сказав мені чоловік у світлому плащі й рукавичках із тонкої шкіри.

— Справді, доброго, — відповів я, уточнивши; — Ми знайомі?

— Поки ні, — посміхнувся він. — Мене звати Володимир Михайлович.

А оскільки я не зрозумів, додав:

— Я вітчим Марини.

Її я побачив, коли вже сідав у одну з машин ескорту, що віз нас від розстріляного офісу.

— Таточку! — закричала Марина і кинулася мені на шию.

— Привіт-привіт! — я також був надзвичайно втішений.

— Здорово, що ти приїхав!

Щоб не заважати нашій зустрічі, люб’язний Володимир Михайлович поїхав іншою машиною, посадивши з нами лише одного стрільця.

Частина п’ята

Тато, вітчим і донька

1

— Агов, стій! — гукнула Марина водію. — Куди це ми їдемо?

— За головною машиною, — відповів той. Не обертаючись, але все-таки шанобливо.

— Ага, — зрозуміла Марина, — сюрприз. Він вирішив цілком возз’єднати нашу родину.

— Тобто? — запитав я.

— Вітчим везе нас на город, де росте наша мама-овоч.

* * *

Улаштована в особняку лікарня була дорогою в’язницею строгого режиму для наркоманів з багатих родин.

Мою колишню дружину вивели попід руки в парк, у якому ми (я, Марина, її вітчим — на лавочці, охорона — у кущах по периметру) чекали на неї.

— Здрастуй, Наталочко, — сказав Володимир Михайлович, цілуючи її в чоло.

— Привіт, — помахала рукою Марина.

Але моя колишня дружина навіть не побачила їх. Як не побачила вона й мене. Світ, у якому ми жили, не існував для неї. А в ті лабіринти чи поля лотосів, якими блукала її свідомість, ми могли потрапити тільки після п’яти років щоденного нюхання кокаїну.

Але Наталю все ж посадили поруч із нами.

* * *

— Ну й навіщо ти зробив це? — запитала Марина у вітчима.

— Я думав, твоєму батькові буде приємно, — відповів він. — Адже приємно?

— Майже, — кивнув я.

Так. Іноді, коли сам маєш багато комплексів, справді приємно довідатися, наскільки низько опустився той, хто тебе зрадив. І можливо, років десять тому… Але тепер я побачив зовсім незнайому мені жінку. Жінку, про яку я нічого не знав і з якою я навряд чи зустрінуся ще раз.

— То, може, поїхали вечеряти?

— Мене звати Сергій, — почав я на прохання «розповісти про себе». — Мені до біса років, і я батько цієї дівчинки, яку дуже люблю.

— Я теж її батько, — сказав Маринчин вітчим.

— Вітаю, — сказав я. — Нам однаково пощастило.

— Тоді вип’ємо.

І ми випили.

— До речі, — згадав він. — А ти знаєш, що твої друзі-японці вже тричі намагалися підстрелити мене?

— Та ти що? — я спробував здивуватися.

— Ага, — сказала Марина.

А її вітчим додав:

— І я хотів би про це поговорити.

У шерезі володарів знайшовся й такий: зійшов на вершину високої гори, перейнявся співчуттям, жив у палаці з дрантивим дахом, але дбав про народ. Інший був мудрий від народження, відав про ще не здійснене й міг вислуховувати прохання десятьох, не пропускаючи ні слова. У двадцять п’ять років він одержав наказ володарки і тлумачив сутри Великої Колісниці, а написані ним пояснення до сутр стали відомі нащадкам.

2

Виявляється, шановні панове японці прибули до Харкова ще три дні тому. Тож усі мої спроби випередити їх бачилися марними. Як і занадто самовпевненим моє рішення приїхати й захистити Марину. Ми сиділи у квартирі на четвертому поверсі будинку біля невеликої річки, і нас захищали шістнадцять броньованих дверей та півсотні стрільців Маринчиного вітчима, який викупив увесь цей будинок і влаштував у ньому не тільки офіс, маленький, на чотири номери-люкс, готель, трирівневу квартиру, міні-пральню, загальну цілодобову кухню і щось там іще, але й кілька казарм для стрільців-охоронців.

Так само як належало йому подвір’я цього будинку, яке він частково перетворив на фізкультурний майданчик, а частково — на автостоянку і невеликий термінал для прийому вантажівок.

— А чому ти не полетів літаком? — запитав він у мене.

— Варто мені було приїхати сюди й увійти в «мережу», як мої старі друзі вже знайшли мене. Якби я прибув літаком — то з аеропорту до міста доїхали б тільки передні колеса того розстріляного з гранатомета таксі, яке б я узяв.

— А-а.

Ми сиділи у напівтемній кухні, і, розливаючи по чарках горілку, вітчим уп’яте запитував Марину:

— Ти справді нічого не будеш?

— Справді.

Умостившись разом з ногами на стільці і лежачи на своїй частині столу, вона дивилася на нас і посміхалась. А Володимир Михайлович продовжував наливати:

— За твій приїзд.

— Будьмо, — і ми випили, закушуючи замороженими до крижаного хрускоту маринованими овочами і, в буквальному значенні цього слова, нарубаною ковбасою.

— До речі, про японців, — сказав Володя. Ми вже говорили один одному «ти», і я називав його на ім’я. — Ти там прожив дванадцять років і їв лише рис?

— А ти не був у Японії? — запитав я.

Він заперечно похитав головою.

— Тоді, — сказав я, — лише рис.

— Може, зварити тобі картоплі? — запитав він.

Я відмовився.

— А рис? Хочеш, Маруся (він називав Марину «Марусею») приготує тобі рису?

— Хочеш? — запитала Марина.

— Ні.

— Отже, про японців, — сказав мій конкурент і водночас колега по батьківству Володя. — Вони з’явилися п’ять днів тому…

Частина шоста

Панове японці

1

В основі організації якудз лежить традиційна для Японії чоловіча кланова організація: «батько— діти» і «старші брати — молодші брати». Глава клану називається оябун («шеф») чи кумі-те («старший начальник»). Він — начальник усіх і над усіма.

Їх приїхало чоловік зо триста, не менше. Пройшовши через митницю сорока туристичними групами, які нібито нічого не знали одна про одну й найстрашнішою зброєю яких були цифрові відеокамери та фотоапарати, вони влаштувались у двох десятках різних готелів міста. Того ж вечора глава якудз провів нараду з командирами своїх груп. Це було в екскурсійному автобусі, що возив їх по Харкову.

Вони почали з перекладачів, які звели їх з усезнаючими таксистами, а ті, натомість, — з торговцями зброєю, які забезпечили якудз усім потрібним для війни.

Значно важче пояснити, яким чином уже через три дні вони знали все не тільки про Марининого вітчима, а й про те, для кого він відмивав гроші. Хоч, може, секрет пояснювався й не мільйонами, витраченими на одержання інформації, а тим, що ці люди не особливо крилися, бувши абсолютно впевненими, що ніхто не зможе піти проти них війною.

Саме бакуто вигадали обряд юбіцуме — «відтинання фаланги пальця». Їхній представник, провинившись, відтинав собі фалангу мізинця на знак того, що вже не може так твердо, як доти, тримати меч чи карти. За наступні злочини слід було втрачати наступну фалангу мізинця або ж першу фалангу іншого пальця.

Чим займався вітчим (а називати його «вітчимом» мені було значно зручніше, ніж «Володимиром Михайловичем» чи «паном Ямпольським»), розповісти було набагато легше. В Україні існували люди, які заробляли за місяць чимало мільярдів, причому таким способом, що підпадав під статті «вимагання» чи «спекуляція», і їхня торгівля ставила під загрозу безпеку не тільки держави, а й добрячого шматка світу.

Я сказав слово «уран»? Ні, ні. Може, вони торгували червоною ікрою чи…

Зрештою, немає значення, чим вони торгували. Головне, що гроші — ті самі мільярди — приходили в країну нелегально, і саме Маринчин вітчим та півсотні його бухгалтерів і економістів перетворювали їх на прибутки від зовсім законних підприємств, на кредити і що завгодно ще, оформлюючи як чесно зароблені. Причому робив це Вітчим так, що наприкінці всіх проведених ним операцій гроші перетворювалися на купюри, щойно видрукувані на монетних дворах Європи й Америки. Ті папірці ще пахнули фарбою, а тому поки що навіть не мали власної історії. Адже його принцип був простий: що користі звіряти номери, якщо їх було нанесено на банкноти лише тиждень тому.

На диску, який украла в нього Марина, були паролі, схеми та численні міжбанківські угоди, завдяки яким він збирався відмити вісім мільярдів для торговців підводними човнами, і які зі зникненням цього диску перетворилися на купу — щось близько восьми тонн — нікому не потрібного паперу. А оскільки таких грошей не покладеш у банк, то Володя, який працював за три з половиною відсотки від суми, зберігав їх в одному із заміських будинків-сховищ, не маючи змоги дістатися до них, аж доки останнього з якудз не буде знищено.

А подолати їх поки що не вдалося.

Після встановлення на початку XVII століття правління Токугава в країні настав довгоочікуваний мир. Однак далеко не всі були цим задоволені. Півмільйона самураїв, воїнів з бойовим досвідом, опинилися на вулиці в результаті «скорочення штатів» в арміях сьогуна і даймьо.

Як тільки вони вийшли на чорного банкіра Володю, то одразу ж зникли. Обзавівшись не тільки зброєю, перекладачами і засобами зв’язку, а й парком із сотні машин, японці сховалися на закинутих дачах навколо Харкова і зробили перший напад на Володимира, коли він, не підозрюючи про навислу над ним небезпеку, їхав містом у супроводі лише чотирьох охоронців.

Але охоронці були справжніми професіоналами, і хоч з-під вогню зміг вирватися тільки один з них, Володя все-таки залишився живий. А японці продовжили нападом на його заміський будинок, потім знищили три його офіси і розстріляли цілий загін найманців, скерований проти них.

Але Володя не зажурився, адже був упевнений, що рано чи пізно йому вдасться знищити японців і повернутися до колишньої безтурботності, наповненої відмиванням грошей, яке приносило йому його гарантовані три з половиною відсотки.

* * *

— А звідки вони дізналися? — запитав я.

— Про що? — не зрозумів вітчим.

— Про гроші.

— Спочатку я був упевнений, що їм розповів ти, але потім з’ясувалося, що ви тут майже ні до чого.

— Ми?

— Ти і Маруся.

— Я ж вибачилась, — сказала Марина.

— А хіба я щось кажу? — посміхнувся Володя.

2

Нерозумно думати, ніби тільки якудзи, дізнавшись про існування диска, що вів до восьми мільярдів, зробили все (а японці, які приїхали до Харкова, вже втратили майже шістдесят чоловік), щоб одержати його.

Війни за нього почалися вже тоді, коли Марина ще летіла в літаку Париж-Токіо. Щоправда, почали їх не багатотисячні українські мафії, а «незалежні» групки авантюристів-відморозків, занадто самовпевнені і занадто тупі для того, щоб зрозуміти, що їм навряд чи вдасться протистояти тим, хто здатний переправляти підводні човни на Близький Схід, танки — в Африку і тонни урану — в Північну Корею.

А звідки дізналися вони?

Якби у вас була інформація, варта десяти-п’ятнадцяти відсотків від восьми мільярдів, чи змогли б ви заснути, хоч раз не подумавши про те, як здорово було б її продати? Володі не пощастило, в його оточенні виявилося аж три людини, які вирішили скористатися його сваркою з дочкою для власного збагачення.

— А шкода. Одного з них я навіть міг вважати своїм другом.

* * *

Але повернімося до «незалежних» мисливців за мільярдами. Тільки в Харкові бійцям Володимира Михайловича довелося відстріляти шість їхніх банд. Три були знищені на тій дорозі, якою я повертався до Харкова. Двома на прохання вітчима зайнялися вбивці з Артемівська і Луганська.

Але одній банді у складі чотирнадцяти чоловік усе-таки вдалося добратися до Японії. Мало того, вони навіть майже знайшли нас із Мариною в Нагано, і якби там у той час не був керівник стрільців Марининого вітчима Леонід Бауер, то їх би відстрілювали я, Дмитро й Сашко. А так їх знищили таки Леонід Бауер і компанія. Щоправда, не всіх. Один із майже кілограмом куль, що засіли в ньому, потрапив до лікарні, у якій працював хірург, що часом оперував на дому якудз.

Поранений стрілець трохи говорив англійською, а в лікаря вистачило клепки записати його останні хрипи на диктофон, віднести це в бюро перекладів і дізнатися, що саме привело одновухого гіганта до Японії і через який диск він загинув.

Після цього лікар продав цю інформацію відразу п’ятьом бандам якудз. Однією з них керував Кадуцо-сан, той, що прийшов мені на допомогу в Нагано і збирався сьогодні-завтра прилетіти до Харкова. Хто керував трьома іншими, я не знаю. А от оябуном п’ятої був відомий своєю особистою участю в численних стратах пан Нісімура. Саме його якудзи наповнювали Харків трупами своїх ворогів і братів по клану.

Існують і незалежні банди, що не входять у клани. Однак створити таку банду дуже важко — вся територія вже поділена. Самотній же якудза вижити не може взагалі.

Нісімуру-сана я побачив на одній з тих фотографій, що приніс охоронець, який з’явився після того, як Володя просто підняв обличчя до одного із захованих по всій квартирі мікрофонів і сказав:

— А ну ж бо принесіть нам фотографії наших жовтолицих друзів.

— Упізнаєш? — запитав Володя.

— Упізнаю, — сказав я.

— І що скажеш?

— Цього персонажа звати Нісімурою, у його банді десь півтори тисячі бойовиків. А в Нагано… це в Японії… він здійснює контроль над порно і іншим аж ніяк не дешевим мотлохом.

— Точно, — сказав Маринчин вітчим. Видно було, що він уже отримав усю інформацію про якудзу, який оголосив йому війну. — Вип’ємо.

Ми вже були такі п’яні, що вважали один одного своїм найкращим, а головне — єдиним другом. Марина, відмовившись іти спати, спостерігала за нами з явним задоволенням. А ми вже годину тому перебралися на килим у вітальні і тепер лежали по різні сторони від замку з пляшок, банок і салатниць.

— Але бог з ним, — відмітаючи фотографії всяких якудз убік, сказав Володя. — Це не сімейні архіви, щоб лежати на обідньому столі. До речі про архіви… Ти бачив Марусьчині дитячі фото?

— Ні.

— Зараз принесуть, — сказав Володя і ляснув у долоні.

І охоронець, який сидів за пультом спостереження за квартирою, сказав своєму помічникові:

— Шеф просить принести дитячі фотографії дочки.

— Зрозумів, — і через хвилину я зміг побачити, як виглядала Марина, коли її вперше привели в дитячий садочок.

Вона сиділа поруч зі мною і пояснювала:

— Тут мені сім. Це ми на кориді. Це ми з мамою Наталею. А це з татом Володею…

Піймавши мій погляд, її вітчим підняв брови «ти проти?». Я не відповів.

— …З татом Володею на акулячій риболовлі.

Що ж, Маринці пощастило з вітчимом. Скільки він займається відмиванням грошей? Років вісім? Скільки заробив? Виходячи із сум, з якими він працював… Мені було навіть важко це уявити. Але, принаймні, він не був скупий, і не тільки намагався дати Маринці чудову освіту, але й обвіз її майже навколо всього світу.

* * *

— А це, — сказала Марина, простягаючи мені наступне фото, — мене забирають із пологового будинку.

Я побачив незадоволене обличчя своєї колишньої дружини, загорнену в ковдрочку Марину на руках у чоловіка, обличчя якого було вирізане ножицями, що трохи порвали папір. Це було моє обличчя, адже цим чоловіком був я.

— Я ні до чого, — сказав Вітчим. — Коли… коротше, всі претензії — до її мами.

З

А в той час керівник бойовиків Леонід Бауер, що не спав уже третю ніч, відсилав усе нові загони найманців на пошуки японців, яких ніяк не вдавалося знайти, і через які його босу Володі, Марині, а заодно мені та їх особистій охороні доводилося жити у напівоблозі.

Сучасні якудзи гордо зводять свою історію до трьох груп напівкримінальних співтовариств середньовічної Японії: міських стражів маті-йок-ко, коробейників текія і професійних гравців бакуто.

Частина сьома

Тихі сімейні вечори

1

Нісімура прийшов у клан «Зелені Бджоли Отруйного Меду», коли йому було чотирнадцять років. Точніше, туди його привів батько-бухгалтер, який мав вибирати — відправити свого сина у в’язницю за крадіжку моторолера чи віддати його якудзам, які захистять хлопчика, але зроблять з нього професійного злочинця. Батько Нісімури вибрав останнє. І, як виявилося, мав рацію. У сімнадцять років його син учинив перший злочин. У дев’ятнадцять йому зробили честь, дозволивши відрубати голову командирові одного з загонів «Бджіл», який зробив собі харакірі. У двадцять два він уже сам водив у бій невеликий загін, що складався з його ровесників — молодих якудз і учнів. А в двадцять сім, після загибелі глави клану, взяв участь у війні за трон, що звільнився, убивши чотирьох синів колишнього оябуна і майже всю верхівку — главу штабу і командирів загонів і груп.

Відтоді минуло двадцять п’ять років, але пан Нісімура досі ходив у бій з короткоствольним автоматом у руках і з мечем за спиною, сам страчував зрадників і нікому не дозволяв радити йому, а тому обходився без обов’язкових в ієрархії кланів якудз радників.

Безпосередньо банди складаються зі старших бригадирів сятей («молодші брати»), молодших бригадирів вакасю («молодики») і звичайних якудз. Кожна з них налічує приблизно від 20 до 200 осіб. Відповідно, у клан можуть входити десятки тисяч якудз. Такий клан здатний контролювати декілька міст.

* * *

— А це, — сказала Марина, передаючи мені наступне фото, — я хворіла. Бачиш ліки?

— Бачу, — сказав я.

— А ось цей відблиск — спалах.

— Покажи, — сказав її вітчим. — А коли це?

— Три роки тому, — мовила Марина.

2

А от пан Юй отримав владу в спадщину, будучи восьмим главою клану після батька, діда і прадіда. Клану тріади «Джерело жовтої ріки». І якщо пан Нісімура обходився трьома тисячами стрільців, то в армії пана Юя їх було понад п’ятнадцять тисяч.

Але що п’ятнадцять тисяч бандитів для більш ніж мільярдного Китаю? Дрібниця. Мізер. Ніщо.

Етнічний склад Китаю нараховує близько п’ятдесяти національностей. Переважну більшість населення становлять китайці (хань). Крім того, у країні проживають представники інших національних і етнічних груп: чжуани, уйгурі, хуейцзу, тибетці, мяо, маньчжури, монголи, буї, корейці, тутсзя, дун, яо, бай, хані, тай, лі, лісу, ше, лаху, ва, шуй, джена друга.

Та й про скарби на диску він довідався зовсім не так, як пан Нісімура.

З

Знаєте, скільки китайців мешкає в Україні? Хочете, я здивую вас? Офіційно — близько півмільйона. А насправді майже чотири мільйони вихідців із Піднебесної оселилися в нашій країні. А, оселившись, вони навчилися бути непомітними. По-перше, тому, що виявляють обережність, а по-друге — бо для кожного з нас двоє узятих з юрби китайців, будь-яких, навіть чоловік і жінка, — це завжди близнюки. От вони й користуються цим, живучи по п’ятдесят осіб у двокімнатних хрущовках, одягаючись в однаковий одяг, що робить їх ще більше схожими, живучи цілою купою за єдиною в’їзною візою і за єдиною довідкою про нібито загублений паспорт.

Чотири мільйони — чим не «п’ята колона» — армія для майбутньої війни?

Саме від одного з п’ятдесяти тисяч китайців, які живуть у Харкові і довкола нього, того самого, який мив підлоги в одному з офісів, що належали Володимирові, і довідався пан Юй про застряглі десь під містом мільярди. Саме зі своїх співвітчизників, які живуть у нас, він і набрав «армії», які завдали тієї ночі п’ять одночасних ударів у чотирьох містах України й Росії.

Київ — 1

Освітлений тисячами прожекторів і ламп, Київ блискав новими пам’ятниками і підземними торговими центрами та розливався ріками мерехтливого автомобільного металу. Перша крапля лимонного соку ще летіла до викладеної на тості ікринки, перша пляшка із шампанським ще тільки збиралася вистрелити, перша чарка горілки на ознаменування того, що ніч уже почалася.

А пан С., у дорогому костюмі під пальто із тонкої вовни і у важких товстих окулярах, саме виходив з машини, коли два десятки китайців попадали на пластикову траву на клумбі, і вогні ресторанних вітрин померкли у відкритій ними стрілянині.

Пан С. навіть не зрозумів, що вмер. Він загинув першим з п’яти супер-босів, для яких відмивав гроші мій новий друг і тепер майже родич Володимир Михайлович.

Київ — 2

Можна володіти мільярдами, але жити в однокімнатній квартирці під дахом розмальованого панками під’їзду з туалетним смородом, їсти на вечерю засохлий хліб і їздити в метро. І саме в метро спустився другий з босів Костянтин Г., чиї слова: «Якщо охоронці не здатні гарантувати мені стовідсоткової недоторканості, то навіщо я буду їх годувати?» — так і не встигли стати приказкою.

У старому плащі з болоньї — справжній тобі інженер-невдаха — він зайшов у напівпорожній вагон, навіть не помітивши, як тієї ж миті, коли двері вже закривались, сюди ж утиснувся чубатий китаєць-смертник.

Увесь цей поїзд був майже порожнім. Але коли китаєць смикнув запал бомби, вся платформа в покручених вибухом вагонів виявилася залита кров’ю.

Київ — 3 і 4

Третій бос — генерал О. Охоронці, навербовані ним із спецназівців, які відвоювали на справжніх війнах, загинули всі до одного, так і не зумівши врятувати його…

Пан К. — людина з телевізора і газетних шпальт. Його смерть могла б підняти в країні революцію чи обвалити гривню. А тому в офіційному некролозі повідомлялося, що він загинув від серцевого нападу…

П’ятий з босів пан А. не був у Києві вже майже три роки, вважаючи, що тим самим він може уникнути…

Якщо в 1986 році було виявлено 197 тис. злочинних угруповань тріад із загальною кількістю 876 тис. членів, то вже в 1994 році ріст кількості злочинних груп становив 306 % (на 154 тис. угруповань стало більше), а кількість їхніх членів збільшилася на 547 тис., що становить 403 % у порівнянні з базовим роком.

Арзамас-36

Він жив за трьома рядами колючого дроту побудованого на уранових руднях тридцять шостого у своєму порядковому номері Арзамаса, з тих, що почали зводити ще на початку Другої Світової війни. Обходився без батальйону особистої охорони, бо держава сама подбала про те, щоб Арзамас-36 охороняли кілька тисяч солдатів з ліловими погонами.

Однак держава не знала, що ці отупілі від безкінечних вахт і пробіжок солдатики будуть мати справу з ордою китайців, які не розмежовують життя і смерть.

Азіатів важко злякати смертю, адже життя для них — це вимушена вбогість і неробство на шляху між двома раями. Ось вони й умирали на колючому дроті, Під кулеметним вогнем чи під колесами бетеерів, які здебільшого так і не зуміли виїхати з ангарів.

Лавина низькорослих воїнів протягом п’ятнадцяти хвилин змела охорону Арзамаса, розсипавшись по містечку. По його вуличках, більше схожих на тренувальну базу спецназу. Знищуючи кожного, хто траплявся їм на шляху. У пошуках тільки однієї людини — пана А., який розвернувся разом із кріслом назустріч тим, хто влетів у кабінет у його квартирі.

— Ну? — запитав він. — Чого вам треба?

Його вбили і відрізали голову, щоб пан Цзо, який керував цією армією вторгнення, побачивши її, сказав:

— Ідемо звідси.

Азіати не тільки вмирають із незрозумілою європейцям легкістю. Так само легко вони посилають на смерть своїх людей. Величезна колона вантажівок зупинилася за два кілометри від Арзамаса-36. Дві третини з них довелося залишити при відході, бо їм просто не було кого везти.

Традиційно модель організації тріад являє собою жорстко централізовану ієрархію з шістьма основними позиціями. Першу позицію займає лідер «сан шу», відомий також як «лунг тао» (голова дракона) чи «тань ло» (великий брат). У його підпорядкуванні перебуває чотири ранги керівників, які відповідають за різні конкретні аспекти діяльності організації, і рядові члени.

* * *

«Першу частину плану виконано, — подумав пан Юй. — Ті, кому належали гроші, вже не зможуть заявити на них свої права».

Тепер залишалося знищити тих, хто охороняв ці гроші.

Харків

— Коротше, — вже вкотре за день говорив командир охорони Володимира Михайловича сороковій групі найманців, яка вирушала на пошуки японців. — Якщо вам удасться їх знайти, одержите п’ятдесят тисяч…

— На всіх?

— Так. У бій не встрявайте. Залишіть когось поруч, щоб знати, куди вони поїдуть, і відразу сюди…

— А може, подзвонити?

Стиснувши свої величезні руки, які лежали на столі, Бауер насупився:

— Приїхати і доповісти.

— А гроші? — запитав колишній охоронець, а тепер найманий рекетир і вбивця.

— Одержите тільки в тому разі, якщо ті, кого ви знайдете, — це ті, кого ми шукаємо. Вперед.

Найманці вийшли з його кабінету, і тієї ж миті у двері зазирнула молоденька секретарка, яка займалася винятково бесідами з податковими інспекторами й офісними торговцями:

— Леоніде Максимовичу, може, кави?

— Давай, — сказав Бауер.

— А поїсти?

— Неси, — сказав він, а вже через секунду крикнув: — Ховайся!

Що-що, а пістолетний постріл він міг відрізнити від будь-якого з тисячі схожих на постріл звуків.

Підхопившись, відчинив дверцята книжкової шафи і, змівши з полиці два десятки томиків, що виблискували сріблом, витяг автомат і забитий ущерть підсумок.

— Леоніде Максимовичу!!!

— Я вже зрозумів, — сказав Бауер охоронцю, який забіг до кабінету. — Хто?

— Японці.

Але охоронець помилився, це були найкращі люди пана Юя.

Львів

Місто тисячі храмів. Стільки шпилів дірявлять небо над ним, тож не дивно, що дощ тут іде двісті вісімдесят днів на рік.

Цієї ночі тут теж ішов дощ.

* * *

Уночі загін китайців під командуванням племінника пана Юя Кун-Цю вирізував і відстрілював молодих банкірів, які мали вивезти мільярди, що належали супербосам, до Відня і там запустити їх у тримісячну мандрівку банками світу, щоб назад вони повернулися із запахом свіжої типографської фарби.

І це було просто, бо молоді банкіри могли побоюватися за своє життя тільки при одержанні, перевезенні й передачі грошей. А зараз, коли гроші лежали в далекому Харкові, вони були настільки спокійні, що…

— Дядьку, — подзвонивши панові Юю, сказав його племінник Кун-Цю. — Їх більше немає.

— Добре, — сказав той. — Як там у вас із погодою?

— Дощ.

На другій позиції — керівники окремих організацій чи цілої їх низки, що входять у тріаду й називаються «фу шан шу», і спеціальна людина «сінг фунг», що керує вербуванням нових членів. Третю позицію займають інфорсери, бойовики — «хунг кван», які очолюють оперативно діючі групи тріад.

Харків

І одночасно вісім ударів у Харкові, коли якудзи пана Нісімури втратили відразу вісім своїх загонів, які хоч і забрали із собою майже дві сотні китайців, але вже не повернулися назад, у заміський піонерський табір, викуплений сектою бахаїстів, одначе так і не перетворений на семінарію і притулок для місіонерів-прочан.

Найголовніше для якудзи — особиста честь, що пов’язана з честю клану. Якудза, який себе зганьбив, може бути присуджений до відрубування фаланги пальця, до страти чи до харакірі. Саме тому молодим якудзам пропоновано нічого не бажати для себе і працювати тільки на благо клану.

4

Не так безславно загинули найманці і штатні стрільці Бауера. Так, він особисто відбирав кожного з них. Так, він не шкодував грошей на те, щоб відправляти їх у ліси під Харковом, змушуючи воювати один з одним зброєю, що стріляла фарбою. Так, він звільняв за зайві кілограми і за хоча б одне вживання наркотиків чи алкоголю. Але коли його люди зіткнулися з реальною силою, вони виявилися небоєздатні. Незважаючи на тонни з’їдених стероїдів і галльські татуювання.

Місто наповнилося трупами. Китайці не ховали ні своїх, ні чужих мерців, тож морги були забиті вщерть.

А стомлений опер говорив у слухавку матері дівчинки, яка пішла з дому:

— Так, це я вам можу гарантувати. Сьогодні не зареєстровано жодного нещасного випадку з дівчиною чотирнадцяти-п’ятнадцяти років.

5

І дві останні атаки на так і не знайдений стрільцями Бауера штаб японців і на їхній напівпідпільний госпіталь, улаштований в одному із заводських профілакторіїв.

Постріли по простирадлах (криваві плями, що розповзаються) і по напівроздягнених людях (забиті трупами коридори з намальованими на стінах сурмачами).

І зустріч пана Юя з паном Нісімурою.

— Ти виграв.

— Так, — сказав пан Юй, устигнувши за цю ніч убити чотирнадцятьох осіб.

— Ти дозволиш мені піти з честю? — запитав пан Нісімура.

— Ні, — сказав пан Юй і вистрелив.

А тоді зірвав з його піджака золоту бджолу з яшмовими очима.

* * *

— Ну? — запитав він.

— Ще трохи.

— Тут?

— Ні. В місті.

— Тоді їдемо в місто.

* * *

— Патрони! — закричав Бауер.

— А де я тобі їх візьму?!

Їх залишилося двоє — він і охоронець, якого прийняли на роботу тільки два тижні тому, його імені Бауер навіть не знав.

А китайців було ще з півсотні.

— Ну що ж, — сказав Бауер, даючи впасти розпеченому автоматові. — Ні, то й ні.

І затиснувши в кожній руці по гранаті, він встав у повен зріст.

— Ідеш? — запитав він у свого єдиного бійця.

— Нема питань.

Перша ж граната вибила всі двері по обидві сторони коридору.

Для впізнавання один одного й відрізнення від юрби катагі (лохів) якудзи часто носять значки з даймон — емблемою, гербом клану. Якудзи-керівники мають право носити золоті даймон.

Харків

Десятки машин, викрадених автобусів і вантажівок їхали з окраїни у бік центру. Десятки машин повні мовчазних, озброєних списаними і переплавленими «калашами» китайців.

Тепер уже ніщо не заважало панові Юю забрати гроші, заради яких і була влаштована вся ця війна.

6

— А тут — сказала Марина, — мені три рочки. Я на ялинці. До мене підійшов Дід Мороз, я злякалась і розплакалася. А вони мене сфотографували.

Тепер ми розбирали коробки з полароїдівськими знімками.

— Зганьбила мене на весь палац «Україна», — сказав Володя.

— Смішно? — запитала Маринка, показуючи мені фото.

— Дуже, — відповів я.

І саме в цю мить до нас убігло троє охоронців:

— Володимире Михайловичу, там якісь машини.

— Їх багато.

— Схоже, вони будуть нас штурмувати.

— Що значить «багато»? — запитав цілком тверезо Володя, немов і не пив до цього.

— Чоловік триста, не менше, — відповів охоронець.

— То зв’яжіться з іншими загонами.

— Не можемо, — сказав перший.

— Зв’язку нема, — відповів другий.

І ми почули першу автоматну чергу.

Частина восьма

З китайською витонченістю

1

Ті шість мільйонів, що витратив Володя на реконструкцію цього будинку, пропали зовсім не дарма — стіни, обшиті сталевими ґратами, залитий бетоном і перетворений на моноліт підвал, чотирьохметрові стіни по обидва боки даху, двір-колодязь з єдиними воротами — усе це дозволило людям Юя замкнути нас у цьому будинку. І одразу ж піти на штурм.

Вони йшли через не закриті ґратами вікна третього поверху, перелазячи з дахів автобусів, поставивши їх упритул до будинку, зривалися і падали під пострілами, стріляли у відповідь і продовжували йти далі.

— Ходімо, — сказав начальник безпеки.

— Дайте і мені пістолет, чи що, — мовив я.

— Ні.

І мені довелося йти за Володею і Мариною. Вийшовши з квартири, ми піднялися загальними сходами, що гуркотіли від пострілів, на самий верх. В одну з казарм охорони на переустаткованому для неї горищі.

Нас посадили на диван у далекій кімнаті (мабуть, кімнаті відпочинку), і шестеро озброєних автоматами людей вишикувалися між нами і дверима останньою лінією оборони.

2

Володя не був воїном. Наскільки я зрозумів, він узагалі ніколи не тримав у руках автомат. Але я! Адже я міг допомогти!

— Дайте мені зброю.

— Ні.

А китайці вже очистили від його охорони два нижні поверхи, і тепер бій ішов на порозі Володиної квартири.

Він же просто сидів на дивані й чекав. Маринка втиснулася в спинку дивана і теж була перелякана. А в сусідній з нами кімнаті чоловік, що сидів перед моніторами, які передавали зображення з усього будинку, сказав:

— Ми втратили ще трьох.

А це означало, що у Володі не залишилося і двох десятків людей.

Відбувається це тому, що при наявності строго формалізованої структури керівного рівня, виконавчі ланки тріад, що здійснюють безпосередню злочинну діяльність, діють у рамках гнучкої мережевої системи, яка може мінятися залежно від тієї чи іншої проведеної злочинної операції.

Але ті, хто залишився, боролися на смерть. По-перше, тому що більшість із них були набрані з парашутистів і снайперів, які встигли повоювати на справжніх війнах, а по-друге, завдяки тому, що за вечерею, бачачи, що їхній хазяїн устиг напитися, вони, ті, хто не брав участі в безпосередній охороні його кімнат і кабінетів, дозволили собі випити півтора ящика горілки. І тепер, хмільні й люті, вони вмирали, забираючи з собою десятки китайців.

По всьому будинку. Скрізь. Навіть засипавши трупами басейн на другому поверсі. Перетворивши більярдну на ДОТ, а сходи — на Дорогу Слави, яка веде їх прямо на небо.

Але занадто багато людей привів із собою пан Юй, щоб у стрільців Володі були хоч якісь шанси.

І китайці піднімалися усе вище й вище.

Усі посади в китайських тріадах прийнято позначати конкретними цифрами. Поважних осіб позначають числом із трьох цифр, яке починається з четвірки. Це пов’язано зі стародавньою китайською легендою про те, що світ оточують чотири моря. Лідер «сан шу» називається 489; інфорсери «хунг кван» — 426; «шо хай» — відповідальний за зв’язки з іншими злочинними групами — 432; адміністративний і фінансовий експерт — 415. Прості члени, які не мають рангів, позначаються номером 49.

А коли стрілянина перекотилася на верхній майданчик сходів, а тоді й у сусідню з нашою кімнату, я підвівся і сказав:

— Досить.

— Сядьте, ви думаєте, що ми… — почав один із шести охоронців.

Але я не дослухав його.

Ухопившись за його автомат, я вдарив стрільця долонею в підборіддя.

Тепер я був озброєний.

— Ну? — запитав я, цілячись в інших.

— Нічого-нічого, — вони запевнили, що не збираються в мене стріляти.

І пересмикнувши затвор, я сказав Володимиру Михайловичу і моїй дочці:

— Пішли.

— Куди? — запитав Володя.

— Я буду виводити вас звідси.

Біля свого будинку самурай може спорудити скромний чайний павільйон, у якому слід використовувати нові картини-какемоно, сучасні скромні чашки й лакований керамічний чайник.

— Піднялися, — сказав я Марині і її вітчиму. — Узялися, — це вже стрільцям, розпоряджаючись відірвати від підлоги диван, на якому я просидів останні двадцять хвилин. — Понесли.

Ми вкинули диван у відкриті двері, перетворивши його на барикаду, що перевернулася ніжками угору.

— Пішли, — я і двоє стрільців упали за ним, обстрілюючи сходи, по яких до нас бігли китайці.

Родині кожного із загиблих пан Юй виплачував по дві тисячі доларів. Протягом семи секунд ми зробили його біднішим на двадцять шість тисяч.

А потім ще на дванадцять, перетягнувши диван далі по коридору.

* * *

— Ведіть їх! — крикнув я.

І інші стрільці вивели в коридор Маринку з вітчимом, прикриваючи їх знятими із себе бронежилетами.

Просто я знав, що зупинити атаку азіатів можна єдиним способом — знищивши їх усіх. А знищити їх можна було тільки атакуючи. І тому ми тягли свій захисний диван — шматки телячої шкіри і паруючий поролон — далі по коридору, зібравши за ним ще з півдесятка поранених стрільців Володі і спостерігача з кімнати з моніторами:

— Хлопці постаралися, перестріляли половину з них.

— Скільки чоловік охорони залишилося? — запитав я, міняючи ріжок.

— Усі, що тут.

— А китайців?

— Ще чоловік вісімдесят — сто двадцять.

— Класно, — підхопившись, я знову почав стріляти, а через три десятки пострілів сказав: — Понесли!

Ми відвоювали ще вісім метрів.

* * *

— Патрони!

— Зараз! — підхопившись, стрілець кинувся назад по коридору і впав із кулею в спині.

Другому пощастило більше. Він зміг не тільки втекти, але й повернутись із коробкою патронів.

— Там є іще щось?

— Повно, — сказав він.

— Ходімо покажеш.

Нас прикрили вогнем, але кілька китайців, що засіли за далекими дверима, все-таки встигли вистрелити.

Коли куля торкається шкіри, пройшовши не крізь тебе, а майже мимо, ти відчуваєш не жар, а палючий холод. Мій бік миттєво змок кров’ю, але ляснувши по ньому долонею, я зрозумів, що буду жити. Навіть більше: щоб залікувати цю рану, я міг обійтися лише одним мотком пластиря.

Але це потім.

А зараз я влетів у кімнату, у якій стрільці Володі зберігали зброю.

— Гопля!

Ось так у нас з’явилися гранатомети і крупнокаліберний кулемет.

* * *

— Що тепер?! — запитав мене Володя.

— А що тепер?! — посміхнувся (Марина каже, що вишкірився) я. — Поїхали!

Я взяв собі кулемет, устаючи на повен зріст ще до того, як перший із гранатометних зарядів вилетів на заповнені китайцями сходи.

Ти напевне можеш перемогти в дусі «однієї атаки». Щоб досягти цього, корисно згадати «хітоцу гачі» — «одну перемогу», техніку Кірі Отосі школи Ітто Рю (де один удар забезпечує й атаку, і захист, ламаючи меч і дух супротивника) і родинну техніку «Іті но Тачі» — «довгий меч Єдиного» стилю Сінто. Важко осягнути суть прийому, схилившись над книгою, але невдовзі ти, керуючись короткими настановами, усе зрозумієш.

З

— Як звали архітектора?!

— Що?! — не зрозумів Маринчин вітчим.

— Як звали архітектора, який перепланував твій будинок?!

— Не пам’ятаю! А що?!

— Подякуєш йому!!!

За те, що обшиті гіпсовими панелями стіни зупиняли кулеметний постріл тільки за сьомою кімнатою. За те, що сходові прольоти так тісно були зібрані докупи, що можна було йти вниз просто котячи по сходинках гранати. За те, що, влучивши в перекриття третього поверху, гранатометний заряд завалив половину стель будинку, поховавши під собою щонайменше три десятки китайців.

І за приголомшливу акустику, що дала нам змогу почути крізь гуркіт вибухів і безперервну стрілянину:

— Не стріляйте!!! Чуєте?!! Ми йдемо до вас!!!

— Ти знаєш, хто це? — запитав я у Володі.

— Бауер — начальник стрільців і охоронців.

А саме він, очистивши вулицю перед будинком, крокував нам назустріч перед двома загонами найманців, які дивом уціліли, а головне — відгукнулися на його телефонний дзвінок.

Під час сну самураєві не слід лягати ногами в бік резиденцїі сюзерена. У бік пана не личить цілитися ні при стрільбі з лука, ні при вправлянні зі списом. Якщо самурай, лежачи в ліжку, чує розмову про свого пана чи збирається сказати що-небудь сам, він повинен устати й одягтися.

Для мене було головним вивести Марину з будинку, а не очищати від китайців весь будинок. Для Бауера головним був порятунок і дівчинки, і її вітчима. І ми впоралися з цим, вивівши їх на вулицю і посадивши у машини, які мали завезти їх якнайдалі.

— Усе, — сказав Бауер найманцям. — Ви мене знаєте. Я знаю вас. Тому почекайте кілька днів, і я з вами розрахуюся.

Уцілілим охоронцям боса:

— Сідайте всі в одну машину.

А мені, перш ніж самому влаштуватися за кермом автомобіля з Мариною і Володимиром:

— Дякую.

— Я їду з вами.

— Ні.

— Але…

— Коли ми вирішимо всі проблеми, то відразу тебе знайдемо.

Маринка була надто перелякана, щоб прощатися зі мною. Я ж… А що я? Бауер відповідав за їхню безпеку, і зараз він вирішив, що буде краще, якщо я не буду знати, куди він відвезе дівчинку і свого боса. Тож переконати його в тому, що я повинен їхати з ними, я міг, тільки вбивши його… Та я залишився посередині нічної вулиці, холодна мряка якої пахнула пороховим гаром, що просочив мене наскрізь.

«Так, напевно, справді буде краще».

Задні вогні машин, що поїхали від мене, злилися з ліхтарями шосе. А я подумав…

Та ну. Ні про що таке важливе: забинтувати бік, улаштуватися на нічліг, убити Бауера…

4

Знання давніх цивілізацій. Кажуть, у війні з предками індійців предки китайців використовували літаючі колісниці. Кажуть, що ще чотири тисячі років тому вони використовували рентгенівські апарати і вміли збирати сонячне світло в глечики з прозорого скла.

Можливо, можливо. А може, все це вигадки журналістів, які бажають заробити, і археологів, які живуть з урядових дотацій.

Але з цілковитою впевненістю можна сказати, що мистецтво катувань китайці довели до досконалості ще тоді, коли решта світу сиділа у печерах, лякаючи одне одного історіями про плосколицих богів.

І хоча зараз у помічників пана Юя не було ні гнучких ножів для вирізання кісток із живої плоті, ні сталевих гачків для виривання барабанних перетинок, ні казанів з розпеченим салом, він прекрасно справлявся і без цього, тим більше, що в нього були дриль, молоток, кілька ножів і гостро заточені сірники.

— Отже, — сказав він. — Де гроші?

Двоє з п’яти пійманих живими якудз уже висіли на своїх гаках понівеченими шматками м’яса, а пан Юй так і не знав відповіді на своє питання.

— Де?

У нього вже боліла спина, а жоден з японців навіть на застогнав.

— Добре, — і він узявся за молоток. — Де заховані гроші?

Настала мертва тиша, яка порушується тільки огидними звуками пульсуючої крові, що викидається нерухомим тілом, яке лише кілька хвилин тому було відважним і сміливим чоловіком. Це жахливо.

Кайсяку низько вклонився, протер свій меч заздалегідь приготовленим клаптиком паперу і зійшов з узвишшя.

Тільки п’ятьох японців удалося захопити живими, та й то тому, що четверо з них уже не могли пересуватися без сторонньої допомоги, а один — виявився втисненим у сидіння кермом автомобіля, який урізався в стіну.

А от найманців і стрільців Володі в пана Юя зібралася ціла колекція. Та й на відміну від якудз пана Нісімури кожен з них волав так, неначе був п’яною жінкою, яка народжує двоголову дитину.

Але і з них ніхто нічого не знав.

* * *

— Я втомився, — сказав пан Юй своєму помічникові. — Продовжуй без мене.

І, витерши руки чиєюсь розірваною сорочкою, він пішов до виходу з орендованого ним спеціально для утримування полонених гаража-ангара на півсотні вантажівок.

Популярною була страта розпилюванням навпіл. Для цього тіло людини міцно затискали між двома широкими дошками, які потім ставили вертикально, щоб людина опинялася вниз головою. Після цього дошки (і затиснуте між ними тіло) розпилювали зверху вниз довгою дворучною пилкою. Спочатку затиснута між дошками людина чула лише скрегіт пилки і розуміла, що ця пилка ось-ось вріжеться в її тіло… І повільно рухалася вниз, розриваючи м’язи і нутрощі, дроблячи кістки.

Частина дев’ята

Самотність

— Кому ще? — запитав сам себе Бауер, дивлячись на три мобілки, які лежали перед ним. А дзвонити більше він не мав кому. Господарі по-справжньому серйозних бійців уже знали, хто виступив війною проти Володимира Миколайовича, і говорили «ні» вже тоді, коли чули голос Бауера. Найманці? Ті теж здебільшого відповідали відмовою, посилаючись на зайнятість чи машину зовнішнього спостереження під своїм під’їздом.

Дрібні банди чи відставні менти? Ці радше продадуть його і його господаря, аніж будуть ризикувати собою.

— Хто?

— Виходить, — сказав Володимир Михайлович, — що ми самі?

— Виходить, що так, — сказав Бауер.

Вони переховувалися в маленькій квартирці відселеного будинку — четверо чоловіків і одна маленька дівчинка. Марина, її вітчим, Бауер і двоє охоронців.

* * *

— Добре, — сказав Бауер. — У мене є ще варіант.

І він знову взяв мобільний.

— Привіт, мені б Кирила.

— Я слухаю.

— Є робота на півмільйона…

— Урятувати твого хазяїна від поганих китайців? — посміхнулася людина на тому кінці дроту. Вона, як і майже всі в місті, хто заробляє стріляниною, вже знала про проблеми чорного банкіра пана Ямпольського.

— Так.

— Добре. Де ви?

* * *

— Півмільйона? — запитав Володя після того, як керівник його більше не існуючої охорони відключив телефон. — Чи не забагато?

— Ваше життя варте цих грошей, — сказав Бауер.

— Але чи варта цих грошей людина, якій ти подзвонив?

— А хіба є хтось інший?

Частина десята

Позбуваючись акценту?

1

А що робив я весь цей час? Спав, їв, дивився телевізор. Ідучи з готелю, залишав у портьє записки, обіцяючи повернутися якомога раніше, а не повертаючись, дзвонив йому, щоб запитати, чи не шукав мене хто-небудь і, почувши: «не шукав», далі блукав містом.

У мене тут не залишилося друзів, у мене тут не залишилося улюблених вулиць. У мене не було спогадів, якими я міг дорожити, погладжуючи холодні камені. Та й місто не хотіло приймати мене, то, запитуючи голосом таксиста: «Іноземець?», то — люб’язною офіціанткою в ресторані: «Якщо хочете, я можу перейти на англійську», а то, нахабно шкірячись просто в обличчя «тупого туриста»: «Ми приймаємо оплату тільки в доларах».

Я став для тебе чужинцем? Ну й Бог з тобою. Ти вважаєш мене іноземцем? Та будь ласка. Хочеш оплату в американській валюті? Тримай зелену сотню.

2

І щоразу, особливо коли я повертався в готель надвечір, я чув одне і те ж питання:

— Чи не хочете познайомитися з дівчиною?

Чи хотів я?

Спочатку я був надто схвильований долею Маринки і мовчанням її вітчима. Але коли минули три дні, і я зрозумів, що вони згадають про мене не раніше, аніж після того, як поміняють національність і імена, виїдуть на який-небудь кокосовий острів, проживуть там кілька років, поки не переконаються, що їх більше ніхто не шукає, тоді я сказав:

— Познайомитись? А чому б і ні?

— Спасибі, — зрадів коридорний. — Які-небудь спеціальні замовлення чи привести кількох, щоб ви змогли вибрати?

— Нехай вона не буде тіткою, — сказав я.

— Зрозумів.

А через кілька хвилин вона вже стукала у мій номер.

* * *

— Наталя, — представилася дівчина.

Новий човен, хитаючись, плине

У бік Нодзакі?

Прохолодний вітер дме вздовж ріки?

Волога весна — каже поцілунок?

Вологою весною помру?

Вибачте, але ні. За вікном була ніч пізньої осені, а те, як вона вміла кохатися, навряд чи могло надихнути хоч якогось поета.

* * *

— Тобі не сподобалося?

— Та як би тобі сказати…

— Я робила щось не так?

Любов із трьох поз і сотні фальшивих стогонів.

— Скажи, і я зроблю так, як ти любиш.

— Точно? — це вже було цікаво.

— Слово честі, — сказала мені ця дівчинка.

— Ну, добре.

Я справді став іноземцем, і вона змогла в цьому переконатися.

Візьми одну частину імбиру, дві частини лимонної кори, три частини чорного перцю, чотири частини дхатакі, п’ять частин квітів, шість частин меду і вісім частин меляси. Змішай усе і залиши  бродити на дванадцять днів. Цей чудесний напій дуже люблять йогині.

З

Лакшмі — дружина Вішну: прекрасна, як десять мільйонів уранішніх сонць, вона втілює в собі чуттєвість. У Вічної Пані всіх істот лотосоподібні очі; вона заквітчана гірляндами з лотосів. Лакшмі сидить на колінах у Вішну. Вона…

У ролі чоловіка — коханка перевертається й піднімається на коханця.

Шанкхіні-надь — один із тонких каналів — надів. З’єднує губи й піднебінну область жінки з йоні. Місячний центр голови з’єднується протокою з піднебінною западиною і верхньою губою: по цьому вигнутому каналу проходить Великий Еліксир, що спускається до лотоса… Схожий на змію з пащами на обох кінцях її тіла… Десятими таємними дверима.

Зяюча — коханка лягає на спину, піднімає ноги й широко їх розводить.

Сплетена — коханці приймають стискаючу позу. Потім коханка зводить коліна і щільно затискає літам.

У тілі Дакіні-цариці розміщені всі мирні і гнівні божества. Вона перетворила Йогі-Падму на зерновий звук, що завмер у неї на губах, коли вона дала Благословення на Довге життя. Потім вона проковтнула цей зерновий звук, і всередині її живота Падма одержала таємну по святу Безмірного Жалю. Посвяту тіла, мови й розуму.

* * *

— Що це?

— Це кохання.

— Я збожеволію…

— Можливо.

* * *

Будь-яка сила, якою ми володіємо, належить Богині… У її волосяних порах безупинно зникають мільйони космічних яєць… Вона задовольняє бажання садхакі., набуваючи найрізноманітніших форм.

Друга зяюча — коханка лягає на спину, піднімає обидві ноги і кладе їх на плечі коханцю.

І кидали вони його бездиханне тіло в похоронне багаття. І він сам став цим багаттям: дрова ми, вугіллям та іскрами вогню. У цьому багатті, в його полум’ї боги спалили людину: і людина воскресла у сліпучому сяйві.

Напівупирання — коханка лягає на спину, простягнувши одну ногу, а іншу підібгавши й уперши в груди коханця, як при позі впирання.

Упирання — коханці займаються любов’ю стоячи.

Пронизування — йоні опущена вниз, а літам проникає в її верхню частину.

Я перестав бути тим, чим був досі, — маленькою точкою світла, розміщеною в тілі. Я став тепер величезним колом свідомості, а моє тіло перетворилося на маленьку точку, яку омивають хвилі світла…

* * *

Ідучи, вона навіть забула про гроші.

Тож розплачувався я вже з коридорним, який постукав до мене хвилини через три після того, як пішла вона.

4

Ну, а мій комп’ютер мовчав. Ні Марина, ні її вітчим так і не знайшли можливості зв’язатися зі мною. І я вже почав думати, що почекаю ще днів вісім і буду збиратися назад. Що цього разу, якщо не залишилося нікого, хто хотів би мене вбити, я вирушу в Японію літаком. Що от зараз поголюся, спущуся в ресторан і постараюся випити побільше. Що…

— До вас відвідувач, — сказав мені по телефону портьє.

— Хто? — запитав я.

Я почув його питання: «Як вас представити?», — потім відповідь: «Пан Бауер», — і сказав:

— Нехай піднімається.

5

— Не чекав?

— Чекав, — сказав я. — Замовити щось випити?

— Іншим разом, — сказав мені Леонід Бауер. — Я в справі.

— Слухаю.

— Ми збираємося вивезти Марину і Володимира Михайловича з міста…

— Ми? — вирішив уточнити я.

— Я, — сказав Бауер. — А зробити це буде дуже непросто, тому що китайці перекрили всі виїзди. Тому мені потрібні стрільці. Допоможеш?

— Звичайно, — сказав я.

— Тоді поїхали.

Крім мене і двох охоронців боса, які залишилися йому вірними, Бауеру вдалося знайти ще сімох. Але що це були за хлопці — екс-спецназівець, який став наркоманом, хворий на рак професійний убивця, глухонімий кат з розбитої банди — напівбожевільні найманці, які вчинили занадто багато вбивств, щоб тепер хоч трохи дорожити своїм життям і думати, що воно не вартує тих п’ятиста тисяч євро, які їм запропонували.

Я був восьмим, а Леонід Бауер — дев’ятим.

— Готові? — запитав він.

— Так.

— Звичайно.

— Угу.

— Тоді поїхали.

* * *

Я тільки й устиг, що кивнути Марині та її вітчиму, які сиділи у третьому з чотирьох автомобілів, на яких Бауер збирався прориватися з міста.

Машина, у якій мав їхати я, була другою. Але перш ніж сісти в неї, я мусив відповісти на питання:

— Водій чи стрілець?

— Стрілець, — а тому опинився на задньому сидінні.

Частина одинадцята

Найманець для дочки

1

— П’ятсот тисяч — великі гроші, — сказав чоловік, який сидів за кермом.

Кивнувши його обличчю, перетвореному через десятиліття побоїв на морду шарпея й відображеному в дзеркалі заднього огляду, я запитав:

— Чуєш?

— Чую-чую, — відповів він.

«їдемо, — сказав затиснутий кришкою бардачка передавач голосом Бауера. — Перша машина — третій поворот праворуч. Інші за нею».

— Поїхали.

2

Ми їхали довго. Навіть устигли познайомитися:

— Сергій.

— Вітя.

А потім було вже не до розмов.

Кожен із членів такого братерства, залежно від віку, входить до великого або до малого загону і підкоряється розпорядженням і наказам свого командира.

А найвідоміші тріади, які займаються транснаціональною злочинною діяльністю, це — «Сунь Є Он», «14ДО», «Во Хоп Ту» і «Во Он Лок».

Першим автомобілем нашого конвою керував такий собі Олег, найперший охоронець Володимира Михайловича, який працював у нього ще тоді, коли Маринчин вітчим був валютним міняйлом. Стрільцями з ним їхали брати-близнюки Оверченки, знамениті не тільки тим, що мали статевий зв’язок зі своєю молодшою сестрою і зробили понад двісті вбивств кожен, а й тим, що в чотирнадцять років вони самі себе осиротили, підпаливши дачу, у мансарді якої спали їхні накачані снодійним батьки.

У другій машині їхав я, людина-шарпей Вітя і глухонімий кат із розбитої убозівцями банди Хана.

У третій — Марина, її дубль-тато Володимир, Бауер і один з охоронців, що залишилися їм вірними, ще зовсім хлопчисько.

А в четвертому автомобілі — у такому ж, як і три перші, чорному низькопузому «мерсі» — нас прикривали наркоман із частин спеціального призначення, кілер, який заслужив ракову карму, професійний найманець і вічний солдат на ім’я Така. Відвоювавши на більш ніж двадцятьох п’ятьох війнах чотирьох континентів, він був із тих, хто вірив, що буде жити вічно.

А китайці…

З

А нічний Харків… Ні. «А китайці…»

А китайці пана Юя…

— Хочеш, підставлю букву і скажу, що вийде? — запитав у мене Вітя, який сидів за кермом.

— Не хочу, — сказав я, плескаючи по плечу глухонімого вбивцю.

Кивнувши, він гортанно гукнув: «бачу» і вистрелив у лобове скло, розсипаючи його мільйоном осколків, що блиснули в задніх фарах.

Я вистрелив у вікна задніх дверцят. Тепер ніщо не заважало мені воювати. З китайцями, які чекали нас за одинадцять кілометрів (щоб не було чути пострілів і не було видно спалахів) від останнього міського КП.

Чотири мільйони китайців невидимим народом Мо живе в нашій країні. Тільки п’ятдесят тисяч їх живе в Харкові і його передмістях. Пану Юю варто було лише викликати до себе одного з них, щоб через годину всі виїзди з міста почали стерегти понад десять тисяч чоловік.

— Їх надто багато, — сказав охоронець, який їхав у першій машині. — Може, вернемося?

— Ні, — сказав Бауер. — Уперед.

Раз — і центральна вантажівка, що перегородила нам дорогу, перетворилась на купу завислих над трасою уламків. Кулі бензинового вогню, що розлетілися врізнобіч.

— Гопля, — сказав Вітя.

— Гу-га-га! — засміявся глухонімий.

— Ага, — сказав я.

Зате китайці, які перевіряли всі машини, що їхали цією трасою, зрозуміли, що ми — саме ті, кого вони чекали.

* * *

Машина з близнюками рвонула праворуч, ми кинулися в лівий бік, а машина «номер чотири», що перестрибнула через роздільники, помчала зустрічною смугою нічної траси. Але розумні китайці подбали про те, щоб і там неможливо було проїхати.

Ми стріляли всі, усі чотири машини, навіть та, на дні якої лежали Марина і її вітчим.

Якби я завів звичку робити зарубки, то провів би вісім вечорів підряд за тим, що вирізав на кулеметному прикладі риски, що позначали б убитих мною китайців.

Заточував би ніж і вирізав далі.

— Що? — не зрозумів Вітя-шарпей.

— Нічого.

Але ми не могли прорватися. Їх було надто багато. З кожного боку дороги. За вантажівками, що перекрили дорогу.

Перелітні гуси,

Боюся, заблукали ви

По дорозі на північ,

Туманом укриті

Гори Косі-но Накаямо.

Поранило екс-спецназівця й охоронця у першій машині… Я обпік долоні, змінюючи коробку зі стрічкою… Уже п’ятий гранатометний заряд послали близнюки у бік барикади з вантажівок, не зауважуючи, що горить обшивка салону їхньої машини… Уже двадцять дві секунди ми стирчали посеред траси, перетворивши себе на порожні пляшки розгульного пікніка…

Але нам так і не вдалося прорватись.

— Відходимо! — крикнув Бауер.

І Вітя рвонув ручку швидкостей.

Ми котилися, продовжуючи стріляти. Розвернулись тільки тоді, коли кулі почали падати, крутячись, на дорогу перед капотом.

Чотири палаючі вантажівки. Зате через них китайці не змогли нас переслідувати.

* * *

— Куди? — тепер ми були першою машиною.

— У місто, — сказав Бауер.

4

А в місті, припаркувавшись на нічній вулиці, найманці заявили:

— Ми спробували прорватися.

— Але ж не прорвалися, — сказав Бауер.

— То й що? Плати.

— Добре, — діставши пачку кредитних карток, він роздав їх найманцям і охоронцям. — Тут по п’ятсот тисяч.

— А паролі?

— Написано.

На кожній з карток на ім’я Іванова І.І, паролі для банкомата були написані синім маркером.

— Тепер можемо ще раз спробувати прорватися, — сказав спецназівець-наркоман. — За наступні п’ятсот тисяч.

Це був шантаж. Але хіба Бауер і його бос мали вибір?

Але він сказав:

— Ні. Тепер ми будемо ховатися.

— За скільки? — запитав один із близнюків Оверченків.

* * *

Увімкнувши світло, Бауер освітив гори схованих у цьому підвалі грошей і тільки тоді відповів на запитання близнюка-збоченця «за скільки»:

— Скільки винесеш, усе твоє.

— Оце так…

Ми всі були шоковані, бо ніхто з нас ще ніколи не бачив такої купи грошей — вісім мільярдів.

— Холера…

Тільки торік «чорні» банкіри відмили понад сто дев’яносто мільярдів, що належали мафії.

КНИГА ЧЕТВЕРТА

Частина перша

На купі грошей

1

Автомобілям дісталося. Ми їхали, димлячи пробитим радіатором. З бортом, який викрешував іскри на люках.

Вийти, відірвати деренчливий бампер.

— Підштовхни.

Упершись руками в решето багажника, змусити «мерс» завестися, і заскочити в нього просто на ходу.

2

Майже дві години ми їхали лісовою запущеною дорогою, підстрибуючи на тих самих вибоїнах, на яких шістдесят років тому погойдувалися гармати німців.

— І куди це ми? — запитав у свого глухонімого сусіда Вітя. — Не знаєш? І я не знаю.

Запущеною дорогою до не менш запущеного кістяка недобудованого ще до Другої світової елеватора.

— Клас, — сказав Вітя, коли фари освітили вежу і нерівні стіни зерносховища. — І що ми тут будемо робити?

Але Бауер натис на кнопку невеликого пульта, який витягнув із залізної коробки, і всі будівлі елеватора, а також ліс довкола нього освітились сотнями ламп, що перетворили ніч на день.

П’ять мільйонів витратив Володя, щоб зробити з цих куп сміття бункер. Це було розумне вкладення: що війна з тріадами — ми могли перечекати тут навіть Апокаліпсис. Тут було влаштовано арсенал із трьома десятками армійських ящиків. Та тільки не вистачало їжі і засобів першої допомоги. Тому обом нашим пораненим довелося обійтися тими бинтами й аспірином, які виявилися в аптечках наших машин.

Але ні охоронець, ні відставник-спецназівець не стогнали і не просили відвезти їх до лікарні. Перший тому, що не міг кинути свого боса, а другий, поранений у живіт, розумів, що його вже все одно не врятують.

Будучи смертельно пораненим — так, що ніякі засоби вже не зможуть його врятувати. — самурай повинен шанобливо звернутися зі словами прощання до старшого за становищем і спокійно випустити дух, підкоряючись неминучому.

Другим натисканням кнопки Бауер відкрив іржаві ззовні і багатошарові сталеві під іржею ворота, що вели до влаштованого під землею сховища.

Кодові замки, електронні ключі, визначники голосу, а за ними три підземні зали, найдальша з яких і виявилася забитою грошима.

Піраміди були настільки величезні, що навантажувач, який стояв біля однієї з них, здавався не більшим за візок із супермаркету.

— Ні хріна собі…

— Отже, якщо все скінчиться добре, — сказав Володимир Михайлович, — то кожен із вас зможе взяти собі стільки, скільки захоче.

— Точно? — запитав найманець, який воював у Латинській Америці, в Африці, в Югославії, на Кавказі і ще хтозна-де.

— Слово честі.

— А якщо ми зараз вас кокнемо, візьмемо гроші й поїдемо собі?

Але реалізувати цю ідею їм так і не вдалося.

— Китайці, — сказав охоронець, піднявшись на балкон до бійниці, що закривалася сталевими жалюзі.

* * *

Просто один постріл услід. Просто невеликий датчик, загнаний у борт однієї з наших машин. Просте зображення — зелена точка на моніторі з картою Харкова, і ось пан Юй привів п’ять сотень своїх людей, щоб забрати гроші.

— То ми точно заберемо все, що зможемо? — запитав близнюк Оверченко.

— Точно.

— Тоді влаштуємо їм…

* * *

Вертикальні сходи до балконів з бійницями, електропідйомник до доту на верху недобудованої вежі, захована за розсувними панелями «система спостереження за периметром» і внутрішній зв’язок:

— Вони біля воріт.

— Бачу.

Я влаштувався на самому верху. Моїми компаньйонами виявилися брат-близнюк і онкохворий убивця.

— Гвинт би з трубкою, — сказав останній.

— Ми їх і так дістанемо, — сказав близнюк.

У першій атаці пан Юй утратив сорок п’ять чоловік. У нас же стало на два десятки ламп менше. Але і без них усе навколо сяяло, як площа святкового міста.

У похвалі говориться: «Гідний замилування [Ясуноко] з роду О-томо шанував Будду, дотримувався Закону з чистим серцем і вірністю, і доля його була щаслива. Життя — досконалим і довгим. У справах управління він відзначався мужністю, а його шанобливість до батьків передалася нащадкам».

З

Коли вцілілі китайці відступили, близнюк, який був зі мною, кинувся на пошуки свого брата. Довідатися, чи все з тим гаразд, а також принести нам патронів.

Ми ж сиділи біля бійниць, спостерігаючи за тим, що діється навколо.

Навколо нічого не діялося. Хоча б тому, що вибити нас звідси китайці могли тільки підігнавши кілька танків чи ракетну установку. І хоча купити і те, й інше в нашій країні неважко, усе-таки потрібен час, щоб привезти цю техніку сюди.

А тому люди пана Юя вирішили скористатися підручними засобами.

* * *

Ми залишили свої автомобілі біля воріт захованого в елеваторі бункера. Китайці змогли завести три з них, спробувавши протаранити ведучі до нас ворота.

Спробувавши і загинувши у полум’ї вибуху бензобаків.

З одного боку, це було непогано. А з іншого — війна перейшла на рівень гранатометів.

— У них труби!!! — закричав безволосий після хіміотерапії кілер-убивця. — Тікаймо!!!

Я закинув кулемет на плечі і кинувся до шахти.

Підйомника не було. Підйомник був у самому низу. І поки б ми його дочекалися…

— Стрибай!!!!

І я стрибнув, відчувши спиною, як дот на вежі заповнив вогонь.

Летіти вниз і бачити зависле поруч із тобою каміння й клапті одягу. Упасти й опинитися похованим під купою каміння і того, що залишилося від компаньйона, який урятував мене своїм криком «стрибай».

— Живий? — запитав у мене усміхнений близнюк Оверченко.

— Живий.

— Тоді давай руку.

Три десятки зарядів, а ми втратили одразу чотирьох стрільців: кілера, який так і не зумів перетравити кулю, що пробила його нутрощі, відставника-спецназівця, глухонімого ката з банди Кості Хана і молодого охоронця.

Ми склали їх тіла біля самого входу, щоб не спотикатися об них.

Відстріляли кілька десятків китайських друзів, а тоді замислились:

— І що будемо робити?

— А що робити? Здатися нам уже не вдасться, — сказав я. — Вони навряд чи вибачать нам те, що ми так багато їх відстріляли.

— А значить…

Якщо ж на війні самурай програє бій і повинен скласти голову, йому треба гордо назвати своє ім’я і вмерти знос міткою без принизливого поспіху.

— А значить — ітимемо до кінця.

— Тоді я піду візьму свої гроші, — сказав Вітя-шарпей.

— Навіщо?

— Хоч здохну багатим.

— І ми теж, — брати Оверченки перенесли до стіни п’ятнадцять загорнених у поліетилен брикетів по двадцять кілограм кожен.

— Скільки тут?

— У кожному пакеті, — сказав Володя, — по два мільйони.

— Тоді ми візьмемо ще один.

— Звичайно.

Маринчиному вітчиму було не до того: він стояв із врученим йому Бауером автоматом, дивився на цей автомат і ніяк не міг зрозуміти, що з ним робити.

— Ось гарна бійниця, — сказав йому найманець. — Можеш стати тут.

Усі ми стояли на балконах, які оточували цей підземний зал, і чекали, що придумають китайці тепер.

Чекали.

Чекали.

Чекали. Чекали. Чекали.

Загасивши цигарку об стіну, я провів сухим язиком по сухих губах.

Чекали.

4

За давніх часів правління государя Бідацу [його звали Нунакура Фитотамасікі-но Мікота, і він керував країною з палацу Осада, що в Іваре], у селі Катава повіту Люті провінції Оварі жив один селянин. Коли він обробляв поле і зрошував його, пішов невеликий дощик, і він сховався під деревом. Він стояв там із залізною мотикою в руках. Коли пролунав гуркіт грому, від страху він заслонився нею.

Вітчим прицілився, але опустив автомат.

Чекали.

Тут Грім упав перед ним, обернувся хлопчиком і вклонився. Селянин хотів ударити його залізною мотикою, але Грім сказав: «Не бий мене — і я відплачу тобі за твою доброту». Селянин запитав: «Що ж ти зробиш для мене?» Грім відповів: «Я пошлю тобі сина. Тільки зроби для мене човен з камфорного дерева, наповни його водою, а на воду поклади бамбуковий лист».

Марина, яка сиділа на одному з брикетів із грошима, подивилась на годинник.

І тоді селянин зробив так, як йому було сказано. Грім мовив: «Відійди від мене». Селянин відійшов подалі, і Грім піднявся на небо в тумані, що клубочився. Через якийсь час у селянина народився син. Змій двічі обвивався навколо його голови, а хвіст і голова звішувалися йому на спину.

Чекали.

Тільки вогонь довкіл і чорне небо.

Коли хлопчик підріс, і йому сповнилося десять років, він став служником у храмі Ганго-дзи. Тоді не минало й ночі, щоб хто-небудь зі служників не був убитий у дзвіниці. Побачивши це, [новий] служник сказав ченцям: «Я схоплю злого духа, уб’ю його і припиню цю напасть». Ченці погодилися. Тоді служник поставив чотири світильники у кутках дзвіниці і велів чотирьом своїм помічникам: «Коли я схоплю духа, зірвіть кришки зі світильників». Потім він сховався за дверима дзвіниці.

Чекали.

— А скільки кілограмів важить один мільйон?

— Десять.

— Ага.

Опівночі з’явився величезний дух, але побачив служника й утік. Та знову з’явився у другій половині ночі. Служник міцно схопив його за волосся. Дух виривався, але служник витяг його [у дзвіницю]. Чотири помічники тремтіли від страху і не змогли зірвати кришки зі світильників. Служник сам зірвав їх, тягаючи духа з кутка в куток. На світанку дух утік, утративши все своє волосся.

Чекали.

Чекали.

— То що, сто кілограмів — це десять лимонів?

— Якщо в купюрах по п’ятдесят, то лише п’ять.

Чекали.

Чекали.

Знаючи, що як би довго ми не протрималися тут, все одно помремо якщо не від кулі, то від того, що в нас немає ні краплі води.

Уранці побачили, що криваві сліди ведуть до перехрестя, де був похований поганий раб, який колись належав храму. Тоді зрозуміли, що це був дух того самого раба. Волосся духа дотепер зберігають у храмі Ганго-дзи.

Чекали.

Чекали.

Чекали.

Чекали. Чекали. Чекали. Чекали. Чекали.

Чекали.

А ще кажуть…

* * *

І раптом задзвонив телефон.

5

— У кого це?

— Тут, — сказав Бауер, дивлячись на номер, що висвітився на екрані. — У мене.

— І хто? — запитав у нього Володя.

— Не знаю, — сказав той. — Напевно, будуть пропонувати здатися.

А тоді, в трубку:

— Так.

Помовчав. Кивнув і простягнув телефон мені:

— Тебе.

Цікаво.

Узявши телефон, я мовив:

— Алло, — і почув глузливий голос Дмитра:

— Ти радий мене чути?

— Звичайно.

— Тоді я втішу тебе ще дужче.

Сака Гігаку був родом із Пекче. Коли його країна була розгромлена, а сталося це тоді, коли Піднебесною керувала государиня з нового палацу Окамото, він перебрався в нашу країну й оселився в храмі Кудара, що в Наніва. Росту в ченці було сім сяку. Він ретельно вникав у навчання Будди і з благоговінням читав сутру «Сінханнякьо».

6

— То ти радий мене чути?

— Звичайно.

— Порадувати тебе ще більше?

— Ти звідки?

— Двадцять восьме дерево від ліхтаря, що світить на ту вашу вежу, яка димить.

— Я серйозно, — сказав я.

— І я серйозно, — сказав мені Дмитро. — Ти і скількись там з тобою стрільців сидите в підвалі, оточені з усіх боків китайцями, які збираються вами поснідати. А я сиджу за п’ятдесят метрів від вас і ніяк не можу вирішити: чи прийти до вас продовжувати переговори, чи ми зможемо домовитися по телефону.

— Про що? — запитав я.

— Про гроші, — сказав Дмитро. — Адже поруч зі мною дядечко, який готовий звільнити вас, якщо ви віддасте йому ті нещасні папірці з портретами ворожих президентів.

— І хто це?

— Кадуцо, — сказав Дмитро, а оскільки Кадуцо був десь недалеко від нього, то додав шанобливе: — Сан.

Той самий, який виручив нас у Нагано.

— Ти зрозумів?

— Зрозумів.

— Поговориш зі своїми?

— Поговорю.

— Тоді я передзвоню хвилин через двадцять.

* * *

— Хто?

— Тут поруч чоловік двісті японців, які хочуть нас звільнити.

— За гроші?

— Звичайно.

— Не годиться, — сказав один із братів Оверченків. — Ми й самі впораємося.

— Як хочете.

— А якщо серйозно? — запитав у мене Бауер.

— Я серйозно, — відповів я.

Адже ситуація, у якій ми опинилися, була більш ніж серйозною.

Для великого покарання китайці використовують збрую і зброю (похід проти бунтівників), для наступного — бойові й катівські сокири, для середнього покарання — ножі й пилки (для відпилювання кінцівок), для наступного — долота і свердла (для видалення колінних чашечок), для легких — ціпки й батоги. XII cm.

7

Я розповів їм про Дмитра. Про пана Кадуцо і його банду. Розповів їм, чому вони з’явилися в Харкові і звідки довідалися про диск.

І сказав:

— Вирішуйте.

— А ти що думаєш? — пильно дивлячись мені в очі (ну звичайно. Це ж я привів сюди японців. І саме я підставив вітчима своєї дочки під усі інші неприємності) запитав Бауер.

— А мені пофіг, — сказав я. — Ось сидить моя дочка, і я зроблю все, щоб вона сиділа тут доти, поки не здохне останній китаєць. А щодо ваших грошей, то зараз вони просто папір. Хочеш, покажу, як вони вміють горіти?

— Ясно, — сказав Бауер і обернувся до свого боса. — …?

* * *

— Добре, — сказав Володя. — Давай поговоримо з ними.

8

Переговори були довгими. До розрядження батарей у телефоні. Через дві атаки людей пана Юя, в яких підстрелили Вітю-шарпея і старшого з однояйцевих братів.

— Так…

— Передзвоніть.

— …

— Ми…

— …

— Ні…

— …

— За умови…

— Передзвоніть…

— …

— Передай йому…

— Ну і що?

— …

— Ні.

— …

— Так…

— …

— Я повторюю…

— …

— Скільки?..

— …

— Передзвоніть.

Я сів поруч з Маринкою, і вона одразу ж вдячно пригорнулася до мене.

— Це твої друзі?

— Дядько Дмитро.

— З дядьком Сашком?

— Ні. Але з ним багато славних хлопців.

— Вони нам допоможуть?

— А це як вирішить твій другий татко.

— Він розумний, — задумливо мовила Маринка.

— Будемо сподіватися.

* * *

— Добре, — вирішив нарешті Володя. — Ви отримуєте гроші. Ми одержуємо волю, п’ять відсотків від загальної суми і вільний виїзд із міста.

— Ми, — нагадав найманець-професіонал.

— І наші люди, — сказав Вітчим, — беруть собі мільйонів по десять-дванадцять.

— …?

— Ні. Їх небагато. Сім чоловік.

Виявилося, що він порахував і мене.

— Так. Добре. Ми чекаємо. Що? Звичайно.

І кинувши телефон на найближчу з грошових пірамід, сказав Бауеру:

— Через дві хвилини вимкнеш усе світло по периметру.

Через дві хвилини Бауер вимкнув світло — і якудзи пішли в атаку.

Трощи ворога, якщо вважаєш його слабким. У великомасштабній Стратегії, коли бачиш, що в супротивника мало людей чи людей багато, але дух їх слабкий і збентежений, закидай ворога шапками, буквально трощи. Не розслабляйся, супротивник може отямитись. Учися духу розтрощення, збираючи енергію в кулак.

Частина друга

Добрі японські друзі

1

Вірність і відданість… Мда… І вміння вбивати…

Японці атакували з бойовим кличем. Китайці вискакували їм назустріч. І скрізь, принаймні перед моєю надщербленою кулями бійницею, було видно якудз, які вбивали китайців, і японців, які вбивали стрільців тріади.

Низькорослі. Мініатюрні жителі Островів Вранішнього Сонця і головаті, присадкуваті мешканці Піднебесної Імперії.

2

Зрісши на ідентичних уявленнях про честь, життя та обов’язок, вони боролися з такою люттю, з такою зневагою до власної смерті, що цей бій не міг тривати довго. Адже це був навіть не бій, а винищування один одного. Виграти міг тільки той, хто винищить усіх, до останнього, ворогів.

Десятки людей, які падають і застигають уже назавжди. Без емоцій, без ненависті, без криків смерті і зойків про допомогу.

У шквалі вогню, що обрушився на нас з усіх боків.

* * *

І раптом усе скінчилося. Миттєво. Двома десятками останніх пострілів.

— Що сталось?

— Вони перемогли.

— Хто? — запитав Володя, для якого і тріади, і якудзи були на одне лице.

— Японці, — відповів я.

Утративши майже всіх своїх.

А потім ми почули гуркіт каміння біля сталевих дверей бункера:

— Агов! Там хтось є?!

Це був Дмитро.

— Виходимо?

— Давайте спробуємо.

Ми відкрили ворота сховища, цілячись у японців. Але стріляти вже не було потреби.

* * *

Кадуцо-сан зустрічав нас біля самого входу.

Безпомилково визначивши, що Володя і є власником відбитих ним мільярдів, він уклонився йому і сказав:

— Здрастуйте, мені шкода, що моя допомога прийшла до вас значно пізніше, аніж це було необхідно.

— Він каже, — переклав Дмитро, — що радий бачити вас без дірок у чолі.

— Він точно переклав? — запитав у мене Бауер.

— Точно, — відповів я.

— А тепер про справи, — сказав глава якудз Кадуцо-сан — тоном, що поставив усе на свої місця: Володя і ми разом з ним тепер були в повній його владі, і не вбиває він нас тільки тому, що дав слово не робити цього. — Ви готові?

— Звичайно, — сказав Володимир Михайлович.

— Я хочу запропонувати вам ось що…

Власне, гурентай і були першими якудзами в сучасному сенсі слова. Вони осмислили весь досвід попередників і взяли велику частину влади в країні у свої руки — адже американці знищили верхній шар японської адміністрації. У першу чергу гурентай контролювали чорний ринок, але займались усім, за що їм платили гроші. У результаті в 1950 році американська адміністрація офіційно визнала, що не може захистити простих японців від якудз.

* * *

Надто мало залишилося японців, щоб вони могли виграти ще один бій із тріадами. А цей бій був неминучим, адже Юю, незважаючи на всі накази вбити його чи взяти в полон, вдалося втекти.

— Знайдіть Юя, — наказав Кадуцо-сан.

— Командира китайців, — переклав я.

Але пана Юя ніде не було.

— Його нема.

— Перевірте ще раз.

— Його не знайшли, — знову переклав я.

— Ну й чорт із ним, — сказав Дмитро. — Не знайшли, то не знайшли. Не проблема.

— Ой не думаю, — сказав йому Бауер.

Ми стояли посередині всіяного трупами двору, дивлячись, як якудзи зносять своїх мерців, укладаючи їх уже у третій ряд.

Господар устав, уклонився волові і сказав: «Прощаю тобі вчинене в минулому народженні». Почувши його слова, віл важко зітхнув і заплакав. Того ж дня у годину Мавпи він помер. А хазяїн обдарував ченця ковдрою й іншим добром, збільшуючи благодіяння для свого батька. Як можна не вірити в кармічне воздаяння?

Усе було обговорено ще по телефону, але Кадуцо-сан хотів почути «так», дивлячись в очі Володимира Михайловича.

— Ми забираємо гроші собі, — сказав він. — А вам гарантуємо охорону і виїзд із країни.

— Яким чином? — запитав Володя, розуміючи, що нас можуть чекати як у кожному з аеропортів чи вокзалів, так і на будь-якій дорозі.

— У Мурманську, — сказав Кадуцо-сан, — нас чекає пароплав. Саме на ньому ми відвеземо гроші, і на ньому ж ви зможете вирушити з нами до Японії. А коли ви потрапите туди, вас будуть чекати новий будинок, довічне забезпечення і довічна охорона.

Це було серйозно. Навіть якби хто-небудь з нас пережив Кадуцо-сана, про нього все одно будуть піклуватися ті, хто стане наступником вождя клану якудз.

«Запах Могильних Квітів» — так назвали цей клан ще чотири століття тому. І погодившись стати його підопічними, ми могли не сумніватися, що цей клан не залишить нас уже ніколи.

— Це я пропоную вам замість грошей.

— Не за всі гроші, — сказав Бауер.

— Тобто?

— Ми обіцяли нашим людям, що вони зможуть із собою дещо взяти.

— Добре, — сказав Кадуцо-сан.

— То ми можемо забирати? — запитав один із Оверченків. — Стільки, як домовлялися?

— Беріть.

* * *

На цьому ми з ними й попрощалися. З ними, з обома охоронцями і найманцем, який справді виявився безсмертним.

Вони забрали з собою майже тридцять шість мільйонів.

Але для нового господаря грошей пана Кадуцо це було ніщо.

З

Виходило, що глава якудз Кадуцо навіть не сумнівався, що Володя погодиться з усім, що він йому запропонує.

Варто було Володі сказати «так», як Кадуцо-сан махнув заляпаною кров’ю рукою, і до руїн елеватора з боку лісової дороги виїхало п’ять вантажівок-трейлерів.

— Дорога буде довгою, краще розділити гроші. Тож якщо нам доведеться щось утратити, то це буде лише частина з того, що ми маємо, — переклав Дмитро.

— Розумно, — погодився Бауер.

Гроші завантажили в чотири трейлери. У п’ятий склали трупи загиблих якудз.

— Татку, — покликала Марина, яка вже сиділа у високій кабіні. — Ходи до мене.

Узявшись за скобу борта, я піднявся і сів поруч із нею.

— Ми їдемо в Японію, — сказала Маринка.

— Я знаю.

— Тепер ми весь час будемо разом.

— Це ж кльово.

— А японська — важка мова?

— Та не дуже.

— А коли приїдеш, подзвониш Юкіко?

— Обов’язково.

— І вона приїде до нас?

— Так.

Машина здригнулася і покотилась по дорозі.

Віршик… Віршик… Віршик… Я не міг згадати жодного, який би підходив для цього випадку. Ми їхали. Але щось говорило мені, що я не побачу кінця цієї дороги. Щось… Але що?

4

Пан Юй, який їхав на задньому сидінні машини, що підібрала його на трасі. Водій, посміхаючись у дзеркало заднього огляду, говорив йому:

— Що, цурка китайська, заблудився?

— Пхай, — кивав пан Юй.

— Та пішов ти зі своїм «пхай». Ти мені людською мовою скажи: заплатиш мені п’ятдесят доларів чи ні?

А як він міг це сказати, якщо людською мовою знав тільки три слова: «Харків», «горілка» і «Будьмо-гей!»? І тому він говорив:

— Пхай.

— Ну, «пхай», то й «пхай».

* * *

А вже в Харкові він повільно ввійшов у ворота закритої після банкрутства матрацної фабрики, і сотні китайців, кланяючись і підносячи руки до грудей, кинулися до нього:

— Пан Юй!

— Живий!

— З ним нічого не сталося!

— Він навіть не поранений!

— Пан Юй!

5

— Командирів до мене, — сказав пан Юй.

Командирів п’ятнадцяти загонів, які переховувалися в курних і холодних цехах.

— Ми не знаємо, якою дорогою вони поїхали, тому переслідуйте їх в усі сторони. Хто знайде першим, нехай повідомить.

Це була дивна погоня. Автобуси, пікапи і легкові машини, у кожній з яких сиділи по двадцять — двадцять п’ять людей. Навіть у багажниках.

* * *

А ми промчали повз останній харківський КП. Повз темний за дощем ліс. Повз відтягнені до узбіччя вантажівки розгромленої китайської застави. Пригальмувавши перед людиною, яка стояла посеред дороги з кулеметом у руках.

Це був Сашко. Мій друг, який не міг кинути мене в лиху годину. Велетень, що очолив знищення китайської засідки на цій трасі.

Люди наступних поколінь передавали, що Вчитель Закону До-дзе із храму Ганго-дзи володів величезною силою. Правду кажу — сила його походила від чеснот, накопичених у минулих народженнях. Це — чудеса, які сталися в країні Японії.

— Привіт, — сказав він мені.

— Привіт, дитинко, — сказав він Маринці.

— Візьмете мене до себе? — запитав він, стоячи перед відчиненими дверима нашої кабіни.

— Звісно. Сідай.

* * *

А разом з ним чоловік десять японців і два десятки зв’язаних мотузками мертвих якудз.

6

— Багато грошей?

— Багато.

— Розважимося?

— Аякже. На всю котушку.

— Агов, — покликав Сашко якудзу, який сидів за кермом. — А швидше ти можеш?

— Домо.

— Тоді давай, брате, жени.

Частина третя

Дорогою до Холодного моря

1

П’ять вантажівок-трейлерів.

Написи на бортах: «Оренда», «Фірма Вагріус», «Азовські перевезення».

За кермом — японці. По двоє нас, можна сказати, біженців, у кожній кабіні. Кадуцо-сан і колишній мільйонер Володя їдуть на одному сидінні.

І шість японців-якудз на дахах кузовів кутаються у величезні, куплені в якомусь випадковому магазині куртки.

Другий день ми їхали в Мурманськ, зупиняючись лише через кожні п’ять годин, щоб підживитись купленими ще на початку шляху консервами, печивом і журавлиновим морсом.

* * *

Безмежність запущених територій.

У цій частині Росії були тільки болота. Та прокладена крізь них дорога. І чим далі ми нею їхали, тим більше було чорних покинутих сіл.

Сірі дні, непроглядні ночі. Заправка — бензовози, які самотньо стоять на узбіччі й охороняються п’яними і неголеними автоматниками.

— Так, — сказав японець, який сидів за кермом. — Росія — велика країна.

— Подобається? — запитав я.

— Стільки всього… Неосяжність.

— Так, — кивнув Сашко і, глянувши на японця, який, поза сумнівом, згадав свою країну, що без кінця приєднує до себе рукотворні острови і коси, сказав: — Не журись. Доберемося на місце, і я подарую тобі кілька Курил.

— Жарт? — посміхнувся японець.

— Ага, — сказав я, побачивши в дзеркалі майже сотню фар, що наближалися до нас. — Як і ці хлопці.

— А це в нас хто? — запитав Сашко, глянувши у дзеркало.

— Думаю, китайці.

* * *

— Усім машинам! — закричав наш водій у мікрофон передавача, що звисав зі стелі. — Нас доганяють люди Юя! Повторюю…

А у відповідь крижаний голос Кадуцо-сана:

— Додати швидкість. Не зупинятися, поки в нас чи в них не закінчиться бензин. Усі зрозуміли?

— Так, Кадуцо-сан.

— Так, Кадуцо-сан.

— Так, Кадуцо-сан…

— Весело, — сказав Сашко.

Їх там було сотень п’ять, китайців, які намагалися наздогнати нас. Не менше.

Закінчиться бензин — і що тоді врятує нас, сімнадцятьох чоловіків, які везуть вісім мільярдів доларів і майже двісті мерців?

Сімнадцятьох дядьків і одну маленьку дівчинку, яка стомилася боятись і притискається до мене.

* * *

Мариночка.

Коли вона народилася, я навіть не міг собі уявити, що з неї — малесенької ляльки з нерівним чорним чубчиком — зможе вирости щось хоч віддалено схоже на людину.

Тоді я возив коляску по парку, і цього було більш ніж досить.

Варто було нам розлучитися на дванадцять років і знову зустрітися, як раптом я почав задумуватися про зовсім інші речі. Про те, якою вона буде у вісімнадцять, двадцять п’ять, тридцять років. Яким буде її наречений, на кого будуть схожі її діти. Де вона буде вчитися. Чи погодиться коли-небудь вирушити зі мною подорожувати. Чи знайду я з нею спільну мову тоді, коли їй будуть не потрібні ні тато, ні вітчим.

Тисячі питань. Дванадцять думкою прожитих життів.

Виявляється, можна бути щасливим, просто мріючи про те, як твоя дочка, закінчивши школу, буде стояти на «останньому дзвонику». І ти, у юрбі батьків, зворушено дивитимешся на неї, адже твоя дівчинка стала дорослою.

— Не бійся, — сказав моїй дочці Сашко. — Усе буде нормально.

— Я… з-знаю, — вона була готова заплакати.

Навіть для нас, убивць, які побачили майже все, що можна було побачити, останні дні були майже непід’ємним вантажем. Що ж говорити про неї, мою маленьку Маринку?

Якщо нам було важко, то для неї це вже було через край. Якщо до нас підкочувалося відчуття страху, то для неї це було справжнім жахом, який виплеснувся з нічного сну. Якщо кожен з нас не хотів умирати, бо ще не довідався, що таке бути дідом чи ще через яку-небудь дурницю, то про що мала думати вона, яка взагалі практично ще нічого не знала?

Її дитячу душу гнітить тривога, і вона сильніша, ніж страх: «…Я завжди… А тепер… Через мене… Нещастя, що раптово обрушилося на нас». В її душі вона викликала невимовний сум і тугу. І я подумав про неї: «Бідолашна дитина».

«Бідна, бідна, бідна моя Маринонька…»

І перехопивши мій погляд, вона підняла брови:

«Адже все буде гаразд?»

— Не бійся, — сказав я. — Усе буде нормально.

* * *

А китайці їхали в нас за спиною, і шини їхніх автомобілів намотували на себе малюнки наших шин, що залишалися на мокрому асфальті.

Поки не закінчиться бензин.

Поки не зупиниться одна з наших вантажівок. Тоді частина їх залишиться, щоб розтерзати її, а інші продовжуватимуть погоню.

Занадто багато мені було років, щоб я думав, що можливий якийсь інший варіант. Надто вже довго я брав участь у подібних війнах, щоб дозволити собі обдуритися тим, що ми зможемо їхати так безкінечно.

* * *

І ось я дивився на Маринку й розумів, як сильно її люблю — дівчинку, яку по-справжньому знав лише другий місяць. Дівчинку, заради якої був готовий на все.

Тим більше на:

— Пригальмуй, — сказав я, хоч по-японськи це було чотири слова і шість ієрогліфів.

— Що?

— Давай, — повторив я. — Гальмуй.

Якудза, який сидів за кермом, вильнув до узбіччя і зменшив швидкість.

— Татку! — пискнула Маринка.

— Напишеш мені, — сказав я і, підморгнувши їй, вистрибнув услід за кинутими коробками з кулеметними стрічками.

* * *

Падіння.

Рот, повний трави.

Змокріла брудна куртка.

Плями і смуги на обличчі, немов я розфарбував його, граючись у…

* * *

Пробігши кілька кроків, я штовхнув коробки з патронами в канаву, а потім і сам скотився в неї. Саме ухилившись від пущеної в мене автоматної черги.

Батьківство — це не п’яні розмови:

— А коли моя дочка була маленькою…

Не сюсюкання:

— Сьогодні можеш прогуляти школу…

І не три кілограми шоколадного морозива в заповненій черепахами і папугами кав’ярні.

Принаймні я був упевнений, що це щось інше. Щось те, що лежало в брудній канаві і пускало автоматні черги по лобових стеклах.

Крім вірності й почуття обов’язку, однією із ключових вимог Бусідо була особиста хоробрість, непохитна мужність самурая, приклад якого дає нам біографія Такеда Сінгена… — та все це маячня, хлопці.

— Я любив тебе, Мариночко, — це приблизно те, що я й хочу сказати.

Без жодного питання «ти зробиш?» Ти просто любиш і робиш. Усе що можеш.

Я міг стріляти.

І я стріляв. Уже після третьої черги побачивши днище машини, яка почала крутитися навколо себе, над дорогою, над іншими машинами, що розлітаються склом і металом.

Як там, у Маринчиній пісеньці? «Там, там, там, тільки там, де нас нема…»

Відповідно до основного запису, у часи правління володаря Бідацу в морі біля провінції Ідзуми почули музику. Вона нагадувала звуки флейти, тринадцятиструнного кото, семиструнного кото, кото Кудара або ж гуркіт грому. Їх було чути вдень, а ввечері світло поширювалося до сходу.

Ось я й чув музику. Щоправда, це були не арфи в руках ангелів, що прийшли за мною. Але все одно ця музика подобалася мені.

Там, там, там,

тільки там,

де нас нема…

Я пізнав любов юдзьо. Я зрозумів цю любов. І тепер міг віддати її. А разом з нею і себе.

— Японія, — я посміхнувся і сплюнув кров. — Японія, дідько тебе забери. Ти зробила з мене японця…

Я розвернув ще одну машину, убивши всіх, хто в ній сидів.

— …Гейшу, самурая, якудзу… чорт… різьбяра апельсинових кісточок, вишневий цвіт…

Треба було б відкотитися.

— Треба було…

Але я не став цього робити. Вантажівки вже сховалися за поворотом, і я, збираючись дати їм ще хвилин десять-п’ятнадцять, міг умерти й тут. У цій канаві, яка стала моїм окопом.

Водій — вузькі очі воїна, що йде на смерть, — змусив мотор завити. Я випустив залишки черги, і мотор завмер.

Бабах! Ось і ще один вибух.

2

Світла було багато — п’ятдесят метрів залитої палаючим бензином дороги.

Я бачив майже кожного з них. Бачив, як вони рвонули назад, повисипалися з машин і автобусів і тепер намагаються добратися до мене через чорні кущі і чорні калюжі в западинах пустища.

— Ну-ну.

І раптом — автоматна черга на іншій стороні дороги.

«Хто це не залишив мене?»

І автомат за моєю спиною.

«То їх навіть двоє!»

Японія зробила японцем не тільки мене. Але й Дмитра, і навіть Сашка, який, здавалося б, мав стовідсотковий імунітет від її дурних цінностей.

— Усе нормально?

— Дякую! — відповів я, гукнувши йому через палаючу дорогу.

— Володимир Михайлович з Маринкою і Кадуцо-саном, — сказав Дмитро, падаючи поруч зі мною, — просили кланятися!

— Спасибі!

— Та що там, — Дмитро перевернувся на бік, розстебнув блискавку куртки і висипав у всіяний гільзами бруд майже два десятки гранат. — Хочеш одну?

— На рахунок три. Раз…

— Два…

Вибухнувши під ногами, гранати підняли китайців у повітря.

Агов, Юю, де ж ти візьмеш стільки стрільців, щоб відновити хоча б половину колишньої величі своєї банди?!

Ще п’ятеро.

Де?!

З

Духом битви було пронизане все повсякденне життя самурая, і можливість близької смерті не здавалася йому чимось незвичайним. Справжнім майстром меча міг вважатися лише той, хто був готовий без вагань ступити назустріч власній загибелі. Саме для досягнення такої досконалості люди дотримувались давніх традицій, і навіть у наші дні багато японців присвячують своє життя практиці Кендо.

4

Ми воювали майже двадцять хвилин.

Коли в нас скінчилися патрони, ми пішли вперед, підбираючи зброю вбитих нами китайців.

Ми дали колоні вантажівок ще чверть години, розплатившись за це м’ясом, вирваним з наших тіл і застряглими в нас кулями.

— Майже сто кілометрів, — сказав Сашко.

А саме на стільки ми дали можливість від’їхати Маринці, її вітчиму й іншим.

— Ага, — сказав я, вистрелюючи останній патрон.

— Тримай, — але величезна долоня Сашка була практично порожньою.

* * *

— Ще трохи, і я не зможу встати, — сказав я. Ми тепер лежали втрьох. За пагорбом, який став нашим укриттям.

— Мені ще одну кулю, і я помру, — сказав Дмитро. — Чи вони зможуть узяти мене живим.

— Зате в дитини тепер є всі шанси виїхати.

— Так, — сказав я.

— Ну, що? — якщо ми пролежимо тут ще кілька хвилин, то в наших тілах буде стільки свинцю, що ми навіть не зможемо вбити один одного. А потрапляти до рук китайців живими…

І ми вирішили:

— Ходімо.

З однією гранатою і двома напівпорожніми ріжками на нас трьох.

— Рушили.

Ми встали й пішли на них.

Ще трохи посвітлішало, і добре стало видно білу рівну дорогу, яка біжить удалину. Я йду по ній, оточеній з обох боків сосновим бором. Він тягнеться вздовж дороги, аж доки не зливається на обрії з чорнотою неба.

Іти, стріляючи зі стегна. Йти і стріляти, чекаючи, хто з твоїх друзів упаде першим. Чи впасти самому, вже не знаючи, що з іншими.

5

Догорить дорога.

Випадковий водій випадкової вантажівки проїде по ній.

— От йо… — побачить трупи, кістяки обгорілих машин, застиглі бульбашки на асфальті й натисне на газ.

Скільки птахів сяде на спину мертвого до того, як морози перетворять її на лід?

Пустище поглине мерців, зробивши їх частиною пустища.

Цятка на величезній планеті. Хто знає, що тут сталося? Хто довідається, що станеться тут колись?

Тут так тихо…

Гарне місце, щоб відчути спокій.

* * *

Марина…

Частина четверта

Останній порт

1

У цьому порту на краю землі був туман. Густий. Сірий. Немов на землю впала вічність.

Останній пароплав відходив від його порожніх причалів. Останній. Той самий, у чиїх трюмах лежали затягнуті брезентом вісім мільярдів.

Той самий, який віз від мене Маринку.

— Спізнилися, — сказав Сашко.

— Ну, нічого, — сказав я.

— Так, — погодився Дмитро. — Головне, що вона встигла.

Ви думали, ми загинули?

Спасибі за співчуття. Але — ні. Принаймні, не в цій війні.

Хоча було дуже сумно, коли ми, перебивши купу китайців, вижили і добралися до Мурманського порту, а тепер стояли на самому краю землі, спостерігаючи, як пароплав, розчиняючись у тумані, відвозить від мене мою дочку. Дівчинку, яку так полюбили Дмитро й Сашко.

Відвозить уже назавжди.

Але ми були щасливі. Адже нам удалося дати цьому пароплавові відчалити. А отже, усе було не так уже й погано.

— Усе?

— Усе.

— Усі поплакали?

— Так.

— От і добре, — сказав Сашко. — Поїхали в лікарню?

А добрий хірург був потрібен усім нам. Хірург і ідея про те, як нам вибратися з країни, через кордони китайців, які ще кілька років будуть відслідковувати мільярди, що так їм і не дісталися.

— Поїхали, — сказав я, і…

2

— …і побачили… побачили чоловіка, який вийшов з туману.

«Я повернувся старою дорогою. Подивився, а я раптом живим зробився». Люди того часу називали його «Мурадзі померлий і воскреслий».

Це можна сказати про нас.

А чоловік, який вийшов до нас, був Бауер.

З

Бауер — людина, яку ми найменше сподівалися тут побачити.

— Здоровенькі були, — сказав він.

— Привіт.

— Ми чекали вас.

— Ми?

— Ходімо.

І він повів нас у туман. До десятка складених один на одного мішків. До сидячих на одному з них Марини і її вітчима.

— Нам не варто їхати в Японію, — немов вибачаючись, промовив Володимир Михайлович.

Та про що йдеться!

— Таточку! — закричала Марина, через мить повиснувши на мені.

«Маринонько»… — як розповісти про те, що я відчував у той момент? Біль, щастя і радість.

— На місце вбитих босів, — продовжував Володя, — чиї гроші ми віддали японцям, прийдуть інші. І тоді вони зажадають назад свої мільярди.

— Яка я рада.

— Який я радий.

— Буде війна, — сказав Бауер.

— А я вже думала…

— Давай домовимося, що б не було, зі мною нічого не станеться. Ні за яких умов.

— А нам краще не брати участь у ній, — сказав Володя.

— Татку…

— Мариночко…

— А що в цих мішках? — запитав Сашко.

— Гроші. Мільйонів двісті, двісті п’ятдесят…

— Так?

— І якщо ви не проти, — продовжував вітчим, — скласти нам компанію і зникнути разом із нами так далеко, щоб ніхто ніколи не…

— Ми не проти? — запитав я в Марини.

— Звичайно, ні.

— Тоді в мене є ідея…

Епілог

Сніг ішов уже сто вісімдесят четвертий день. А треба було валити дерева і перетягувати їх частинами до того малесенького села, у якому я жив.

Запряжні собаки вже навіть не скиглили від утоми. Руки стали шорсткими від мозолів і саден, а по тілу розповзалися сині блискавки порваних жил.

Але взимку тут не було інших розваг. Крім як ходити на полювання, намагатися розтопити замерзлу в трубах снігоходів олію і валити ліс на дрова. У цьому селі на краю засніжених сосон, які впираються в небо.

* * *

Село…

* * *

Он дерев’яний будинок Володі. Ген там — хатина Бауера і його псевдоіндіаночки-скво, яка вивчила вже двадцять сім українських слів. Там, на горбку, будинок Сашка і його дружини Джуді, української емігрантки в якомусь там поколінні, яка приїхала з Канади.

А біля струмка прикрашений лосиними черепами будинок Дмитра.

Оцю хатину із сателітарною антеною ми побудували для Марини. Ще на початку зими. Адже їй так хотілося мати свій будинок.

— Прикольненько, — сказала Маринка, так жодного разу і не залишившись ночувати в ньому.

Та й навіщо, якщо вона проводить ночі в домі вітчима чи в будинку, який я спорудив для себе і Юкіко?

Але в мене все-таки частіше.

А в Юкіко мають народитися двійнята. А значить, у Маринки дуже скоро з’являться брат і сестра.

Ми жили тут другий рік, і нам тут подобалося.

* * *

Обрій, складений з величезних засніжених скель. І завмерла ріка. Берег від берега — три дні шляху.

Юкон — територія на північному заході Канади. 536,4 тисячі квадратних кілометрів. Населення — 24 тисячі чоловік (пер. 2003 р.). Адміністративний центр Whitehorse (Уайтхорс) — п’ятнадцять тисяч мешканців.

Чи річка на Алясці: «3700 км. Площа басейну 855 тис. км^3. Головна притока Танана».

Кінець

Content

Євген Є
Мій тато — кілер

Пролог

КНИГА ПЕРША

Частина перша Юдзьо на ім’я Юкіко

Частина друга Тихе життя

Частина третя «Аліса була…»

Частина четверта На початку всіх цих років

Частина п’ята «…і знала…»

Частина шоста «То чого тобі треба?»

Частина сьома Країна Вранішнього Сонця

Частина восьма Оголошення війни

Частина дев’ята Тато й донька

Частина десята Відставні стрільці

Частина одинадцята Три дні

Частина дванадцята І все-таки — вітчим

Частина тринадцята «Ваша Марина…»

КНИГА ДРУГА

Частина перша Село в горах

Частина друга Приватне листування

Частина третя Сянь, Синь і Ень

Частина четверта Якудзи від пана Кадуцо

Частина п’ята З японською точністю

КНИГА ТРЕТЯ

Частина перша Чому

Частина друга На батьківщину

Частина третя Місто спогадів

Частина четверта «Здоровенькі були»

Частина п’ята Тато, вітчим і донька

Частина шоста Панове японці

Частина сьома Тихі сімейні вечори

Частина восьма З китайською витонченістю

Частина дев’ята Самотність

Частина десята Позбуваючись акценту?

Частина одинадцята Найманець для дочки

КНИГА ЧЕТВЕРТА

Частина перша На купі грошей

Частина друга Добрі японські друзі

Частина третя Дорогою до Холодного моря

Частина четверта Останній порт

Епілог