Сигман Мариано

Таємне життя розуму : як ми мислимо, відчуваємо й вирішуємо

2021

ISBN 978-966-982-557-5 (FB2)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Перекладено за виданням:

Sigman M. The Secret Life of The Mind: How Your Brain Thinks, Feels, and Decides / Mariano Sigman. — New York: Little, Brown and Company, 2017. — 288 p.

Переклад з англійської Юлії Костюк

Дизайнер обкладинки Віталій Котенджи

Електронна версія створена за виданням:

Сіґман М.

С34 Таємне життя розуму: як ми мислимо, відчуваємо й вирішуємо / Маріано Сіґман; пер. з англ. Ю. Костюк. — Х.: Віват, 2019. — 288 с.

ISBN 978-966-942-756-4 (укр.)

ISBN 978-0-316-54962-2 (англ.)

Написана на основі найновіших досліджень книжка «Таємне життя розуму» Маріано Сіґмана пропонує революційне бачення ролі нейронауки в нашому житті, розкриваючи таємничі процеси, що відбуваються в мозку і визначають, як ми навчаємося, мислимо, відчуваємо і мріємо. По двадцяти роках дослідження внутрішніх механізмів людського мозку доктор Сіґман обстоює унікальний погляд. За допомогою досягнень фізики, лінгвістики, психології, педагогіки й інших дисциплін він намагається пояснити, чому в людей, що розмовляють кількома мовами, рідше розвивається деменція, як новонароджені, ще не вміючи говорити, розрізняють добро і зло, а також як «прочитати» думки пацієнтів у вегетативному стані, розшифровуючи показники активності їхнього мозку.

УДК 159.9

ББК 88

© Mariano Sigman, 2017

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2019

Присвячую Міло та Ною

Вступ

Я часто уявляю науку як корабель, який несе нас до невідомих берегів і найвіддаленіших околиць Усесвіту, до мікрокосму внутрішніх механізмів роботи світла й найкрихітніших молекул живих організмів. Судно обладнане різними пристроями: телескопами та мікроскопами, — які дозволяють бачити те, що раніше було невидимим. Наука водночас і шлях, і навігатор, і мапа для пошуків невідомого.

Моє двадцятилітнє плавання між Нью-Йорком, Парижем і Буенос-Айресом присвячене найпотаємнішим частинам людського мозку — органа, що складається з незліченної кількості нейронів, які відповідають за сприйняття, мислення, емоції, сни й мовлення.

Мета цієї книжки — розкрити таємниці розуму, щоб ми краще збагнули самих себе і зазирнули в ті його найдальші закапелки, які роблять нас людьми. Для цього простежимо, як формуються поняття в перші дні життя, як люди приймають найважливіші рішення, як працюють сни й уява, чому ми відчуваємо ті чи інші емоції, як трансформується мозок і як разом із ним змінюємося ми самі.

Ми поглянемо на мозок збоку. Проникнемо туди, де зароджується думка. Це відбувається на стику психології та нейронауки, в океані, який борознили представники різних галузей знань: біологи, фізики, математики, психологи, антропологи, лінгвісти, філософи, медики. А крім них, — шеф-кухарі, ілюзіоністи, музиканти, шахісти, письменники, художники. Ця книжка — результат синтезу всіх цих підходів.

Перший розділ — це подорож до країни дитинства. Ви дізнаєтеся, що мозок готовий опановувати мову задовго до часу, коли людина починає говорити; що білінгвізм допомагає мислити, а поняття добра й справедливості, співпраці та конкуренції, які надалі впливають на наше ставлення до себе й інших, закладаються на ранніх етапах розвитку. Це раннє інтуїтивне мислення залишає глибокі відбитки на тому, як людина будує умовиводи й приймає рішення.

З другого розділу ви дізнаєтеся, що визначає примарно-чітку межу між тим, що ми хочемо й не хочемо робити. Ідеться про вибір, який робить нас тими, ким ми є. Як мислення й почуття взаємодіють у суспільно важливих та емоційних рішеннях? Завдяки чому люди довіряють іншим і самим собі? Ми побачимо, як найменші зміни в ланцюгах нейронів, що відповідають за приймання рішень, можуть зовсім змінити цей процес: від найпростіших до найбільш складних рішень, які визначають людину як суспільну істоту.

Третій та четвертий розділи присвячені заглибленню крізь призму безпрецедентного поєднання ідей З. Фройда із досягненнями сучасної нейронауки в найбільш таємничу площину мислення — свідомість. Що таке несвідоме і як воно нами керує? Ви дізнаєтеся, що, розшифровуючи записи мозкової активності, лікарі можуть читати думки пацієнтів навіть у вегетативному стані, коли ті не здатні по-іншому контактувати зі світом. А ще — про те, хто саме пробуджується, коли прокидається свідомість. Окрім того, познайомитеся з першими розробками механізмів для записування снів і їх візуалізації у своєрідному онейричному планетарії й розглянете різноманіття станів свідомості, зокрема усвідомлені сновидіння, мислення під впливом марихуани та галюциногенних наркотиків.

Два останні розділи розкривають проблему навчання мозку за різноманітних обставин: від щоденного життя до формальної освіти. Наприклад, чи правда, що дорослій людині набагато важче вивчити нову мову, ніж дитині? На вас чекає мандрівка історією дидактики, аналіз понять зусилля й навички, огляд докорінних трансформацій у мозку, які відбуваються, коли ми вчимося читати, а також предиспозиції мозку до змін. Книжка також окреслює способи відповідального використання цих знань для вдосконалення найбільш масового експерименту в історії людства — освіти.

У «Таємному житті розуму» я підсумував здобутки нейронауки з позицій свого досвіду. Розглядаю цю сферу знань як шлях до розуміння себе й інших, помічницю в міжособистісному спілкуванні. З цієї точки зору нейронаука — іще один інструмент споконвічного прагнення людини окреслити — хай навіть примітивно — барви, відтінки та нюанси своїх почуттів та думок і пояснити їх не тільки іншим, а й собі.

Розділ перший. Витоки мислення

Як мислять та спілкуються немовлята і як нам краще їх зрозуміти?

З усіх місцевостей, якими ми подорожуємо за життя, країна дитинства, без сумніву, найнеймовірніша. Територія, що з точки зору дорослого здається простою, мирною й барвистою країною мрій, ігор та вразливості. Це дивно. Кожен колись був жителем цієї країни, але чомусь нам важко згадати й реконструювати її без старих знімків, на яких бачимо себе із віддалі часу, ніби ці діти — інші особи, а не ми в іншому часі.

Як ми мислимо й сприймаємо світ до того, як навчимося мови, щоб це описати? І якщо вже на те пішло, звідки дізнаємося значення слів без словника? Як нам узагалі вдається засвоїти премудрості граматики й синтаксису до трьох років, у період несформованого мовлення?

У цьому розділі я спробую окреслити план подорожі від дня, коли людина з’явилася на світ, до часу, коли її мовлення й мислення стають «дорослими». Траєкторію змодельовано завдяки розмаїтій апаратурі, різним методам та інструментам. До них належать, зокрема, реконструкція мисленнєвих процесів із поглядів, жестів і слів і ретельні студії мозку, який робить нас самими собою.

Ми переконаємося, що немовлята з першого дня життя формують складні абстрактні уявлення. Звучить неймовірно, але вони володіють поняттями зі сфери математики, мовлення, моралі, навіть наукового та суспільного мислення. Ця сукупність вроджених інтуїтивних знань структурує все, що вони засвоять — і кожен із нас, дорослих, уже засвоїв — у соціальному, освітньому та родинному середовищах у дитинстві.

Також виявимо, що когнітивний розвиток — це не лише набуття нових вмінь і знань. Якраз навпаки, для цього часто потрібно зруйнувати навички, які заважають демонструвати засвоєні знання.

Парадоксально, але іноді дітям складніше не опанувати нові поняття, а взяти під контроль уже наявні.

Я помітив, що дорослим часто не вдається нормально намалювати немовлят: ми не розуміємо, що пропорції їхнього тіла кардинально відрізняються від наших. Наприклад, долоні набагато менші за голову. Нам складно бачити немовлят такими, якими вони є насправді, і це анатомічна метафора того, що в когнітивній сфері відчути дуже важко: немовля — це не маленька копія дорослого.

Зазвичай для простоти ми говоримо про дітей у третій особі, помилково вважаючи, що між нами є певна дистанція, що вони не ми. Оскільки мета цієї книжки — подорож до найпотаємніших закапелків людського мозку, то перша екскурсія — до світу дитини, якою кожен із нас колись був, — відбудеться від першої особи, щоб детально висвітлити, як ми мислили, відчували й розуміли світ у часи, які не можемо згадати лише тому, що ця частина нашого досвіду приречена на забуття.

Формування понять

Наприкінці XVII століття ірландський філософ Вільям Моліньє запропонував своєму другові Джону Локку такий мисленнєвий експеримент:

▶ Уявімо дорослого чоловіка, який народився сліпим і навчився на дотик розрізняти куб і кулю […]. А тепер припустімо, що ці фігури лежать на столі й сліпий дістає здатність бачити. Запитання: чи зможе він, лише подивившись, але не торкаючись фігур, розрізнити й вказати, де куля, а де куб?

Зможе чи ні? Я багато років запитував про це в людей і виявив: переважна більшість упевнені, що ні. Вони вважають, що першому візуальному досвіду потрібен зв’язок зі вже засвоєним через дотик. Тобто людині необхідно одночасно торкатися й дивитися на кулю, щоб зрозуміти, що плавний вигин під пальцями відповідає округлій на вигляд поверхні.

Набагато менше людей упевнені, що попередній тактильний досвід може перейти у візуальний режим. А отже, сліпа людина відрізнить кулю від куба, якщо зможе бачити.

Джон Локк, як і більшість, думав, що сліпому доведеться вчитися бачити. Тільки дивлячись на об’єкт і торкаючись його одночасно, він зрозуміє, що між цими відчуттями існує зв’язок. Знадобиться своєрідний «переклад», оскільки кожен сенсорний регістр говорить своєю мовою, а абстрактне мислення виступає словником, який співвідносить тактильні й візуальні «слова».

Для Локка і його послідовників-емпіриків мозок новонародженого — порожня сторінка, tabula rasa, готова до того, щоб на ній писали.

Досвід перетворює й надає їй форми, а поняття з’являються, лишень діставши назву. Когнітивний розвиток починається з чуттєвого досвіду в зовнішньому світі, а з розвитком мовлення потребує тонкощів для тлумачення все глибших та складніших компонентів людського мислення: любові, релігії, моралі, дружби й демократії.

Емпіризм спирається на природничі уявлення. Тому не дивно, що він був настільки популярним і домінував у філософії свідомості із сімнадцятого століття до епохи видатного швейцарського психолога Жана Піаже. Проте реальність не завжди інтуїтивно зрозуміла: мозок новонародженого — не tabula rasa. Якраз навпаки. Ми народжуємося з готовими механізмами концептуалізації.

▶ Пересічне обґрунтування за філіжанкою кави не витримує перевірки простим експериментом психолога Ендрю Мельтцоффа, який модифікував запитання Моліньє, перевірив його й заперечив здогад емпіриків. Замість кулі й куба він використав два дитячі смочки: один гладенький і круглий та другий нерівний, із виступами. Метод простий. В цілковитій темряві дитині дають смоктати один зі смочків. Після цього обидва кладуть на стіл і вмикають світло. Немовлята прискіпливіше дивляться на смочок, який щойно тримали в роті, демонструючи таким чином, що впізнають його.

Елементарний експеримент руйнує міф, який існував понад триста років. Він засвідчує, що новонароджений після одного лишень тактильного контакту з об’єктом (у цьому віці діти отримують тактильний досвід за допомогою рота, а не рук) уже має уявлення, як цей об’єкт виглядає. А ще такий дослід заперечує поширену думку батьків, що погляд немовлят постійно блукає десь далеко й відірваний від реальності. Як ми упевнимося далі, психічне життя дітей насправді більш насичене й багатогранне, ніж ми вважаємо. Вони просто не вміють про це розповісти.

Атрофована і постійна синестезія

Наперекір нашій інтуїції експеримент Мельтцоффа відповідає на запитання Моліньє ствердно: так, новонароджені розрізняють два об’єкти, які доти сприймали тільки на дотик. Але чи буде так зі сліпою дорослою людиною, якій подарують зір? Відповідь на це запитання стала можливою не так давно, коли почали здійснювати хірургічне лікування щільної катаракти, яка спричиняла вроджену сліпоту.

Першим утілив мисленнєвий експеримент Моліньє на практиці італійський офтальмолог Альберто Вальво. Пророцтво Джона Локка справдилося: сліпа від народження людина навіть і близько не уявляла те, про що мріяла.

Ось слова одного з пацієнтів після операції, яка подарувала йому зір:

▶ Я відчував, що це початок нового життя, але часом мене охоплювали депресія й розпач, коли я усвідомлював, наскільки важко розуміти цей візуальний світ. […] Насправді навколо я бачу плями світла й тіні […], наче калейдоскоп рухливих зорових образів, значення яких не розумію. […] Уночі я радію темряві. Я мав би померти сліпим, щоб переродитися в зрячу людину.

Цьому пацієнтові було важко впоратися з подарованим зором: операція «відкрила» його очі, але не навчила бачити. Зіставлення нового візуального досвіду зі світом понять, вибудованих за допомогою слуху й дотику, просто виснажливе. Мельтцофф довів, що мозок людини вміє встановлювати відповідності між сенсорними модальностями, а Вальво продемонстрував, що за роки сліпоти це вміння атрофується.

І навпаки, коли ми стикаємося з різними сенсорними модальностями, з часом деякі відповідності між ними закріплюються. Довели це мій друг і колега Едвард Габбард і Вайдянатхан Рамачандран, вигадавши дві фігури, подані нижче. Одна з них називається Кікі, а друга — Буба.

Запитання: хто є хто?

Майже кожен відповість, що праворуч зображена Буба, а ліворуч — Кікі. Це очевидно, здається, що по-іншому не може й бути. Тим не менш така відповідність дивна, це наче сказати, що хтось виглядає, як Карлос. Такий феномен пояснюють тим, що, вимовляючи голосні /о/ та /у/, ми складаємо губи в широке кільце, яке «перегукується» з округлістю Буби. А під час вимовляння /к/ та /і/ задня частина язика піднімається й під кутом торкається піднебіння. Тому природно, що загострена форма відповідає імені Кікі.

Такі відповідності часто мають культурне походження й спричинені мовою. Наприклад, здебільшого у світі прийнято вважати, що минуле перебуває позаду, а майбутнє — попереду. Але це не завжди так. У Південній Америці, у гірських районах Анд, живе народність аймара, яка будує зв’язок між часом і простором по-іншому. У мові аймара слово найра означає минуле, а також попереду, перед очима. А слово кіпа, крім значення майбутнє, означає позаду. Тобто в мові аймара минуле перебуває попереду, а майбутнє — позаду. Це відношення дійсно відображає спосіб мислення цієї народності, тому що також виявляється в мові тіла. Аймара відводять руки назад, коли говорять про майбутнє, і простягають уперед, згадуючи минуле. На перший погляд це дивно, просто не вкладається в голові, але коли місцеві жителі пояснюють, чому так, їхнє тлумачення звучить набагато переконливіше, ніж звичні нам уявлення. Аймара вважають, що ми знаємо — бачимо — тільки минуле, тому воно перебуває попереду. Майбутнє ж невідоме, його наші очі не бачать, а отже, воно позаду. Аймара рухаються задом наперед у часі. Розмите невідоме майбутнє за їхньою спиною поступово потрапляє в поле зору, перетворюючись на минуле.

Разом із лінгвістом Марко Тревісаном і музикантом Бруно Мешем ми розробили нестандартний експеримент, щоб дізнатися, чи існують природні відповідності між музикою й смаком. Дослідження об’єднало музикантів, шеф-кухарів та нейродослідників. Музиканти імпровізували на фортепіано, надихаючись чотирма класичними смаками: солодким, солоним, кислим і гірким. Вони належали до різних музичних шкіл і стилів (джаз, рок, класика тощо), тому кожен запропонував особливу інтерпретацію. Попри різноманіття версій, ми помітили закономірності для кожного смаку.

Гіркому відповідали глибокі тривалі ноти, солоному — уривчасті (стакато), кислому — негармонійні мелодії у верхньому регістрі, а солодкому — тиха, повільна й ніжна музика. Так ми змогли підсолити композицію Isn’t she lovely? Стіві Вандера й створити кислу версію «Білого альбому» «Бітлз».

Дзеркало між сприйняттям і діяльністю

Наші уявлення про час безсистемні й незрозумілі. Фраза «Скоро прийде Новий рік» дивна. Звідки прийде? З півдня, півночі, заходу? Насправді немає місця, де перебуває Новий рік. Він існує тільки в часі. І ця фраза, і аналогічна «Ми наближаємося до кінця місяця» відображають спосіб, у який розум організує думки. Ми залучаємо до цього й свої тіла. Так з’являються словосполучення голова уряду, права рука шефа, пуп землі та інші метафори[1], які відображають, що мислення організоване за шаблоном життя тіла. Тому, думаючи про дії інших людей, ми самі їх повторюємо, уживаємо чужі фрази, заражаємося чужим позіханням і сміхом. Можете провести простий експеримент, щоб перевірити цей механізм. Спілкуючись із кимось, зімкніть руки. Найімовірніше, ваш співрозмовник зробить те саме. Можете перейти до сміливіших жестів: торкнутися голови, почухатися чи потягнутися. Дуже ймовірно, що інша людина імітуватиме ваші рухи.

Цей механізм залежить від церебральної системи, яка складається з дзеркальних нейронів. Кожен із них фіксує певний жест, наприклад рухи рукою чи кистю, але не розрізняє, хто виконав цю дію: ми чи інша людина. Так само, як один механізм довільно поєднує інформацію різних сенсорних модальностей, дзеркальна система теж довільно змішує наші дії з чужими. Підвести руку й побачити, як те саме робить інша людина, — два зовсім різні процеси: перший ви виконуєте, а за другим спостерігаєте. Отже, перший — моторний, другий — візуальний. Проте концептуально вони досить схожі й у світі абстракцій відповідають одному жесту.

Зрозумівши, як ми, дорослі, змішуємо сенсорні модальності в музиці, формах, звуках і мові, об’єднуємо сприйняття та діяльність, повернімося до розуму дитини, щоб з’ясувати, набутою чи вродженою є дзеркальна система. Чи розуміють новонароджені, що їхні дії корелюють зі спостереженням за іншою людиною? Мельтцофф розв’язав і цю проблему, щоб покінчити з емпіричною tabula rasa.

Науковець провів іще один експеримент, у якому показував дитині три різні гримаси: з висолопленим язиком, відкритим ротом і зімкнутими й витягнутими наче для поцілунку губами. Спостереження показали, що дитина намагалася копіювати його міміку. Імітація вийшла неідеальною й несинхронізованою, адже дзеркало ще недосконале.

Та зазвичай дитина копіювала гримасу, яку бачила перед собою, а не дві інші. Отже, новонароджені здатні асоціювати побачені дії зі своїми, хоч імітують їх іще не настільки точно, як почнуть із появою мови.

Два відкриття Мельтцоффа — асоціації між нашими й чужими діями, а також між різними сенсорними модальностями — було оприлюднено в 1977 та 1979 роках. До 1980 року емпіричну догму майже повністю обеззброїли. Щоб завдати їй фінального удару, залишалося розв’язати останню загадку — помилку Піаже[2].

Помилка Піаже!

▶ Один із найбільш милих експериментів уславленого швейцарського психолога Жана Піаже називається «А-не-Б». Перша частина досліду відбувається таким чином: на столі з різних боків лежать дві серветки. Десятимісячному немовляті показують об’єкт, а тоді накривають його першою серветкою (А). Дитина без проблем і вагань знаходить річ.

За простим на перший погляд завданням криється когнітивний трюк, який називається «постійність об’єкта»: щоб знайти цей об’єкт, потрібно мислити глибше, а не просто отримувати інформацію від органів чуття. Об’єкт не зник. Його просто заховали. Щоб немовля це усвідомлювало, йому слід розуміти, що речі у світі не припиняють існувати, коли ми їх не бачимо. Звичайно, це абстрактна ідея[3].

▶ Друга частина експерименту починається аналогічно. Тому ж десятимісячному немовляті показують об’єкт і потім накривають той серветкою А. Тоді, коли дитина ще не встигла нічого зробити, експериментатор у неї на очах пересуває об’єкт під серветку Б. І тут стається дещо дивне: малюки піднімають серветку А, ніби не помітили дії, яку щойно бачили.

Ця помилка повселюдна. Вона майже невідворотно трапляється в десятимісячних немовлят із будь-якої культури. Ретельний експеримент говорить сам за себе й демонструє фундаментальні особливості нашого мислення. Проте висновок Піаже, що діти в цьому віці не до кінця усвідомлюють абстрактну ідею постійності об’єкта, хибний.

Коли експеримент переглянули через кілька десятиліть, з’явилася правдоподібніша й цікавіша інтерпретація: немовлята знають, що об’єкт перемістили, але не можуть використати цю інформацію. Вони контролюють свої дії зі значними збоями, наче сп’янілі люди. Якщо точніше, то в десятимісячних немовлят іще не сформувалася система гальмівного контролю — здатність утриматися від учинення дії, яку вони вже запланували. І цей приклад не виняток. Далі ми побачимо, що на перший погляд суперскладні й продумані до дрібниць сфери розумової діяльності на зразок моралі чи математики окреслені з дня нашого народження. Натомість елементарні деталі поведінки, наприклад відмова від рішення, дозрівають поступово й розмірено. Щоб зрозуміти, як ми про це дізналися, необхідно докладніше розглянути виконавчу систему «диспетчерської вежі» мозку — величезну нейронну мережу в префронтальній корі, що повільно формується протягом дитинства.

Виконавча система

Мережа в лобовій корі, яка створює виконавчу систему, визначає нас як суспільних істот. Ось простий приклад. Коли ми вхопили гарячу тарілку, природна реакція — негайно її кинути. Але доросла людина пригальмує цей рефлекс і швидко оцінить, чи є куди поставити тарілку, щоб не розбити її.

Виконавча система регулює, контролює та адмініструє всі ці процеси. Вона розробляє плани, розв’язує конфлікти, керує увагою й пригальмовує деякі рефлекси та звички. Тому вміння людини контролювати власні дії залежить від надійності системи виконавчих функцій[4]. Якщо вона працює неналежно, людина впускає гарячу тарілку, відригує за столом і програє´ всі свої гроші «однорукому бандиту».

Лобова частка кори в перші місяці життя погано сформована й розвивається значно повільніше, ніж інші відділи мозку. Через це в немовлят простежують тільки дуже спрощені версії виконавчих функцій.

Психолог і нейродослідниця Адель Даймонд ретельно вивчила фізіологічний і нейрохімічний розвиток мозку протягом першого року життя, зокрема розвиток виконавчих функцій. Вона виявила чіткий зв’язок між окремими аспектами розвитку лобової частки кори й здатністю немовлят впоратися із завданням «А-не-Б».

Що заважає дитині розв’язати таку просту проблему? Вона не може запам’ятати кілька точок розташування предмета? Чи не розуміє, що його перемістили? Чи, може, як припускав Піаже, навіть не до кінця усвідомлює, що об’єкт не припинив існувати, коли його заховали під серветку? Використовуючи всі змінні в експерименті Піаже: скільки разів немовля повторює ту саму дію, як довго воно запам’ятовує розташування об’єкта і яким чином виявляє свої знання, — Даймонд зуміла продемонструвати, що головна перепона полягає в нездатності немовляти загальмувати реакцію, яку воно вже запланувало. Так дослідниця заклала підвалини для зміни парадигми: дітям не завжди потрібні нові поняття із зовнішнього світу, іноді їм просто необхідно навчитися виявляти розуміння вже вивчених.

Таємниця в їхніх очах

Отож ми знаємо, що десятимісячне немовля не може не потягнутися рукою туди, куди запланувало, навіть якщо розуміє, що бажаний об’єкт перемістили. Виявляється, що це пов’язано з доволі специфічною нерозвиненістю нейронних ланцюгів і молекул, які забезпечують гальмівний контроль, у лобовій частці кори. Але як ми дізналися, що немовля справді розуміє, що об’єкт захований у новому місці?

Відповідь — його погляд. Немовлята, тягнучись до «неправильного» місця, дивляться на «правильне». Їхні погляд і рука вказують на різні локації. Очі демонструють, що дитина знає, де об’єкт, а рух руки — що вона не може загальмувати помилкову реакцію. Немовлята — і ми теж — двоголові створіння. У цій ситуації, як це часто стається, різниця між дітьми й дорослими полягає не в знаннях, а в здатності демонструвати ці знання у своїй поведінці.

Найефективніший спосіб визначити, про що думає дитина, — стежити за її поглядом[5]. Виходячи із засновку, що немовлята довше дивляться на дивні для них речі, можемо розробити серію ігор і виявити, які явища вони розрізняють, а які — ні, щоб дізнатися більше про їхні уявлення. Наприклад, у схожий спосіб визначили, що немовлята на другий день після народження вже мають поняття про числа; раніше ніхто й уявити не міг, як це дослідити.

▶ Експеримент відбувається так. Немовляті показують низку зображень. Три качки, три червоні квадрати, три блакитні кола, три трикутники, три палички… Повторюється в цій серії тільки абстрактний, складний елемент: усі предмети згруповані по три. Пізніше дитині показують дві картки. На одній намальовано три квітки, а на другій — чотири. На яку картку новонароджені дивляться довше? Звісно, погляд непостійний, але вони завжди приділяють більше уваги зображенню чотирьох квіток. І це не тому, що на цій картці більше предметів. Якщо показувати низку картинок, на яких зображено чотири об’єкти, потім малюки довше дивитимуться на малюнок із трьома. Мабуть, немовлятам нудно постійно бачити однакову кількість предметів, і вони дивуються, натрапивши на зображення, що порушує правило.

Ліз Спелкі та Веронік Ізард довели, що уявлення про числа зберігається, навіть коли кількість фіксують різні сенсорні модальності. Почувши послідовність із трьох звуків, новонароджений очікує побачити три об’єкти й дивується, якщо цього не стається. Інакше кажучи, немовля припускає кількісну відповідність між звуковою й візуальною інформацією, і коли ця абстрактна закономірність порушена, дивиться на результат пильніше. Ці малюки прийшли в наш світ кілька годин тому, але в їхній психіці вже закладені ази математики!

Розвиток уваги

Когнітивні здібності розвиваються неоднаково. Одні є вродженими, як-от здатність формувати поняття. Інші лише починають окреслюватися в перші місяці життя, приміром виконавчі функції. Найяскравіший приклад — розвиток системи уваги. Когнітивна нейронаука називає увагою механізм, що дозволяє нам вибірково фокусуватися на одному конкретному елементі інформації й ігнорувати інші, які надходять водночас.

Кожному з нас іноді — або й часто — буває важко зосередитися. Наприклад, ми з кимось розмовляємо, а поруч відбувається інша цікава бесіда[6]. З ввічливості хочеться й далі зосереджуватися на співрозмовникові, але наші слух, зір і думки повертають в інше русло. Цей приклад розкриває дві складові, які керують увагою й спрямовують її: ендогенну, що йде зсередини у вигляді прагнення сконцентруватися на чомусь, і екзогенну, яка з’являється через зовнішні стимули[7]. Так само напруження виникає між цими системами, коли ми перебуваємо за кермом і хочемо зосередитися на дорозі, але навколо миготять агресивна реклама, яскраве світло чи мальовничі краєвиди. Маркетологи чудово розуміють, що ці елементи запускають механізми екзогенної уваги.

Майкл Познер, один із батьків когнітивної нейронауки, сепарував механізми уваги[8] й з’ясував, що вони мають такі складові:

1) ендогенна орієнтація;

2) екзогенна орієнтація;

3) здатність утримувати увагу;

4) здатність її вивільняти.

Також він виявив, що в кожному з цих процесів беруть участь різні системи лобової, тім’яної та передньої поясної кори. Ба більше, дослідник з’ясував, що елементи механізму пам’яті розвиваються не синхронно, а кожен у своєму темпі.

Наприклад, система, яка дозволяє нам скерувати увагу на новий елемент (ендогенна увага), завершує формуватися набагато раніше, ніж система вивільнення уваги. А отже, відволіктися від чогось вольовим зусиллям просто неймовірно важко. Якщо розуміти це, то впоратися з дітьми стане набагато простіше. Наприклад, зупинити невтішне голосіння малечі.

Батьки дізнаються цей секрет випадково, але для людини, яка розуміє принципи розвитку уваги, він очевидний: не наказувати заспокоїтися, а запропонувати нове заняття, яке відволіче увагу дитини. І невтішне ридання, наче за помахом чарівної палички, припиниться ipso facto[9]. Здебільшого дитину нічого не засмучує і в неї нічого не болить, малюк плаче суто за інерцією. Фокус спрацьовує з дітьми по всьому світу, і це не магія й не збіг. Він відображає людські можливості на цьому етапі розвитку: ми здатні перемкнути увагу, діставши зовнішній стимул, але не можемо відволіктися з власної волі.

Виявлення механізмів роботи розуму сприяє спокійнішим міжособистісним стосункам. Ніхто ж не вимагає від шестимісячної дитини бігати й не розчаровується, коли в неї це не виходить. Розуміння засад розвитку уваги теж допомагає уникнути вимог, які малеча просто не здатна виконати, наприклад припинити плакати.

Мовний інстинкт

Окрім зв’язків, які відповідають за формування понять, у мозку немовляти є всі передумови для засвоєння мови. Це може прозвучати дивно. Передумови для французької, японської чи албанської? Насправді мозок готовий засвоїти будь-які мови, тому що в їхніх королівствах звуків є багато спільного. Ця революційна ідея належить лінгвістові Ноаму Чомскі.

Усі мови мають схожу будову. У кожній із них є система фонем, що групуються в слова, а ті, своєю чергою, поєднуються й формують речення. Речення організовані синтаксично, а ще їм притаманна рекурсивність, яка забезпечує всеохопність та ефективність мови. Виходячи з цього емпіричного засновку, Чомскі припустив, що конституційні особливості людського мозку сприяють засвоєнню мови в дитинстві. Це ще один аргумент проти ідеї tabula rasa: мозок чітко структурований, що, зокрема, робить його ідеальним для вивчення мови. Наступна перевага тези Чомскі полягає в тому, що вона пояснює, чому діти так легко вивчають переповнену дуже складними й часто імпліцитними граматичними нормами мову.

▶ Цю ідею підтверджено великою кількістю демонстрацій. Дуже цікаву запропонував Жак Мелер: французькі немовлята, яким було менш ніж п’ять днів, слухали послідовність усіляких фраз, які вимовляли різні люди — і чоловіки, і жінки. Єдине, що об’єднувало всі вислови, — це те, що вони були голландською. Час від часу мова несподівано змінювалася на японську. Науковець намагався дізнатися, чи така зміна здивує немовлят, адже це продемонструвало б, що вони здатні відрізняти й розпізнавати мови.

У цьому експерименті здивування вимірювали не тривалістю погляду, а інтенсивністю смоктання смочка. Мелер виявив, що за зміни мови немовлята смоктали з більшою силою, — як Меґґі Сімпсон[10], — а отже, вони розуміли, що відбувається щось важливе й незвичайне.

Найвагоміше те, що в аналогічному експерименті, коли звуки у фразах ішли у зворотному порядку, тобто запис прокручували задом наперед, реакція не повторювалася. Це свідчить, що новонароджені розрізняють не будь-який вид звуків, а налаштовані на вузьке завдання — обробку мови.

Зазвичай ми вважаємо поняття «вроджений» і «набутий» протилежними. Але на це можна поглянути по-іншому: на довгому конвеєрі еволюції людини набуте стає вродженим. Якщо дотримуватися такої стратегії мислення, то логічно, що схильність людського мозку від народження засвоювати мову означає існування прототипів мови в наших двоюрідних братів з еволюції.

Команда Мелера довела це, продемонструвавши, що мавпи також мають звукову сприйнятливість до мови. Як і немовлята, тварини здивовано реагували на зміну мов, яка відбувалася під час експерименту. Їхня реакція також стосувалася тільки мови й не виникала, коли фрази відтворювали задом наперед.

Приголомшливе відкриття й справжній подарунок для ЗМІ… «Мавпи говорять по-японськи» — еталонний приклад того, як кострубатий заголовок може знецінити важливий прорив науки. Цей експеримент довів, що мови базуються на чутливості мозку приматів до певних комбінацій звуків. А це, своєю чергою, є ймовірним поясненням того, чому більшість людей легко навчається розуміти усне мовлення в дуже ранньому віці.

Материнська мова

Наш мозок із першого дня готовий до мови й налаштований на неї. Але ця потенція не реалізується без соціального досвіду, тобто без спілкування з іншими. Такого висновку доходять дослідники поведінки дітей джунглів, які виросли без контакту з людьми. Один із хрестоматійних прикладів — Каспар Гаузер, чудово показаний в однойменному фільмі Вернера Герцоґа. Історія Каспара, що провів усе дитинство в ув’язненні[11], демонструє, що людині дуже важко засвоїти мову, якщо вона не практикувалася в цьому в ранньому дитинстві. Ми значною мірою опановуємо вміння розмовляти в соціумі. Якщо дитина виросла в цілковитій ізоляції, її здатність вивчити мову сильно постраждає. Фільм Герцоґа — багатогранне зображення цієї трагедії.

Предиспозиція мозку до універсальної мови отримує точні налаштування, коли ми контактуємо з іншими, засвоюємо нові знання (граматичні правила, слова, фонеми) чи втрачаємо розуміння звукових нюансів, неактуальних для материнської мови.

Спеціалізація мови починається з фонем. Наприклад, в іспанській мові п’ять голосних, а у французькій залежно від діалекту — до сімнадцяти, зокрема чотири носові звуки. Люди, які не говорять французькою, часто не відчувають різниці між деякими голосними. Наприклад, носії іспанської зазвичай не розрізняють звуки у французьких словах cou (вимовляється як [ku]) і cul (вимовляється як [ky]), що може призвести до анатомічних непорозумінь, тому що cou означає шия, а cul — дупа. Звуки, які вони сприймають як два однакові [u], для носія французької такі ж різні, як е та а для носіїв іспанської. Проте всі малюки світу можуть вловлювати такі відмінності в перші місяці життя. На цьому етапі розвитку ми розрізняємо речі, які стануть неможливими, коли подорослішаємо.

Фактично мозок дитини універсальний і здатен розрізняти фонологічні опозиції в будь-якій мові. З часом кожен мозок розробляє свої фонологічні категорії та бар’єри, що залежать від особливостей мови, якою він послуговується.

Щоб зрозуміти, що всі а, які вимовили різні люди в різних ситуаціях — з неоднакової відстані, з нежитем і без — відповідають тому самому а, потрібно створити категорію звуків. А це неминуче призводить до звуження ступеня деталізації. Між шостим і дев’ятим місяцями життя встановлюються межі для ідентифікації фонем серед розмаїття звуків. Звісно, їх визначає мова, яку ми чуємо під час розвитку. У цьому віці мозок втрачає універсальність.

Після раннього етапу, на якому фонеми закріпилися, настає час для слів. І тут виникає на перший погляд складний парадокс. Як дитина знає, де в мові слова? Проблема не тільки в тому, як вивчити значення тисяч лексем. Коли людина вперше чує фразу німецькою, вона не тільки не знає, яке слово що означає, а й не може визначити, де у звуковому континуумі речення закінчується одна лексема й починається інша. Це зумовлено відсутністю в усному мовленні чітких пауз, які б відповідали пробілам на письмі. Томуслухатилюдинуякаговоритьцетесамещонамагатисяпрочитатице[12]. Якщо немовля не знає, з яких слів складається мова, як воно вирізнить їх у такому потоці?

Перший спосіб розв’язання проблеми — говорити до немовлят по-мамусиному, тобто повільно й дуже чітко. У мамусиній мові між словами є паузи, які полегшують героїчну місію дитини з розділення речення на складові.

Та це не пояснює per se[13], як восьмимісячні діти опановують багатий запас слів, більшості з яких навіть не можуть пояснити. Для цього мозок використовує принцип, яким складні комп’ютери послуговуються для пошуку комбінацій, — статистичне навчання. Рецепт простий: визначати частоту комбінацій складів. Наприклад, діти часто чують слово киця, тому щоразу, коли звучить ки, є висока ймовірність, що далі буде ця. Звісно, існують й інші варіанти, іноді це буде килим або кинути, але після інтенсивного аналізу переходів дитина виявляє, що склад ки має відносно малу кількість наступників. Тоді, будуючи зв’язки між найбільш частотними переходами, дитина поєднує склади й знаходить слова. Зрозуміло, що цей спосіб навчання несвідомий, він нагадує те, як смартфони доповнюють набрані літери найбільш імовірним закінченням, а всі ми знаємо, що в них це не завжди виходить.

Ось так діти вивчають слова. Це не процес заповнення словника, де кожному слову відповідає певне тлумачення чи образ. Здебільшого спочатку лексеми сприймають через ритм, музикальність, інтонацію. Уже пізніше в них з’являється смислове забарвлення. Відома лінгвіст Марина Неспор припускає, що складнощі вивчення іноземної мови в дорослому віці не в останню чергу спричинені тим, що ми не використовуємо цей процес. Дорослі засвоюють мову раціонально й усвідомлено, намагаються вивчити нові слова, запам’ятовуючи їх зі словника, а не виловлюючи з музики мовлення. Марина обстоює думку, що імітація природного механізму, коли вивчення починається з перейняття мелодики слів і закономірностей інтонації, робить опанування мов набагато легшим та ефективнішим.

Діти Вавилону

Один із найбільш обговорюваних прикладів протистояння біологічних і культурних предиспозицій — білінгвізм. Дуже часто люди думають: бідна дитина, навчитися говорити й так непросто, а дві мови геть зіб’ють її з пантелику. Але ризик переплутати мови невеликий, тому що білінгвізм свідчить про значну когнітивну майстерність.

На прикладі білінгвізму ми бачимо, як поняття норми в суспільстві встановлюється без раціонального осмислення. Традиційно прийнято користуватися однією мовою, тож соціум вважає, що білінгви або не дотягують до норми, або перевищують її. Але це геть не обґрунтовано. По-перше, діти-білінгви випереджають однолітків у розвитку виконавчих функцій, але ніхто не розцінює цей факт як доказ відставання монолінгвів. По-друге, частота обох явищ ніяк не вплинула на поняття норми. Насправді більшість дітей ростуть у середовищі більш ніж однієї мови. Особливо в країнах із великим відсотком іммігрантів, у чиїх домівках мови переплітаються в усіх можливих комбінаціях. У дитинстві Бернардо Усай (пізніше нагороджений Нобелівською премією з фізіології) жив із дідусем і бабусею — італійцями в Буенос-Айресі в Аргентині, де державною мовою є іспанська. Його батьки погано знали рідну мову, а він із братом узагалі нею не говорили. Тому Бернардо вірив, що люди з віком просто перетворюються на італійців.

Когнітивна нейронаука переконливо довела, що, попри поширену думку, у монолінгвів та білінгвів майже повністю збігаються найважливіші ключові етапи засвоєння мови, зокрема момент розуміння перших слів і вдосконалення речень. Одна з нечисленних відмінностей полягає в тому, що в перший рік життя монолінгви мають більший словниковий запас. Проте, якщо порахувати слова, які білінгв використовує в обох мовах, ситуація вирівнюється, а то й змінюється на протилежну.

Інший популярний міф полягає в тому, що буцімто не можна змішувати мови й кожна людина має завжди говорити до дитини тільки якоюсь однією. Це не так. В одних дослідженнях брали участь батьки, кожен із яких говорить до дітей тільки однією мовою, що типово для прикордонних регіонів, наприклад Словенії та Італії, в інших — батьки з двомовних регіонів на зразок Квебеку чи Каталонії, які говорили двома мовами. Ключові етапи розвитку малюків в обох випадках тотожні. Людина, яка говорить двома мовами, не збиває дитину з пантелику, тому що продукуванню фонем відповідають мімічні індикатори мови: специфічні рухи рота й лиця загалом. Назвемо їх, наприклад, французьким та італійським виразами обличчя. Дитина легко розпізнає ці підказки.

Водночас існує велика кількість свідчень, що в білінгвів краще й швидше розвиваються виконавчі функції, а саме здатність пригнічувати й контролювати увагу.

Оскільки ці здібності відіграють визначальну роль у розумовому та соціальному розвитку дитини, переваги білінгвізму очевидні.

У Каталонії діти ростуть у такому оточенні, де іспанська та каталонська часто звучать в одній розмові. Тому вони розвивають уміння швидко перемикатися з однієї мови на іншу. Чи переростає ця навичка у вміння перемикатися між різними завданнями в немовних сферах?

Щоб знайти відповідь на це запитання, Сезар Авіла та його колеги порівняли мозкову активність монолінгвів і каталонських білінгвів, які перемикалися між завданнями нелінгвістичного характеру. Учасникам експерименту показували серію предметів, які швидко з’являлися в центрі екрана. Спочатку їх попросили натискати одну кнопку, якщо предмет червоний, і другу — якщо синій. А тоді несподівано учасники дістали завдання забути про кольори й реагувати за допомогою тих самих кнопок на форму предмета (права кнопка — для квадрата, ліва — для круга).

Звучить просто, але після переходу з кольору на форму більшість людей реагували повільніше й частіше помилялися. У каталонських білінгвів цей показник був помітно нижчий. Також Авіла з’ясував, що монолінгви й білінгви використовували для виконання завдання різні системи головного мозку. Тобто, володіючи двома мовами, людина не підвищує активність певного відділу. Її мозок знаходить абсолютно інший підхід до розв’язання проблеми.

Щоб перемикатися між завданнями, монолінгви використовують ділянки виконавчої системи — передню поясну й деякі регіони лобової кори. Натомість у білінгвів активізуються ділянки мовної мережі мозку — ті самі, якими вони послуговуються для легкого переходу з іспанської на каталонську й навпаки під час розмови.

Це означає, що для перемикання з одного завдання на інше, навіть якщо вони не пов’язані з мовою (у цьому випадку — між обробкою кольору й форми), мозок білінгвів задіює мовні мережі. Інакше кажучи, білінгви для когнітивного контролю поза сферою мови повторно використовують нейронні структури, які в мозку монолінгвів вузькоспеціалізовані.

Коли ми знаємо більш ніж одну мову, змінюється анатомія мозку. Щільність білої речовини (кількість зв’язків між нейронами) у передній поясній корі білінгвів більша, ніж у монолінгвів. Цей ефект виникає не тільки тоді, коли дві мови вивчають у дитинстві. Його виявляють у людей, які стали білінгвами пізніше. Ущільнення білої речовини особливо корисне в похилому віці, оскільки цілісність нейронних зв’язків є визначальною складовою когнітивного резерву. Цей факт пояснює, чому білінгви, незважаючи на вік, соціально-економічне становище й інші релевантні фактори, рідше страждають на старечу деменцію.

Отже, дослідження білінгвізму руйнують два міфи: розвиток мови в таких дітей не сповільнюється й одна людина може досхочу чергувати мови, якими з ними говорить. І це ще не все: вплив білінгвізму не обмежується лінгвальною сферою, оскільки ці навички допомагають у розвитку когнітивного контролю. Білінгвізм дозволяє дитині керувати власними думками, стати господарем свого життя. Ця здатність позитивно впливає на соціальну інтеграцію, здоров’я та подальший розвиток малюка. Мабуть, нам варто популяризувати білінгвізм. Це простий, корисний і надійний спосіб стимуляції когнітивного розвитку, який дає фору багатьом дорожчим, але менш ефективним методикам.

Машина припущень

Діти відмалечку володіють витонченим механізмом пошуку й структурування знань. Кожен у дитинстві був дослідником[14], і не просто через жадобу пізнання, прагнення розламати речі, щоб зрозуміти, як вони працюють (чи працювали), і безкінечні надокучливі «чому?», адресовані дорослим. Є й інша, неврологічна причина. Ми були маленькими науковцями завдяки методу, який використовували для пізнання світу.

Сила науки полягає в здатності будувати теорії на підставі обмежених і неоднозначних даних. Досліджуючи мізерні залишки світла мертвих зірок, космологи розробили годящу теорію походження Всесвіту. Науковий метод особливо ефективний, коли ми проводимо точний експеримент, який розмежовує різні теорії. У дітей до цього вроджений хист.

Гра з кнопками (натискати на кнопки, ключі чи вимикачі) та функціями (світло, звук, рух) — це маленький усесвіт. Граючись, діти здійснюють маніпуляції, які розкривають таємниці й виявляють причинно-наслідкові закономірності цього всесвіту. Гратися означає досліджувати.

Що менше дитина впевнена в правилах, то активніше їх досліджує. Коли малеча стикається з незрозумілим простим механізмом, вона інтуїтивно вибирає найефективнішу для виявлення його сутності тактику. Дуже схоже на чіткість наукового методу: дослідження й методичний пошук, які відкривають і уточнюють причинно-наслідкові зв’язки у всесвіті.

Природне знайомство з наукою йде навіть далі: на підставі найбільш правдоподібного пояснення отриманих даних діти будують теорії та моделі.

▶ Існує багато прикладів, але найвишуканішим є експеримент Ендрю Мельтцоффа (знову!) у 1988 році. Відбувався він так: до кімнати заходив актор і сідав перед коробкою з великою пластиковою кнопкою. Він натискав на неї головою — і, наче за виграшу в слот-машині, звучали фанфари й блимало кольорове світло. Потім однорічну дитину, яка спостерігала за цим, на колінах матері садили перед тим самим пристроєм. І вона без жодних підказок нахиляла тулуб уперед і натискала кнопку головою.

Що сталося: малюк просто імітував дії актора чи виявив причинно-наслідковий зв’язок між кнопкою й світлом? Для з’ясування цього знадобився новий експеримент, який через чотирнадцять років запропонував угорський науковець Дьордь Ґерґей. Мельтцофф вважав, що, натискаючи на кнопку головою, дитина імітує дію дорослого. У Ґерґея була сміливіша й цікавіша ідея. Діти усвідомлюють, що доросла людина розумна, а тому логічно міркують: якщо вона не натиснула кнопку рукою, що було б нормально, то натискати її головою — обов’язкова умова.

▶ Ця смілива теорія припускає, що умовиводи немовлят набагато складніші й базуються на теорії, як працюють речі та люди. Але як визначити такі міркування, якщо дитина ще не говорить? Ґерґей запропонував просту й вишукану відповідь на підставі аналогічної ситуації в щоденному житті. Коли людина несе багато сумок, то відчиняє клямку дверей ліктем. Кожен розуміє, що на клямку слід натискати рукою, але в цієї людини не було вибору. Що станеться, якщо ми відтворимо цю ідею в експерименті Мельтцоффа?

Актор, руки якого зайняті сумками, приходить і натискає кнопку головою. Якщо діти просто імітують його поведінку, то зроблять те саме. Але якщо вони здатні логічно мислити, то зрозуміють: актор використовує голову, тому що його руки зайняті, а їм, щоб увімкнути кольорове світло й звуки, достатньо натиснути кнопку будь-якою частиною тіла.

Експеримент провели. Немовля спостерігало, як актор із пакетами в руках активував кнопку головою. Коли малюка на колінах у матері посадили перед кнопкою, він натиснув на неї руками. І перед тим та сама дитина, бачивши актора в аналогічній ситуації з порожніми руками, активувала кнопку головою.

Однорічні діти будують теорії про те, як працюють речі, виходячи зі своїх спостережень. І серед цих спостережень перебуває й осягнення точки зору іншої людини: що вона знає й не знає, що може й не може зробити. Інакше кажучи, діти пробують себе в науці.

Добрий, поганий і відразливий

Ми розпочали цей розділ з аргументів емпіриків, які стверджували, що будь-яке логічне та абстрактне мислення з’являється після засвоєння мови. Проте переконалися, що новонароджені вже в перші дні формують складні абстрактні концепти, мають математичні поняття й виявляють певне розуміння мови. А кількамісячні діти демонструють складні логічні міркування. Зараз ми побачимо, що маленькі діти, іще не вміючи говорити, здатні формувати поняття моралі, які є наріжним каменем соціальної взаємодії.

Немовлята не можуть висловити досить складних понять про добро, зло, справедливість, власність, крадіжку й покарання, тому що їхня «диспетчерська вежа» (ланцюги в префронтальній корі) ще не сформована остаточно. Як математичні й лінгвістичні уявлення, розмаїття моральних понять у їхній психіці приховано за нездатністю дітей їх проявити.

▶ Карен Вінн провела простий, але приголомшливий експеримент, що мав на меті продемонструвати моральні судження немовлят, за допомогою театру маріонеток із трьома персонажами: трикутником, квадратом і кругом. Під час експерименту трикутник намагається піднятися на гору. Час від часу він скочується вниз і знову починає підйом. Це створює однозначне враження, що трикутник має мету (видертися на вершину) і важко її добувається. Звісно, трикутник не може чогось хотіти, ми приписуємо йому переконання мимоволі, коли вигадуємо оповідь, яка трактує побачене.

Посеред дії з’являється квадрат, який зумисне штовхає трикутник, і той падає вниз. Доросла людина вважає квадрат підлим. Сцена повторюється з іншими умовами. Коли трикутник підіймається, з’являється круг і допомагає йому піднятися. Круг здається нам благородним і люб’язним.

Щоб сприймати круги добрими, а квадрати поганими, потрібен наратив, який автоматично з’являється в дорослих і, по-перше, приписує кожному об’єкту певні наміри, а по-друге, робить на їх підставі висновки про моральні характеристики кожного персонажа.

Ми, люди, приписуємо наміри не тільки іншим людям, а й рослинам (соняшники тягнуться до сонця), абстрактним соціальним конструктам (історія мене проковтне, ринок карає інвесторів), теологічним сутностям (як Бог дасть) і пристроям (клята пральна машинка). Наша здатність вигадувати теорії та перетворювати інформацію на оповідь — джерело будь-якого вимислу. Завдяки їй ми плачемо через події на екрані (хіба не дивно плакати просто через миготіння маленьких пікселів?) або знищуємо блокпости на айпаді, наче в окопах Західного фронту під час Першої світової війни.

У ляльковій виставі Вінн є тільки трикутник, круг і квадрат, але ми бачимо особу в біді, добродійника, який допомагає, і поганця, що заважає досягненню мети. Це означає, що ми, дорослі, схильні автоматично приписувати об’єктам моральні якості. Та чи відбувається цей абстрактний мисленнєвий процес у шестимісячних немовлят? Чи виникають у них моральні припущення? Запитати не вийде, тому що говорити вони ще не вміють, але логічно вивести існування цього наративу, спостерігаючи, кому немовлята віддають перевагу, можливо. Пошук сполучної ланки між тим, що ми хочемо дізнатися (чи виникають у немовлят моральні поняття?), і тим, що можемо виміряти (які об’єкти вони виберуть?), — головний секрет науки.

Після того як немовлята побачили, що один об’єкт допомагає трикутнику піднятися на гору, а другий — заважає, вони могли взяти один із них.

Двадцять шість із двадцяти восьми (дванадцять із дванадцяти шестимісячних) малюків вибрали помічника. Після цього експериментаторові показали відеозаписи поведінки немовлят, які дивилися на помічника або шкідника. І лишень на підставі їхньої міміки дослідниця майже стовідсотково визначала, кого бачить кожна дитина.

Шестимісячні немовлята, ще не навчившись повзати, ходити й говорити, тільки-но опановуючи нехитре вміння сидіти і їсти ложечкою, здатні визначати наміри і бажання, добро і зло, про що свідчать їхні вибір і міміка.

Той, хто пограбував злодія…

Безперечно, мораль — набагато складніша матерія. Ми не будемо вважати людину доброю або поганою тільки тому, що вона комусь допомогла чи ні. Наприклад, допомагати злодієві ганебно. А що про це думають немовлята? Ми запливли в каламутні води засад моралі й права. Але навіть у цій сфері малюки від дев’яти місяців до року мають тверді переконання.

▶ Експеримент, який доводить це, відбувається так. Діти бачать маріонетку, яка намагається підняти кришку коробки, щоб вийняти іграшковий м’яч. Тоді з’являється лялька-помічник, і вони разом піднімають накривку й дістають іграшку. А в іншій сценці асоціальна маріонетка з лихим наміром вискакує на коробку, з грюкотом зачиняє її й не дає першій дістати м’яч. Вибираючи між двома іграшками, немовлята надають перевагу помічникові. І тут Вінн вирішує додати цікавий елемент: визначити, що діти, задовго до того як вивчать ці слова, думають про обкрадання зловмисника.

Вона вигадала третій акт лялькової вистави, у якому помічник губить іграшку. Іноді в цьому саду переплетених стежок з’являвся новий герой і повертав м’яч. В інших випадках приходив іще один персонаж, крав його й тікав. Немовлята віддавали перевагу героєві, який повертав м’яч.

Але найцікавіша й найзагадковіша частина — це сцени з асоціальною маріонеткою, яка зумисне вискакувала на коробку. Тут немовлята змінювали звичні вподобання. Вони симпатизували ляльці, яка викрадала м’яч і тікала. Для дев’ятимісячних дітей той, хто заслужено карає поганця, кращий, ніж той, хто йому допомагає, принаймні у світі маріонеток, коробок і м’ячів[15].

Діти, які ще не вміють говорити й поки не здатні координувати свої рухи, щоб узяти предмет, не просто судять інших за їхніми вчинками. Вони враховують контекст і попередні події, оперуючи досить складним розумінням справедливості. Як бачимо, когнітивні здібності в період раннього розвитку людини виявляються дуже непропорційно.

Футбольна форма, полуниця або шоколад

Ми, дорослі, у судженнях про інших далекі від неупередженості. Не тільки пам’ятаємо історію й контекст їхніх дій (так і має бути), а й по-різному оцінюємо людину, яка вчинила певну дію або стала її жертвою, залежно від того, схожа вона на нас чи ні (а так не має бути).

Представники всіх культур частіше приятелюють і виявляють емпатію до тих, хто виглядає, як вони. Натомість тих, хто відрізняється, ми судимо суворіше й досить байдужі до їхніх страждань. В історії повно прикладів, коли спільноти людей ігнорували, а в гіршому разі масово підтримували насильство, спрямоване проти тих, хто від них відрізнявся.

Ця суб’єктивність позначається навіть на офіційному правосудді. Деякі судді під час винесення вироку виявляють расове упередження, імовірно, навіть не підозрюючи, що воно вплинуло на рішення. У США чоловіків-афроамериканців у шість разів частіше позбавляють волі, ніж білих. Невже ця різниця у вироках (хоча б частково) зумовлена різними підходами до приймання рішень? Питання здається доволі прямим, але відповісти на нього непросто, тому що потрібно якось відмежувати цей психологічний фактор від можливих расових відмінностей у характеристиках справи. Сенділ Муллайнатан, професор економіки в Гарварді, запропонував розв’язати цю проблему на базі американської практики призначення судді для кожної справи методом випадкової вибірки. Отже, у середньому типи справ та ефективність захисників однакові для всіх служителів Феміди. Відмінності вироків для різних рас можна було б пояснити неоднаковим професіоналізмом адвокатів, призначених державою (не випадково). Якби справа була тільки в цьому, різниця у всіх суддів збігалася б. Проте Муллайнатан виявив величезну диспропорцію — майже двадцятивідсотковий розрив у вироках представникам різних рас. Це переконливо доводить, що расова належність у залі суду важлива. Метод має свої обмеження, тому що не дозволяє виявити причину варіативності суддівських рішень: це одні дискримінують афроамериканців, чи інші — білих, чи відбуваються обидва процеси.

Зовнішність також впливає на шанси працевлаштування. Ще на початку сімдесятих років двадцятого століття кілька досліджень продемонстрували, що роботодавці зазвичай вбачають у привабливих кандидатів кращі якості для обіймання посади й більший потенціал, ніж у менш симпатичних суперників. Звісно, це не просто заяви. Тих, кого вважали привабливішими, дійсно наймали частіше. У п’ятому розділі ви дізнаєтеся, що всі люди схильні вигадувати ретроспективні пояснення, щоб виправдати свій вибір. Тому, найімовірніше, ланцюг подій виглядає так: спочатку інтерв’юер вирішує найняти кандидата (з-поміж іншого й через привабливість), а тоді вигадує довгий список характеристик (здібніший, більше підходить для цієї посади, надійніший…), щоб виправдати вибір, який насправді не мав нічого спільного з усім відзначеним.

Упередження базуються не тільки на схожості зовнішності, а й на спільності релігії, культури, етносу, політичних і навіть спортивних уподобань. Останній приклад здається безневинним, але гарно ілюструє тезу, бо ми точно знаємо, що часом відмінності в спортивних уподобаннях мають драматичні наслідки. Людина належить до певної спільноти — клубу, країни, континенту. Вона сумує й радіє разом зі своєю спільнотою. У тисяч людей, яких об’єднує лише належність до племені (колір футбольної форми, квартал чи історія), щастя й біль резонують. Але це ще не все: існує задоволення від страждання інших племен. Бразилія радіє поразкам Аргентини, і навпаки. Фанат «Ліверпуля» радіє м’ячу у воротах «Манчестер Юнайтед». Уболіваючи за улюблені спортивні команди, ми часто не пригнічуємо вияви Schadenfreude[16] — задоволення від страждання тих, хто відрізняється від нас.

Звідки це взялося? Можливо, з еволюційного коріння й родового минулого: на якомусь етапі розвитку людини колективне прагнення захищати те, що належить її племені, стало виграшним і перетворилося на адаптивний механізм. Це лише припущення, але воно залишає чіткі сліди, які реально відстежити. Якщо Schadenfreude — складова нашого мозку (тобто закріпилося в результаті повільного навчання в історії еволюції), то воно проявляється на ранніх етапах життя, коли ми ще не сформували політичну, спортивну чи релігійну самоідентифікацію. І ось як це відбувається.

▶ Вінн провела експеримент, щоб з’ясувати, кому віддають перевагу немовлята: тим, хто допомагає чи шкодить несхожим на них людям. Дослід також відбувався в театрі маріонеток. Перед цим немовляті віком 9—14 місяців, яке зручно сиділо на колінах матері, пропонували вибрати крекер або спаржеву квасолю. Без сумніву, уподобання в їжі — ключ до істинних і глибоких прив’язаностей.

З досить великим інтервалом на сцені по черзі з’являлися дві маріонетки. Одна демонструвала подібність до немовляти й казала, що любить ту їжу, яку воно обрало. Тоді лялька йшла, а в іншій сцені вона гралася м’ячем і стикалася з двома різними маріонетками — помічником і злодієм. Далі немовлят просили вибрати одну з ляльок, і вони завжди віддавали перевагу помічникові. Той, хто допомагає схожим на нас, — добрий. Але коли м’яч губила лялька, яка вибрала іншу їжу, немовлята частіше обирали крадія. Як і у випадку зі злодієм. Це було гастрономічне Schadenfreude: немовлятам подобалася маріонетка, яка шкодила тому, хто любив іншу їжу.

Моральні засади виявляються чітко, а часом неочікувано. Людська схильність розділяти соціум на групи, підтримувати свою й протистояти іншим частково продовжує упередження, що виявляються на ранніх етапах розвитку. Ще один добре досліджений приклад — мова й акцент. Маленькі діти довше дивляться на людину, яка розмовляє їхньою рідною мовою з аналогічним акцентом (іще один аргумент на користь білінгвізму). З часом це упередження в погляді зникає, але виявляється в інших діях. Дворічні діти охочіше беруть іграшки в носіїв своєї мови. У шкільному віці це впливає на вибір друзів. Подорослішавши, ми помічаємо культурну, емоційну, соціальну та політичну сегрегацію[17], яка відбувається через використання різних мов на близьких територіях. Вона розгортається не просто через лінгвальний фактор. Якщо узагальнити, то протягом усього розвитку діти прагнуть зблизитися з тим самим типом людей, на яких вони охоче дивилися в ранньому дитинстві.

Як і здібності до мови, упередження розвиваються, трансформуються й перебудовуються з набуттям досвіду. Звісно, жодна наша риса не є повністю вродженою, усе так чи інакше формується під впливом культурної та соціальної взаємодії. Головна думка цієї книжки — виявивши й зрозумівши ці передумови, ми отримаємо знаряддя для їх модифікації.

Еміль та сова Мінерви

У романі «Еміль, або Про виховання» Жан-Жак Руссо пропонує схему виховання ідеального громадянина. У наш час освіта Еміля виглядала б екзотично. Протягом усього дитинства хлопця люди з його оточення жодного разу не порушують теми моралі, суспільних цінностей, політики чи релігії. Він ніколи не чує тверджень, на яких ми, сучасні батьки, так часто наголошуємо: потрібно ділитися, потрібно бути уважним до людей та справедливим. Ні. Освіта Еміля більше схожа на стиль навчання, який містер Міяґі застосовує до Деніела ла Руссо у фільмі «Малюк-каратист», — чиста практика, жодних слів.

У дванадцять років Еміль на власному досвіді вивчає поняття власності, коли сильно захоплюється створенням своєї грядки. Якось він приходить із лійкою в руках і бачить, що його городець зруйновано.

▶ Але що він бачить! О горенько! […] Що стало з мого труду, солодкого плоду плекань і утоми? Хто пограбував мене до нитки? Хто відняв у мене мої боби? Маленьке сердечко наповнилося гіркотою першої зустрічі з несправедливістю.

Наставник Еміля навмисне зруйнував грядку й змовився із садівником, щоб той узяв відповідальність на себе, запропонувавши конкретне виправдання. Тоді садівник звинуватив хлопця в знищенні посаджених раніше на тій самій грядці динь. Еміль потрапляє між двох вогнів правових принципів. З одного боку — впевненість, що вирощені важкою працею боби належать йому, а з другого — переважне право садівника як власника земельної ділянки.

Наставник ніколи не пояснював Емілеві ці ідеї: на думку Руссо, найкращий спосіб ознайомитися з поняттями власності й відповідальності — реальний життєвий досвід. Еміль обдумує болючу ситуацію, вплив своїх дій на інших і починає розуміти потребу взаємоповаги, щоб уникати подібних конфліктів. Він готовий рефлексувати на тему договору та обміну, тільки відчувши її на власній шкурі.

Мораль історії про Еміля очевидна: не варто бомбардувати наших дітей порожніми словами. Спочатку хай зрозуміють їхнє значення через конкретний досвід. Хоча люди інтуїтивно здогадуються про це, а така думка неодноразово звучала в історії філософії та освіти[18], майже ніхто не дослухається до неї сьогодні. Насправді майже всі батьки безперервно годують дітей правилами, яких самі не дотримуються: скільки «сидіти» в смартфоні, що їсти, чим ділитися, коли казати дякую, вибачте й будь ласка, як негідно ображати інших тощо.

Мені здається, що розбивання піньяти[19] ідеально передає людську природу. Якби марсіанин прилетів і побачив, що робиться, коли розбивають пап’є-маше й починається цукерковий дощ, він осягнув би всі наші бажання, вади, імпульси й витіснення. Ейфорію й меланхолію. Він побачив би дітей, які нагрібають стільки солодощів, скільки можуть утримати в руках, штовхають інших, щоб виграти час на обмежений ресурс; батька, який вимагає, щоб донька поділилася зайвими трофеями з іншими; хлопчика, який заливається сльозами в кутку; курс обміну на офіційному й чорному ринку, а ще сформовані групами батьків мікроуряди, що хочуть уникнути ситуації, яку Ґаррет Гардін назвав трагедією общин[20].

Я, мені, моє й інші перестановки Джорджа[21]

Перед тим як стати видатними юристами, філософами чи економістами, діти (зокрема, як колись і малі Аристотель, Платон і Піаже) мають інтуїтивне розуміння власності та володіння. Діти починають використовувати займенник мій раніше, ніж я чи своє ім’я. Мовний розвиток відображає незвичайне явище: поняття власності передує поняттю ідентичності.

У боротьбі за власність діти відпрацьовують принципи права. Найменші претендують на щось, аргументуючи власним бажанням: «Це моє, бо я його хочу»[22]. Згодом, приблизно у два роки, вони визнаю´ть право інших назвати ту саму власність своєю й починають наводити аргументи на свою користь. Розуміння чужої власності спричиняється до відкриття існування інших осіб. Перші аргументи дітей звучать так: «Я взяла це першою», «Вони дали це мені». Така інтуїтивна впевненість, що людина, яка першою торкнулася якогось предмета, отримує необмежене право користуватися ним, не зникає в дорослому віці. Емоційні суперечки за місце для паркування, сидіння в автобусі чи претензії на острів країни, яка першою підняла на ньому прапор, — приватні та інституційні приклади такої евристики. Мабуть, не так уже й дивно, що в масштабних соціальних конфліктах, як-от на Близькому Сході, сторони повторюють аргументи зі сварки дворічних дітей: «Я прийшов сюди перший», «Вони дали це мені».

Операції на шкільному подвір’ї, або Витоки комерції та злодійства

На шкільному баскетбольному майданчику володар м’яча стає водночас володарем гри. Йому належить привілей формувати команди й оголошувати матч закінченим. Такі переваги можна використати в переговорах. Філософ Ґуставо Файґенбаум в Ентре-Ріос, Аргентина, і психолог Філіпп Роша в Атланті, США, постановили собі зрозуміти цей світ. А саме формування в дітей понять власності й щедрості під впливом внутрішнього чуття, практичного досвіду й правил. У результаті вони започаткували соціологію ігрового майданчика. Подорожуючи до країни дитинства[23], Файґенбаум і Роша дослідили обмін, подарунки та інші операції, які відбуваються на подвір’ї початкової школи. Вивчаючи обіг маленьких фігурок, вони виявили, що економічні відносини в очікувано наївному шкільному світі формалізовані. Діти ростуть, і позики, передача прав та майбутня вартість поступаються конкретним обмінам, поняттям грошей, корисності та вартості речей.

Як і в дорослому світі, не всі операції в країні дитинства законні. Трапляються крадіжки, шахрайства й зради. Руссо припускав, що правила співіснування слід вивчати через конфлікти. І це відбувається на безпечнішому, ніж реальне життя, шкільному подвір’ї, яке стає благодатним ґрунтом для гри в правопорядок.

Різноманітні спостереження Вінн та її колег наштовхують на думку, що зовсім малі діти вже мають задатки моральних суджень. На противагу їм Піаже, спадкоємець традиції Руссо, вважає, що уявлення про добро і зло з’являються в дитини тільки в шість-сім років. Ґуставо Файґенбаум і я вирішили розсудити видатних мислителів-психологів і паралельно з’ясувати, як діти стають громадянами.

▶ Ми показали групі дітей від чотирьох до восьми років відео з трьома персонажами: перший мав шоколадки, другий просив їх позичити, третій — крав. Тоді поставили їм низку запитань, щоб виміряти глибину розуміння моралі й визначити, з ким — злодієм чи позичальником[24] — вони хочуть дружити й чому, а також що повинен зробити злодій, щоб компенсувати шкоду жертві. Так ми дослідили розуміння справедливості в операціях на шкільному подвір’ї.

Гіпотеза полягала в тому, що симпатія до позичальника, а не злодія, — неявна демонстрація моральних установок, — мала бути сформована навіть у наймолодших дітей, як в експерименті Вінн. Натомість обґрунтування вчинків і розуміння, як можна компенсувати заподіяну шкоду, з досліду Піаже розвиваються пізніше. І ми довели це. У кімнаті чотирирічні діти охочіше гралися з позичальником, ніж зі злодієм. Також вони надавали перевагу тому, хто крав за обставин, які пом’якшують, а не обтяжують провину.

Але найцікавіше, що на запитання, чому вони вибрали не злодія, а позичальника або того персонажа, обставини життя якого виправдовували крадіжку, чотирирічні діти відповідали: «Тому що в нього світле волосся» чи «Тому що я хочу з нею дружити». Здавалося, що їхні моральні критерії цілком сліпі до причин та аргументів.

І ми знову натрапляємо на ідею, яка часто звучить у цьому розділі. У дітей рано (часто від народження) є інтуїтивні здогади, які психологи Ліз Спелкі та Сьюзен Кері, що вивчають вікову психологію, називають базовими знаннями. Вони проявляються в дуже специфічних експериментальних умовах, коли малюки дивляться на щось чи вибирають із-поміж двох варіантів. Але базові знання недоступні на вимогу, коли потрібні в реальній ситуації. Так стається тому, що в молодшому віці базові знання не можуть бути виражені словами чи конкретними символами.

Наші результати у сфері моралі показали, що в дітей із дуже раннього віку сформовано інтуїтивне розуміння власності, яке дозволяє визначити, законна операція чи ні. Вони розуміють, що таке крадіжка, і навіть уловлюють тонкощі, які пом’якшують і обтяжують провину. Це інтуїтивне чуття стає каркасом, на якому надалі виростає формалізоване й експліцитне поняття справедливості.

Утім, кожен експеримент не обходиться без сюрпризів, які виявляють несподівані грані реальності. Наш не став винятком. Ґуставо і я задумали експеримент, щоб дослідити так звану ціну крадіжки. Нам здавалося: діти скажуть, що злодій повинен повернути дві шоколадки, які вкрав, плюс іще кілька як компенсацію моральної шкоди. Але ні. Переважна більшість дітей вважала, що злодій має повернути тільки вкрадені шоколадки. І це ще не все: що старшими були діти, то більше прихильників точного відшкодування з’являлося. Наша гіпотеза була помилковою. Діти набагато шляхетніші, ніж ми очікували. Вони розуміють, що злодій учинив неправильно й повинен відшкодувати збитки, повернувши вкрадене й попросивши вибачення. Але питання моральної шкоди від крадіжки не вирішується в натуральному вигляді. У дитячій справедливості немає репарацій, які б виправдали злочин.

Якщо взяти дитячі операції як іграшкову модель міжнародного права, напрошуються неймовірні висновки. Існує непряма, але часто ігнорована норма, що дії у відповідь не повинні перевищувати силу атаки. Причина проста. Якщо хтось краде два предмети, а жертва вимагає чотири, щоб розійтися мирно, сила удару у відповідь ростиме в геометричній прогресії, що зашкодить усім. Діти розуміють, що навіть на війні повинні бути правила.

Жак, вроджені ідеї, гени, біологія, культура й образ

Жак Мелер — один із багатьох аргентинських політичних вигнанців-інтелектуалів. Він навчався з Ноамом Чомскі в Массачусетському технологічному інституті, в епіцентрі когнітивної революції. Звідти вирушив до Оксфорда, а потім — до Франції, де заснував визначну школу когнітивної науки в Парижі. Він був вигнанцем не лише як особа, а і як мислитель. Його звинувачували в реакціонізмі через заяву, що людське мислення має біологічне підґрунтя. У психології нашумілий розрив між гуманітарними й точними науками був особливо помітний. Я б хотів, щоб ця книжка стала, зокрема, одою й визнанням досягнень Жака. Вільного моря, до якого він плив, руху проти течії. Спроби діалогу.

Поділ на біологію, психологію та нейронауку в епічній місії зрозуміти людське мислення — це всього-на-всього становлення надуманої кастової системи. Природі начхати на штучні бар’єри між типами знань. Тому в цьому розділі я схрещую біологічні міркування, наприклад розвиток лобової кори, з когнітивними, як-от ранній розвиток етичних понять. Під час висвітлення питань на зразок формування білінгвізму й уваги я розглядав поєднання цих аспектів.

На сьогодні наш мозок практично ідентичний мозку людини, яка шістдесят тисяч років тому мігрувала з Африки, коли культура була абсолютно іншою. Це показує, що місце в суспільстві визначає шлях і потенціал вираження окремого індивіда. Одне з положень цієї книжки полягає в тому, що неможливо зрозуміти людську поведінку, не беручи до уваги особливості органа, який нею керує, — мозку. Очевидно, що шляхи взаємодії та взаємодоповнення соціального й біологічного визначаються умовами конкретної ситуації. Іноді вирішальну роль відіграє біологічна складова. В інших випадках спостерігаємо диктат культури й суспільного ладу. Це трапляється не лише з мозком, а й з рештою частин тіла. Фізіологи й тренери знають, що впродовж життя фізична сила помітно змінюється, а от швидкість бігу не відзначається великим діапазоном варіацій.

Біологічне й культурне завжди органічно пов’язані. Але не лінійно. Інтуїтивне уявлення, що біологія передує поведінці, що існують вроджені біологічні предиспозиції, які пізніше під впливом культури набувають різних траєкторій, насправді абсолютно необґрунтоване. Суспільне життя впливає безпосередньо на біологію мозку. Ось приголомшливий приклад, який говорить сам за себе, — спостереження за мозком двох трирічних дітей. Одну дитину виховують із любов’ю в нормальному оточенні, а другій бракує емоційної, освітньої та соціальної стабільності. Мозок останньої не лише аномально малий — його шлуночки (порожнини, через які циркулює спинномозкова рідина) теж ненормального розміру.

Отже, у результаті різного соціального досвіду отримуємо два зовсім відмінні мозки. Обійми, слово, óбраз — кожна пережита подія залишає відбиток у мозку. Ці сліди змінюють мозок і реакції людини, її схильність встановлювати зв’язки з іншими, прагнення, бажання й мрії. Інакше кажучи, соціальний контекст змінює мозок, а він, своєю чергою, визначає нашу поведінку в суспільстві.

Друге необґрунтоване уявлення: біологічні явища незмінні. Знову ж таки, це неправда. Наприклад, музичні здібності залежать від біологічної будови слухової кори. Існує причинно-наслідковий зв’язок між органом і формою культурного самовираження. Однак цей зв’язок не детермінує розвиток. Слухова кора не статична, будь-хто може її трансформувати за допомогою практики й вправ.

Отже, соціальне й біологічне органічно поєднуються в метасистему. Поділ на ці категорії зумовлений не природою, а радше недосконалістю наших спроб її зрозуміти.

Розділ другий. Туманні межі ідентичності

Що впливає на наш вибір, дозволяє довіряти іншим людям і власним рішенням?

Ми — це наш вибір. Ми вирішуємо, іти на ризик чи поводитися помірковано, вдатися до маленької брехні чи за будь-яку ціну говорити правду. Ми вибираємо відкладати все на далеке майбутнє чи жити одним днем. Нашу ідентичність окреслює величезна множина дій. Жозе Сарамаґу у книзі «Усі імена» писав: «Не ми визначаємо рішення, а рішення визначають нас». Або ж у більш сучасній версії цю ідею виголошує Альбус Дамблдор: «Не здібності показують, хто ми насправді, Гаррі, а наш вибір»[25].

Майже кожне рішення стосується побуту, тому що переважна частина нашого життя минає в щоденній рутині. Ми вибираємо, чи відвідати друга після роботи, їхати автобусом чи метро, узяти картоплю фрі чи салат. Непомітно зважуємо всі можливі варіанти на уявних терезах і після роздумів нарешті приймаємо рішення (звісно, картоплю фрі). Вибираючи з кількох альтернатив, ми активуємо нейронні ланцюги, які входять до складу нашого психічного механізму приймання рішень.

Наші рішення майже завжди спираються на неповну інформацію й неточні дані. Батько вибирає школу для дитини, міністр економіки змінює податкове законодавство, футболіст замість пасу гравцеві на штрафному майданчику б’є по воротах — у кожній ситуації подальші наслідки можливо окреслити тільки приблизно. Приймання рішення чимось нагадує провіщення майбутнього, тому неточностей не уникнути. Eppur si muove[26]. Механізм працює. І це вражає найбільше.

Черчилль, Тюрінг і його лабіринт

14 листопада 1940 року приблизно 500 літаків Люфтваффе безперешкодно прилетіли у Велику Британію й протягом семи годин бомбардували індустріальне місто Ковентрі. Через багато років після закінчення війни капітан Фредерік Вільям Вінтерботем виявив, що Вінстон Черчилль[27] міг запобігти бомбардуванню й руйнаціям, якби використав таємну зброю молодого британського математика Алана Тюрінга.

Науковий прорив Тюрінга дав союзникам стратегічну перевагу, яка могла вплинути на розв’язку Другої світової війни. Науковець створив алгоритм розшифрування «Еніґми» — надзвичайно складного механізму, побудованого з дисків, як у кодових замках, що дозволяв нацистам шифрувати свої військові повідомлення. Вінтерботем пояснив, що, зламавши код «Еніґми», розвідка отримала координати бомбардування Ковентрі й достатньо інформації, щоб ужити відповідних заходів. У години, що залишалися до нальоту, Черчилль мав два варіанти: перший — емоційний та імпульсивний — уникнути кровопролиття цивільних, а другий — раціональний і прорахований — пожертвувати Ковентрі, щоб нацисти ні про що не здогадалися, тобто приберегти цей козир на майбутнє. Рішення Черчилля коштувало життя п’ятистам мирним жителям, але стратегічна перевага Великої Британії над німцями залишилася в таємниці.

Алгоритм Тюрінга одночасно оцінював усі конфігурації потенційного коду і, передбачаючи блоки можливих повідомлень, вираховував імовірність кожної комбінації. Процедура тривала, доки ймовірність однієї з конфігурацій не ставала достатньо високою. Відкриття Тюрінга не тільки прискорило перемогу союзників, але й створило нову нішу в науці. Через півстоліття після закінчення війни з’ясували, що алгоритм, вигаданий для розшифрування «Еніґми», співпадає з алгоритмом приймання рішень у мозку людини. Видатний англійський математик, один з основоположників комп’ютерної науки та штучного інтелекту, на вимогу воєнного часу створив першу, але досі найефективнішу модель мозку, який щось вирішує.

Мозок Тюрінга

Як і механізм, що його запропонував Тюрінг, приймання рішень у головному мозку побудоване за елементарним принципом: визначити асортимент варіантів і влаштувати між ними змагання не на життя, а на смерть.

Мозок перетворює інформацію від органів чуття на голоси на користь того чи іншого варіанта. Аргументи накопичуються у вигляді акумульованого в нейроні йонного струму, поки напруга не досягає порогу, за якого мозок вважає докази достатніми. Група дослідників на чолі з Вільямом Ньюсомом і Майклом Шедленом виявила ланцюги, що координують процес приймання рішення. Науковці поставили собі за мету розробити експеримент водночас досить простий, щоб виокремити кожен елемент рішення, і досить складний, щоб відтворити приймання рішення в реальному житті.

▶ Ось як відбувається дослід. На екрані рухається хмара крапок. Багато крапок рухаються хаотично, неорганізовано. Інші — узгоджено, в одному напрямку. Гравець (дорослий, дитина, мавпа, а іноді й комп’ютер) має вирішити, у якому напрямку рухається ця хмара загалом. Наче моряк, що опускає палець у мінливу воду, щоб з’ясувати, куди дме вітер. Зрозуміло, що гра стає простішою, коли більше крапок рухаються в одному напрямку.

Мавпи грали в цю гру тисячі разів, а дослідники фіксували нейронну активність, виражену електричною активністю в їхньому мозку. Багаторічні дослідження численних варіацій цієї вправи дозволили виявити три принципи алгоритму Тюрінга для приймання рішень:

1) група нейронів у зоровій корі отримує інформацію від сітківки. Струм у нейронах відображає кількість і напрямок рухів щомиті, але не зберігає історію спостережень;

2) сенсорні нейрони сполучені з нейронами тім’яної кори, які накопичують інформацію в часі. Нейронні ланцюги тім’яної частки фіксують, як змінюється кількість голосів за кожну можливу дію впродовж процесу приймання рішення;

3) коли з’являється інформація на користь одного з варіантів, електрична активність відповідної частини тім’яної кори зростає. Коли активність досягає потрібного порогу, структури в глибинах мозку, які називаються базальними ядрами, запускають відповідну дію. А потім вони перезавантажують систему, щоб розчистити шлях для наступного рішення.

Щоб довести, що мозок приймає рішення саме за допомогою перегонів у тім’яній корі, достатньо показати, що електрична стимуляція нейронів, які накопичують аргументи на користь певного варіанта, змінює відповідь мавпи. Шедлен і Ньюсом провели цей експеримент. Поки тварина спостерігала за хмарою крапок, що рухалися цілковито безладно, дослідники за допомогою електрода стимулювали тім’яні нейрони, які відповідали за рух праворуч. І хоча органи чуття фіксували однакову частоту руху в усіх напрямках, мавпи завжди реагували так, ніби крапки рухаються праворуч. Це наче фальсифікація виборів, під час яких хтось вручну підкидає потрібні бюлетені в урну.

Окрім цього, серія експериментів дозволила ідентифікувати три основні характеристики процесу приймання рішення. Який зв’язок між однозначністю доказів і часом, необхідним для вибору? Як упередження або попередній досвід впливають на варіанти? Де встановлено поріг, коли аргументи на користь одного варіанта отримують достатню підтримку, щоб зупинити перегони? Усі три відповіді взаємопов’язані. Що менше інформації, то повільніше накопичуються докази. Коли майже всі крапки рухаються безладно, крива активності нейронів тім’яної частки зростає повільно. Якщо не знизити поріг, знадобиться більше часу, щоб досягти аналогічного рівня надійності й подолати його. Рішення готують на слабкому вогні, але зрештою воно нагрівається до тієї ж температури.

А як встановлюють поріг? Як мозок розуміє, коли досить — це досить? Механізм визначення порогу дуже чіткий і враховує ціну помилки й час, доступний для приймання рішення.

Мозок визначає поріг, щоб оптимізувати виграш від рішення. Для цього він поєднує нейронні ланцюги, що систематизують:

1) цінність дії;

2) цінність витраченого часу;

3) якість сенсорної інформації;

4) внутрішню невідкладність реакції, яку ми сприймаємо як тривогу або прагнення вирішити якнайшвидше.

Якщо в грі з довільними крапками за помилки серйозно карають, гравці (і люди, і мавпи) підвищують поріг і використовують більше часу на роздуми. І навпаки: якщо помилки не враховують, найкраща стратегія для учасників — знизити поріг і відповідати якнайшвидше. Цей адаптивний механізм здебільшого несвідомий і працює оптимальніше, ніж ми можемо собі уявити.

Візьмімо, наприклад, жінку-водія, що гальмує перед світлофором. Її мозок здійснює безліч обчислень: імовірність жовтого чи червоного світла, відстань до переходу, швидкість автівки, справність гальм, інтенсивність руху тощо. Окрім цього, мозок зважує можливість надзвичайної ситуації і її наслідки… За винятком випадків, коли щось іде не так і контроль переходить до системи спостереження, ці розрахунки непомітні. Ми не підозрюємо про їх існування. Але мозок їх виконує, а тоді вирішує, коли й із якою силою тиснути на гальма. На цьому конкретному прикладі ми бачимо загальний принцип: приймаючи рішення, людина знає набагато більше, ніж їй здається.

А от під час свідомих роздумів (тільки їх ми й можемо згадати) мозок часто встановлює неефективний поріг переривання процесу вибору. Кожен пам’ятає випадки, коли надто довго обмірковував неважливі дрібниці. Наприклад, вибирав у ресторані ad infinitum[28] між двома стравами, навіть якщо глибоко в душі розумів, що вони обидві дуже смачні.

Тюрінг у супермаркеті

У лабораторії вивчають досить примітивні рішення, але нам набагато цікавіше, як мозок робить щоденний вибір: водій обмірковує, проскакувати на жовте світло чи ні, суддя засуджує чи виправдовує звинуваченого, виборець ставить галочку за того чи іншого кандидата, покупець виграє´ на знижці чи стає її жертвою. Ми припускаємо, що ці рішення, хоч і належать до різних сфер і мають специфічні особливості, є результатами роботи того самого механізму.

Один із головних принципів процедури, визначальний для механізму Тюрінга, стосується способу визначити, коли припинити збирання фактажу. Цю проблему відображено в парадоксі середньовічного філософа Жана Бурідана: осел не міг вибрати між двома однаковими оберемками сіна й помер із голоду. Для ідеальної моделі Тюрінга це дійсно проблема. Якщо кількість голосів за кожну альтернативу однакова, нейронні перегони перетворюються на безперервний цикл. Мозок вміє уникати цього: коли орієнтовний час на прийняття рішення вичерпано, виникає нейронна активність, яка довільно розподіляється між різними варіантами. Оскільки імпульс довільний, один із варіантів отримує більше голосів і виграє перегони. Мозок ніби підкидає монету, щоб доля втрутилася й розірвала цикл. Часовий інтервал залежить від внутрішнього стану, наприклад тривоги, і зовнішніх факторів, які впливають на сприйняття часу.

Часто мозок сприймає час, просто рахуючи певну частоту: кроки, удари серця, видихи, коливання маятника чи темп музики. Коли ми виконуємо фізичні вправи, хвилина минає швидше, ніж у стані спокою, тому що удари серця — а отже, і внутрішнього годинника — частішають. Те саме з музикою. Годинник розганяється разом із темпом, і година минає миттєво. Невже зміни внутрішнього годинника змушують нас вибирати швидше й занижувати поріг вирішення?

І справді, музика більше впливає на наші рішення, ніж ми підозрюємо. Люди кермують, купують і гуляють по-різному залежно від композиції, яку в цей момент слухають. Коли темп прискорюється, поріг розмірковування знижується, і майже кожне рішення стає ризикованим. У таких випадках водії частіше змінюють смугу руху, проскакують на жовте світло, обганяють інші автівки й перевищують швидкість. Також темп музики визначає, скільки часу ми зможемо терпляче чекати в приймальні та скільки продуктів купимо в супермаркеті. Багато торговельних менеджерів знають, що фонова музика — ключ до збільшення продажів, і, ніколи навіть не чувши про відкриття Тюрінга, використовують це на свою користь. Так, механізм приймання рішень дуже передбачуваний, але ми все одно майже не помічаємо, як він працює.

Наступний важливий фактор приймання рішень — визначити стартову позицію кожного варіанта. Коли людина має позитивне упередження щодо одного з них, нейрони, які накопичують інформацію на користь цієї опції, отримують первинний електричний заряд — своєрідну фору на старті. Іноді визначальну роль відіграють когнітивні упередження. Розглянемо це на прикладі рішення стати донором.

Соціологічні дослідження донорства органів поділяють країни світу на дві групи: у першій донорами стають майже всі, у другій — майже ніхто. Не треба бути фахівцем у галузі статистики, щоб здивуватися відсутності золотої середини. А виявилося, що все дуже просто: на те, чи стане людина донором, найсильніше впливає формулювання запитання в бланку. У країнах, де в анкеті сказано: «Якщо хочете стати донором, підпишіться нижче», — майже ніхто не віддає своїх органів. А в країнах, де написано: «Якщо НЕ хочете стати донором, підпишіться нижче», — навпаки. Пояснення цього феномену не має нічого спільного з релігією чи проблемою життя і смерті, а випливає з універсальної людської риси: ніхто не заповнює бланки повністю.

Коли перед нами постає велика кількість варіантів, не всі вони рівні на старті. Стандартні параметри мають перевагу. Якщо проблема ще й складна та жоден із інших варіантів не має суттєвих аргументів на свою користь, то опція, яка вже дістала фору, здобуває перемогу. Саме тому влада гарантує свободу вибору, але водночас впливає на наші рішення чи навіть диктує їх. Усіх людей — байдуже, німці вони чи мексиканці, католики, протестанти чи мусульмани, — об’єднує те, що механізм приймання рішень у складній ситуації виходить із ладу. І тоді ми просто погоджуємося на те, що дають.

Балакуче серце

Досі ми говорили про процес приймання рішень так, наче всі вони однотипні, підкоряються однаковим правилам і реалізуються в однакових нейронних ланцюгах мозку. Проте будь-яка людина розуміє, що її рішення можна об’єднати мінімум у дві якісно відмінні категорії: перші — раціональні, які ми здатні обґрунтувати, а другі — ні. Вони спонтанні й непоясненні, здається, їх диктує саме тіло. Та чи існують насправді два різні способи приймання рішень? Що краще: слухати підказки інтуїції чи обережно й раціонально зважувати кожен варіант вибору?

Зазвичай ми асоціюємо раціональність із наукою, а емоціям приписуємо таємничу, езотеричну й здебільшого незбагненну природу. Але елементарний експеримент миттєво розвінчує цей міф.

▶ Нейродослідники Ліонель Наккаш і Станіслас Дехан (мій паризький наставник) провели експеримент, під час якого учасникам показували на екрані числа з такою швидкістю, що вони вважали, ніби нічого не бачать. Цей спосіб подання інформації, який обходить свідомість, називається сублімінальним. Потім учасників просили сказати, більше чи менше за п’ять демонстроване число, і вони на власний подив майже завжди відповідали правильно. Піддослідним здавалося, що вони вгадують, але експериментатори зрозуміли, що рішення прийнято підсвідомо за допомогою механізму, який дуже нагадує свідоме міркування.

Інакше кажучи, інтуїтивні рішення не так уже й відрізняються від раціональних. Попередній приклад не охоплює всієї багатогранності фізіології підсвідомого вирішування. Виявляється, що фразеологізми «слухати своє серце» чи «відчувати нутром» досить точні й проливають світло на те, як виникають здогади.

Щоб зрозуміти це, горизонтально затисніть між зубами олівець. Кутики губ піднімуться, наче імітуючи усмішку. Очевидно, це механічний ефект, а не вираження емоцій. Проте організм на це не зважає, і настрій усе одно трохи покращиться. Просто через мімічну подобу усмішки. Сцена з фільму видається веселішою, якщо олівець затиснути між зубами, а не в губах, коли обличчя стає насупленим. Отже, ми вирішуємо, смішне кіно чи нудне, виходячи не тільки з оцінки зовнішнього світу, а й з неусвідомлених реакцій усередині. Крик, пітливість, тремтіння, частий пульс чи виділення адреналіну — не просто реакції організму для виявлення емоцій. Мозок зчитує й ідентифікує тілесні змінні, щоб кодувати й виражати почуття та емоції.

Тілесні стани впливають на процес приймання рішень, вони є наочним виявом вибору, який ми вважаємо інтуїтивним. Несвідомі рішення не довільні: кора головного мозку оцінює різні варіанти, вираховує потенційні ризики та переваги кожного. Результат цих розрахунків впливає на організм, і завдяки цьому мозок розпізнає ризик, небезпеку чи задоволення. Тіло резонує із зовнішнім світом.

Тіло в казино й за шахівницею

Для експерименту, який демонструє процес приймання рішень на підставі здогадів, потрібно дві колоди карт.

▶ Формат настільної гри привносить в експеримент складові процесу приймання рішень у реальному житті: виграш, програш, невпевненість і ризик. Гра проста, але непередбачувана. Щоразу гравець вибирає, з якої колоди взяти карту. Число на ній визначає, скільки монет він ви´грає (або прогрáє, якщо воно від’ємне). Оскільки карти лежать зображенням донизу, протягом усього експерименту гравець оцінює, яка з двох колод більш прибуткова.

Як і в казино, учасникові потрібно вибирати між двома «однорукими бандитами», прослідкувавши за частотою й обсягом виграшів за певний проміжок часу. На відміну від казино, гра, яку розробив нейробіолог Антоніо Дамасіо, не зовсім довільна, і одна з колод у середньому справді більш прибуткова за другу. Якщо людина виявить закономірність, то їй залишається просто завжди вибирати ту саму колоду. Отакої, безпрограшний мартингал[29]!

Але щоб виявити закономірність, гравець має обдумати довгу історію транзакцій із суттєвими коливаннями. Після тривалої практики майже кожен помічає закономірність, може її пояснити й починає брати карти лише з правильної колоди. Але інтуїтивне відкриття випереджає розуміння. Учасники починають грати краще й вибирати правильну колоду частіше ще до того, як здатні сформулювати закономірність. На цьому етапі, коли результати набагато кращі, ніж за довільного розподілу, гравці не можуть пояснити, чому віддають перевагу прибутковішій у перспективі колоді. Іноді вони навіть не розуміють, що вибирають одну частіше, ніж другу. Але їхні тіла однозначно про це сигналізують. Якщо на цьому етапі експерименту гравець має намір вибрати неправильну колоду, у нього зростає електропровідність шкіри, а це спричиняє підвищення пітливості й відображає емоційний стан. Інакше кажучи, гравці ще не можуть пояснити, що одна колода карт прибутковіша, але їхні тіла вже про це знають.

▶ Ми з Марією Джулією Леоне, нейродослідницею й майстром спорту з шахів міжнародного класу, провели експеримент із шахівницею в стилі Борхеса, який вважав шахи метафорою життя. Поєдинок двох майстрів. У них тридцять хвилин на низку рішень щодо того, як розпорядитися своїми військами. На шахівниці борються не на життя, а на смерть, і емоції зашкалюють. Ми вимірювали пульс гравців упродовж партії. Частота серцебиття й рівень стресу зростали протягом гри, поки час спливав і наближався кінець битви. Окрім того, їхній пульс прискорювався, коли суперник припускався фатальної помилки.

Утім найголовніше відкриття полягало в тому, що за кілька секунд до помилкового ходу змінювалася частота пульсу гравця. Коли варіантів багато й ситуація складна, якраз як у житті, серце панікує перед невдалим рішенням. Якби гравці це помічали й дослухалися до «голосу» свого серця, імовірно, змогли б уникнути багатьох помилок.

Усе це можливо завдяки тому, що тіло й мозок мають доступ до процесу приймання рішень набагато раніше, ніж свідомість, а фізіологічні еквіваленти емоцій сигналізують про ймовірні ризики й помилки. Отже, уявлення про інтуїцію як феномен зі сфери магії й пророцтв зруйновано. Конфлікту між внутрішнім чуттям і розумом не існує, якраз навпаки: інтуїція працює пліч-о-пліч із раціональним мисленням під егідою науки.

Вирішувати раціонально чи інтуїтивно?

Якщо ми вже з’ясували, що здогади — результат несвідомих розрахунків, то можемо перейти до більш практичної проблеми. Коли варто довіряти інтуїції, а коли — ні? На що покладатися в найважливіших питаннях: на здогади чи раціональні міркування?

Відповідь проста: буває по-різному. Соціальний психолог Ап Дейкстергаус в експерименті, який досі спричиняє полеміку, виявив, що головний критерій вибору між свідомим та інтуїтивним — складність приймання рішення. Науковець з’ясував, що це правило працює як для «фальшивих» рішень у лабораторії, так і для справжніх у житті.

▶ У лабораторії він пропонував учасникам гру, під час якої вони мали порівняти два предмети, наприклад автівки, і вирішити, який із них більш практичний. Іноді альтернативи відрізнялися лише ціною. У цьому випадку висновок був простий: дешевша — краща. Але проблему поступово ускладнювали. Автівки відрізнялися вже не тільки ціною, а й витратами пального, безпекою, комфортом, привабливістю для викрадачів, потужністю двигуна й рівнем шкідливих викидів.

І найбільш несподіване відкриття Дейкстергауса полягає в тому, що, коли в грі багато елементів, здогад набагато ефективніший за роздуми. Те саме стосується й рішень у реальному житті. Наприклад, в одному експерименті людей після придбання зубної пасти — без сумніву, елементарне життєве рішення — запитували, як вони її вибрали. Через місяць ті, хто обдумав своє рішення, були більш задоволені, ніж ті, хто ні. Але в людей, які купували меблі, — складне рішення з багатьма змінними: ціна, розмір, якість, естетичний вигляд, — вийшло навпаки. Як і в лабораторії, ті, хто думав менше, вибрали кращий варіант.

Методологія цих експериментів різна, але висновок один. Коли, приймаючи рішення, ми ретельно обмірковуємо невелику кількість факторів, то краще подумати довше. Але якщо проблема складна, то для ефективного вибору слід покластися на інтуїцію, а не довго мізкувати.

Обсяг свідомої частини розуму досить обмежений і втримує мало інформації. Зате несвідома — неозора. Тому зрозуміло, що рішення з двома-трьома змінними (наприклад, ціна, якість і розмір продукту) краще спочатку обдумати, а тоді приймати. Коли ми можемо подумки одночасно оцінити всі елементи, раціональний вибір ефективніший, а отже, кращий. І навпаки, коли змінних стільки, що свідомий розум не може жонглювати ними одночасно, наші блискавичні несвідомі рішення працюють ліпше, навіть якщо покладаються на приблизні обчислення.

Пахне коханням

Мабуть, найважливіші й найскладніші рішення ми приймаємо в соціальній та емоційній сферах. Було б дивно й навіть абсурдно свідомо вирішувати, у кого закохатися, раціонально підраховуючи аргументи за й проти людини, до якої нас так тягне. Це працює по-іншому. Ми закохуємося з таємничих причин, які стають явними тільки через деякий час, і то не завжди.

На феромонних вечірках кожен учасник нюхає одяг інших гостей, який вони носили кілька днів. І залежно від запаху, що його приваблює, вибирає, з ким познайомитися. Такий метод здається цілком природним, адже ми асоціюємо нюх з інтуїцією, наприклад, коли кажемо, що пахне смаленим. І знаємо, наскільки яскравий, інтимний і не схожий ні на що інше запах подушки партнера. Але водночас вибирати за ароматом дивно, тому що нюх — далеко не найточніше чуття з п’яти доступних. Цілком можливо, що людина гірко розчарується в знайденому за запахом партнері й утече, проклинаючи свій нетямущий ніс.

▶ Швейцарський біолог Клаус Ведекінд перетворив цю забаву на феноменальний експеримент. Чоловіки кілька днів, не користуючись дезодорантами чи парфумами, ходили в тій самій футболці. Після цього група жінок нюхала одяг і оцінювала привабливість кожного запаху. І навпаки, чоловіки нюхали ношені футболки жінок. Ведекінд не просто хотів побачити, що вийде, а поставив за мету перевірити гіпотезу, висунуту на підставі спостережень за поведінкою гризунів та інших тварин. Він досліджував припущення, що, коли йдеться про нюх, смак і несвідомі вподобання, ми дуже схожі на своїх внутрішніх «звірів».

У кожного індивіда є особливий імунний репертуар, наявність якого пояснює, чому під впливом того самого вірусу одні люди захворюють, а інші — ні. Імунну систему можна уявити як щит. Поклавши один на одного два однакові щити, отримаємо непотрібний надлишок. Однак якщо щити закривають суміжні місця, захищена площа збільшиться. Те саме стається з імунним репертуаром (звісно, з певними нюансами, у які не будемо заглиблюватися): потомство двох людей із дуже різними імунними репертуарами матиме ефективнішу імунну систему.

Гризуни використовують нюх під час вибору партнера активніше, ніж люди, і їхні симпатії здебільшого підпадають під просту закономірність: у партнера має бути інший імунний репертуар. Це лягло в основу експерименту Ведекінда. Він виміряв головний комплекс гістосумісності кожного учасника — родину генів, у якій проявляються відмінності між імунними системами різних людей. І результати були неймовірні: коли ми покладаємося у виборі на нюх, то робимо це з тієї ж причини, що й гризуни. У середньому жінок сильніше приваблює запах чоловіків з іншим головним комплексом гістосумісності. А феромонні вечірки[30] сприяють різноманіттю. Принаймні коли йдеться про імунний репертуар.

Утім, у цієї закономірності є суттєвий виняток. Нюхові вподобання миші кардинально змінюються, коли вона вагітна. Тоді її приваблюють запахи особин із подібними головними комплексами гістосумісності. Спрощене пояснення звучить так: під час парування доцільніше прагнути комплементарності, а з потомством у череві — триматися неподалік від знайомого гнізда, серед родичів і подібних до себе особин.

Чи відбувається такий нюховий зсув у жінок? Цілком можливо, оскільки зміна сприйняття запахів і смаків жінки — один із найбільш помітних проявів гормональної революції під час вагітності. Ведекінд дослідив зміну нюхових уподобань у жінок, які вживали оральні контрацептиви, оскільки в них містяться стероїди, що симулюють гормональний стан, схожий на вагітність. І виявилося, що результати перевернулися з ніг на голову, як і в гризунів: ці жінки вважали приємнішим запах чоловіків зі схожим головним комплексом гістосумісності.

Цей експеримент підводить нас до загального принципу. Значна частина емоційних і соціальних рішень більш стереотипна, ніж нам здається.

Часто цей механізм прихований за завісою несвідомого, тому процес вибору перебуває поза межами нашого сприйняття. Але він існує в глибинах мозку і, коли ми ще навіть не замислилися про проблему, уже давно над нею працює.

Якщо підсумувати, то ми вважаємо прийняті несвідомо, інтуїтивні рішення містичними, природними й хаотичними, але насправді вони чітко регульовані й досить стереотипні. З огляду на технічні характеристики й обмежені потужності людської свідомості доцільно делегувати «прості» рішення раціональному мисленню й залишити складні на розсуд нюху, поту й серця.

Вірити, знати, довіряти

Приймаючи рішення, мозок не тільки запускає процес реалізації обраного варіанта, а й здійснює його раціоналізацію. Ми відчуваємо її як віру або переконаність у своїх діях. Іноді, купуючи в кіоску шоколадний батончик, ми вважаємо, що просто хочемо солодощів. А часом несемо ласощі додому, щоб підсолодити ними розчарування після якоїсь помилки. Шоколадка та сама, але гірке усвідомлення неправильного рішення кардинально змінює ситуацію.

Кожен із нас колись сліпо вірив у рішення, яке потім виявилося помилковим. І навпаки, маючи достатні підстави для абсолютної впевненості, вагався. На чому базується ця віра у власні рішення? Чому одні люди випромінюють надмірну впевненість, чим би не займалися, а інші весь час охоплені сумнівами?

Наукове вивчення впевненості (або сумніву) найбільше приваблює можливістю зазирнути у світ суб’єктивності. Його сутність становлять не об’єктивні спостережувані дії, а наші особисті переконання. Окрім того, ця проблема важлива й із суто практичних міркувань, бо впевненість у собі й власних діях (чи її брак) визначає спосіб нашого життя.

▶ Найпростіший прийом для дослідження впевненості — попросити людину поставити точку на лінії, один кінець якої означає абсолютну впевненість, а другий — сумніви в прийнятому рішенні. Складніший — запропонувати їй два варіанти: отримати фіксовану суму незалежно від рішення чи закластися на нього й виграти більше. Якщо людина дуже впевнена в зробленому виборі, то поб’ється об заклад (журавель у небі). Якщо ж сумнівається, то вибере фіксовану суму (синиця в руках). І результати, отримані під час обох експериментів, виразно корелюють. Люди, які демонструють глибоку переконаність на лінійній моделі, сміливо укладають парі. І навпаки, менш упевнені у власних рішеннях особи не прагнуть на них закладатися.

Паралель між упевненістю й парі залишається актуальною для щоденного життя. Схильність людини битися об заклад чи рідко заглиблюватися у фінансові, професійні, політичні й сімейні питання може їй багато коштувати. Але для науки виявлена паралель не менш важлива. Подібні експерименти дозволяють дослідити людську суб’єктивність у раніше недоступних сферах. Визначаючи схильність людини битися об заклад, ми дізнаємося про впевненість особи, навіть якщо вона не висловлює своїх переконань.

Слідами сумнівів і впевненості

Спосіб конструювання впевненості в кожної людини нагадує цифровий слід. Хтось демонструє весь спектр відтінків переконаності, а дехто вдається до крайнощів: безапеляційних тверджень чи сумнівів. Також існують культурні відмінності: способи виявляти впевненість у деяких регіонах Азії відрізняються від прийнятих на Заході.

Кожен напевне може згадати випадок, коли певність йому зраджувала. Наприклад, ви думали, що впоралися з іспитом, а виявилося — провалили його. Проте бувають люди, які досить точно оцінюють свої знання, а тому володіють точним і регульованим апаратом упевненості й розуміють, коли варто закладатися, а коли ні. У такому разі певність стає вікном до світу наших знань.

Безпомилкове відчуття впевненості — це така ж індивідуальна особливість, як зріст чи колір очей. Але, на відміну від фізичних параметрів, цей відбиток мислення можна змінювати й налаштовувати в певних межах. Оскільки йдеться про індивідуальну особливість, вона проявляється в анатомічній структурі мозку. У тих, хто може похизуватися точнішою впевненістю, виявлено більшу кількість зв’язків, тобто щільність аксонів у бічній частині префронтальної кори, яка називається полем Бродмана 10 (BA10). Окрім цього, поле Бродмана 10 у них ефективніше пов’язане з іншими структурами кори головного мозку на зразок кутової звивини тім’яної частки й префронтальної кори.

Різниця в щільності нейронних зв’язків у людей із безпомилковим відчуттям упевненості та всіх інших проявляється, тільки коли вони спрямовують свою увагу на внутрішній, а не зовнішній світ, наприклад зосереджуються на диханні. Отже, існує досить несподіваний зв’язок між відчуттям упевненості й розумінням людиною свого тіла. Обидва феномени спрямовують наші думки всередину. Тому можна припустити, що точність упевненості в системі приймання рішень можна природно натренувати, розвиваючи вміння зосереджуватися на стані тіла й спостерігати за ним.

Щоб відчути, довіряємо ми собі чи ні, мозок використовує тілесні показники. Наприклад, він зчитує непевність, якщо людина пітніє, затинається, дивиться в підлогу чи ще якось виказує сумніви мовою тіла. А відтворення жестів, за якими визначаємо впевненість інших, дозволяє нам самим відчути її в собі.

Натура оптиміста

Коли на шальках терезів опиняються певність і сумнів у невідомому майбутньому, люди поділяються на оптимістів і песимістів. Оптимісти переконані, що зірвуть кожен великий куш, отримають усе бажане, нізащо не втратять роботу й мають імунітет до будь-яких ризиків, навіть до незахищеного сексу чи надшвидкого водіння. Дивно, що оптимізм досі існує, адже світ не втомлюється опускати нас на землю й щодня доводити протилежне. Розгадка парадоксу — вибіркове забування. Для оптиміста кожен понеділок, як перше січня, сповнений циклічних обіцянок: цього разу це точно кохання всього життя, цього року ми таки ви´граємо чемпіонат. Наче й не лишилося позаду сотень понеділків і розчарувань. Невже ми дійсно такі сліпі? Які механізми мозку відповідають за фанатичний оптимізм? І що з ним робити, зважаючи на те, що його підґрунтя ілюзорне?

Одна з найпоширеніших моделей навчання людини, яку зараз широко впроваджують у робототехніці й розробках штучного інтелекту, — похибка прогнозу. Простий і зрозумілий метод виходить із положення, що кожну свою дію — від найпростішої до найскладнішої — людина виконує, керуючись внутрішньою моделлю, уявною репетицією майбутніх подій. Наприклад, вітаючись із кимось у ліфті, ми припускаємо, що до нас привітаються у відповідь. І, якщо реакція не співпадає з очкуваннями — надміру тепла або холодна й вимушена, — дивуємося.

Похибка прогнозу виражає різницю між очікуваннями й реальністю, за яку відповідає нейронний ланцюг у базальних ядрах, що генерують дофамін. Дофамін — це нейромедіатор, одна з функцій якого — потрапляти в різні структури мозку й повідомляти про несподіванку. Дофаміновий сигнал вказує на дисонанс між передбаченням і реальною ситуацією й стимулює навчання, оскільки під його дією нейронні ланцюги стають пластичними й легко змінюються. Зазвичай без впливу дофаміну нейронні ланцюги жорсткі й не дуже піддатливі.

Для циклічного оновлення надій щопонеділка чи щороку потрібно хакнути цю систему навчання. Якщо мозок перестане сигналізувати про дисонанс між реальністю й очікуваннями, ми зможемо постійно вірити в краще. Невже це правда? І якщо так, то як це відбувається? Це суперсила оптимістів?

Відносно простий експеримент, який провела британська нейродослідниця Талі Шаро, заразом відповів на всі запитання. Вона просила людей оцінити ймовірність різноманітних нещасть. Яка ймовірність померти раніше, ніж вам виповниться шістдесят? Занедужати на хворобу Альцгеймера? Потрапити в аварію?

Переважна більшість опитаних припускала, що їхні шанси потрапити в біду нижчі, ніж підказує статистика. Інакше кажучи, під час оцінювання власних ризиків (звісно, за винятком смерті в авіакатастрофі чи нападу серійного вбивці) майже всі виявилися переконаними оптимістами.

Утім, найцікавіше відбувається, коли переконання не співпадають із реальністю. Наприклад, під час експерименту учасників просили оцінити свій ризик захворіти на рак, а потім повідомляли, що для людей їхнього типу середній показник захворюваності — близько 30 %.

Згідно з моделлю похибки прогнозу люди на підставі наданої інформації мали б удосконалити свою оцінку. Саме так здебільшого й вчиняли учасники, які уявляли, що все значно гірше. Люди, які спочатку вважали, ніби ймовірність того, що вони захворіють на рак, вища, ніж справжній показник, адаптували наступні відповіді до реальності. Наприклад, учасники, які одразу ж називали п’ятдесятивідсоткову ймовірність, надалі в середньому говорили про 35 %, що досить близько до реального тридцятивідсоткового показника.

Проте — ось де собака заритий! — ті, хто вважав свій ризик захворіти на рак нижчим, ніж насправді, — припустімо, 10 %, — майже не змінювали думку. Дізнавшись сумну звістку, що реальна ймовірність становить 30 %, у наступних опитуваннях вони збільшували оцінку на один чи два пункти (до 11 чи 12 %). Отже, коли правда гірша за очікування, люди вносять незначні, майже непомітні корективи у свої сподівання.

А що тим часом відбувається в мозку? Щоразу, коли ми виявляємо бажану або корисну інформацію, активується група нейронів у невеликій частині префронтальної кори лівої півкулі, яка називається нижньою лобовою звивиною. А небажана інформація задіює аналогічну область правої півкулі. Ці церебральні ділянки ніби зрівноважують гарні й погані новини. Але баланс недосконалий, оскільки існують два фільтри. По-перше, відбувається фокусування здебільшого на позитивній, а не негативній інформації, що створює тенденцію до оптимізму. По-друге, у кожної людини відхилення рівноваги унікальне. Цей цікавий факт дозволяє зазирнути за лаштунки оптимізму.

Активність нейронів у лобовій звивині лівої півкулі однакова у всіх, хто дізнається, що реальність краща, ніж вони думали. А от активність аналогічної структури в правій півкулі, яка фіксує погані звістки, у різних людей має суттєві відмінності. В оптимістів показник мінімальний, вони наче буквально заплющують очі на погані новини. У більш песимістично налаштованих людей усе навпаки: активність сильніша, вона акцентує на негативній інформації й примножує її вплив. Тому основну відмінність між оптимістами й песимістами з точки зору біології можна окреслити так: справа не в здатності цінувати добре, а радше в умінні ігнорувати й забувати погане.

Багато жінок дуже туманно пригадують біль, який відчували під час пологів. Вибіркове забування яскраво ілюструє механізм оптимізму. Якби біль краще зберігся в їхній пам’яті, мабуть, набагато більше жінок зупинялися б на одній дитині. Щось подібне спостерігаємо з-поміж молодят: жодна пара не вірить, що коли-небудь розлучиться. Але статистика залежно від узятого часового проміжку й країни уперто твердить, що це трапиться в 30–50 % випадків. Безумовно, момент, коли вони присягаються кохати одне одного вічно, — що б не означали слова вічно й кохати, — не дуже вдалий для статистичних рефлексій над людськими стосунками.

Переваги й плата за надмірний або заслабкий оптимізм досить значні. Наше внутрішнє чуття обстоює помірковану дозу наївного оптимізму, оскільки він є рушійною силою діяльності, пригод і новацій. Без нього людство ніколи не висадилося б на Місяці. А ще цю рису асоціюють із міцним здоров’ям і більшим рівнем задоволення від життя. Тому оптимізм варто розглядати як своєрідне легке божевілля, що підштовхує нас до вчинків, на які ми по-іншому не спромоглися б. Зворотний бік медалі — песимізм — веде до пасивності, а в хронічній формі — до депресії.

Утім, існують істотні аргументи проти надмірного оптимізму, який призводить до невиправданих ризиків і недоцільних рішень. Росте переконлива статистика, що асоціює його з підвищеним ризиком автокатастроф через нетверезе водіння, використання мобільного телефону за кермом чи непристебнутий пасок безпеки. Оптимісти знають про ці небезпеки, але поводяться так, наче захищені від них. Вони відчувають власну привілейованість — звісно, ілюзорну. Якби всі ми були винятками, правила б не існувало. Такий надмірний оптимізм, що його людина рідко визнає´, часом призводить до фатальних наслідків, яких, проте, можна уникнути.

Одіссей і наш внутрішній синдикат

Стандартний приклад надмірного оптимізму — щоденне пробудження. Укладаючись спати, ми часто обіцяємо собі ранкові подвиги, наприклад прокинутися раніше, ніж зазвичай, щоб зробити зарядку. Намір базується на щирому бажанні й визнанні майбутньої користі — поліпшення здоров’я й фізичної форми. Та якщо ви не жайворонок, зранку ситуація виглядає геть інакше. До світанку людина, яка напередодні ввечері вирішила прокинутися раніше, безслідно зникає. О сьомій ранку ми вже зовсім інші особи, яких охоплюють сонливість і гедоністичне бажання не вилазити з-під ковдри.

Контури ідентичності розмиті. Якщо точніше, кожна людина являє собою цілий синдикат окремих ідентичностей, які неоднаково, а часом і суперечливо діють за різних обставин. Серед численних учасників синдикату можна простежити два чіткі образи: перший — гедоніст і сміливець, який ігнорує ризики й можливі наслідки (оптиміст), другий — той, хто зважує ці ризики та потенційні наслідки (песиміст). Їх протистояння значно загострюється у двох випадках: за неврологічних і психічних патологій і в підлітковому віці.

Схильність ігнорувати небезпеку зростає, коли в лімбічній системі активуються прилеглі ядра, тобто відбувається реакція на гедоністичне задоволення. В експерименті, який шокував деяких його колег у Массачусетському технологічному інституті, Ден Аріелі зафіксував це в докладному кількісному вимірі, зосередившись на вузькому аспекті задоволення — сексуальному збудженні. Він з’ясував: що сильніше збудження відчувають люди, то ймовірніше вони здатні на вчинки, які у нормальному стані вважають неправильними чи неприйнятними, зокрема на незахищений секс із незнайомцями.

Пубертатний період надмірного оптимізму й схильності до ризику завдає багато клопоту. Так стається тому, що мозок, як і тіло, розвивається нерівномірно. Деякі церебральні структури формуються дуже швидко й дозрівають у перші роки життя, тоді як інші все ще перебувають у процесі розвитку в підлітковому віці. У нейронауці популярний міф, що пубертат небезпечний через незрілість префронтальної кори — структури, яка оцінює потенційні наслідки, а також координує й пригнічує імпульси. Проте сам по собі пізній розвиток контрольної структури лобової частки не пояснює різкого посилення схильності до ризику. У дітей префронтальна кора сформована ще менше, але вони так не ризикують. Насправді специфіка пубертатного періоду зумовлена поєднанням двох факторів: відносної незрілості префронтальної кори (унаслідок чого підлітки не можуть пригнічувати й контролювати окремі імпульси) і посиленого розвитку прилеглих ядер.

Природна незграбність підлітків, тіло яких розвивається швидше, ніж здатність ним керувати, відображає структуру їхнього мозку. Якщо ми зрозуміємо й будемо враховувати особливості цього періоду життя, то зможемо проявити емпатію й ефективніше спілкуватися з тінейджерами.

Розуміння структури мозку стосується й рішень на державному рівні. У багатьох країнах тривають дебати, чи варто дозволяти підліткам голосувати. Ця дискусія тільки ви´грає від залучення експертного погляду на розвиток логічного мислення й процес приймання рішень під час пубертату.

Праця Валері Рейни та Френка Фарлі про ризик і розсудливість у рішеннях підлітків демонструє, що, не маючи надійного контролю над власними імпульсами, тінейджери інтелектуально не поступаються дорослим у раціональному мисленні. Інакше кажучи, вони здатні на продумані рішення щодо свого майбутнього, хоча в емоційно напружених ситуаціях частіше зазнають труднощів у стримуванні імпульсів.

Безперечно, не потрібен вердикт біолога, щоб визнати: навіть коли підлітковий вік давно позаду, ми розриваємося між раціональністю та імпульсами й спересердя часто даємо волю останнім. Ця ідея відображена в міфі про Одіссея й сирен, який пропонує, мабуть, найбільш ефективний спосіб керування синдикатом наших ідентичностей. Вирушаючи додому, до Ітаки, Одіссей просить моряків прив’язати його до щогли корабля, щоб він не зміг піддатися нездоланній звабливості пісні-поклику сирен. Герой розуміє, що тієї миті не зможе опиратися своєму пориву[31], але не скасовує подорож, а укладає угоду із самим собою, зв’язуючи раціональне я з імовірним імпульсивним я у майбутньому.

У щоденному житті аналогії досить банальні. Дзвінок мобільного часто перетворюється на модерну версію пісні сирен, яку практично неможливо ігнорувати. І її сила така велика, що, знаючи про небезпеку розмов за кермом, ми відповідаємо, навіть якщо йдеться про неважливі речі. Уникнути спокуси користуватися телефоном під час водіння складно, але якщо покласти пристрій у недосяжне місце, наприклад до багажника, ми, як Одіссей, передамо майбутню нерозважливість під контроль раціонального мислення.

Вразливі місця впевненості

Людський мозок розвинув механізми, щоб ігнорувати негативні фактори, які впливають на рівновагу майбутнього. Рецепт оптиміста — тільки один із численних способів створення необґрунтованої впевненості. Психолог і лауреат Нобелівської премії з економіки Деніел Канеман, вивчаючи, як люди розв’язують буденні соціальні й економічні проблеми, виявив два типові вразливі місця впевненості.

По-перше, ми схильні підтверджувати те, у чому вже переконані. Тобто люди досить вузьколобі й уперті. Якщо вони вже в щось повірили, то прагнуть підгодовувати своє упередження доказами.

Один із найвідоміших прикладів цього принципу відкрив видатний психолог Едвард Торндайк, запитавши групу військових вищих чинів, що вони думають про різних солдатів. Оцінка містила багато параметрів: фізичні характеристики, лідерський потенціал, інтелект і характер. Торндайк довів, що риси людини, які ніяк одна з одною не пов’язані, у судженні про неї змішувалися. Саме тому генерали вважали фізично міцніших солдатів розумними й гарними лідерами, хоча сила й інтелект не обов’язково корелюють між собою[32]. Інакше кажучи, коли ми оцінюємо одну сторону особистості, то потрапляємо під вплив своїх суджень про інші її риси. Це називається ефектом ореолу.

Така пробоїна в механізмі приймання рішень існує не тільки в щоденному житті, а й в освіті, політиці, судовій системі. Ніхто не здатен протистояти ефекту ореолу. Наприклад, судді за цілком ідентичних обставин виносять м’якіші вироки симпатичнішим із їхньої точки зору людям. Ми вважаємо тих, хто гарно виглядає, добрими, і це переконливий доказ ефекту ореолу й відповідних деформацій. Те саме упередження тяжіє над вільним і справедливим механізмом демократичних виборів. Александр Тодоров продемонстрував, що, лише глянувши на обличчя двох кандидатів, ми можемо вгадати переможця з приголомшливою точністю — близько сімдесяти відсотків, і не потрібно даних про політичну біографію, погляди, вчинки, передвиборчу платформу й обіцянки.

За ефектом ореолу стоїть загальний принцип — підтверджувальне упередження, що звужує реальність до фактів, які вписуються у вже наявні переконання. «Вона здається компетентною, отже, буде гарним сенатором». Виявляється, у буденних рішеннях та очікуваннях ми набагато частіше, ніж усвідомлюємо й готові визнати, виходимо з висновків, які ігнорують необхідні факти, а спираються лише на перше враження.

Окрім підтверджувального упередження, існує друга причина надмірної впевненості — схильність абсолютно ігнорувати варіативність даних. Розглянемо таку проблему: у мішку 10 000 м’ячиків. Ви витягаєте перший — він червоний, другий — теж. Третій, четвертий — знову червоні. Якого кольору буде п’ятий? Звісно, червоного. Упевненість, із якою ми доходимо такого висновку, сильно випереджає статистичну ймовірність. У мішку досі 9996 м’ячиків. Як каже Вуді Аллен, «упевненість — це те, що є у вас, доки ви не збагнули проблему». Певною мірою упевненість — це незнання.

Формулювати закон на підставі кількох випадків — це дар і прокляття людської думки водночас. Дар тому, що дозволяє дуже легко ідентифікувати закономірності. А прокляття тому, що підштовхує до безапеляційних висновків, коли людина заглянула до будинку реальності крізь замкову щілину. Канеман запропонував мисленнєвий експеримент. Опитування двохсот людей показало: шістдесят відсотків проголосували б за кандидата, якого звати Джордж. Прочитавши про це опитування, ми швидко забудемо все, крім того, що шістдесят відсотків респондентів голосуватимуть за Джорджа. Ефект настільки сильний, що багато хто з вас подумає, ніби я двічі написав те саме. Але відмінність є, і вона в розмірі вибірки. Перша фраза відкрито стверджує, що враховано думку лише двохсот людей. У наступній про це ані слова. Такий вигляд має другий фільтр, що створює фальшиву впевненість. Об’єктивно опитування, яке демонструє, що Джорджа підтримують 50,03 % респондентів із тридцяти мільйонів, має більше ваги, але система переконань у мозку зазвичай забуває врахувати: це велика вибірка чи три м’ячі з десятитисячного мішка? Як показали результати Брекзиту у Великій Британії й протистояння між Дональдом Трампом та Гілларі Клінтон, у розпалі передвиборчої кампанії служби, які проводять соціологічні опитування, часто ігнорують елементарне правило статистики й роблять категоричні висновки на підставі обмеженого обсягу даних, до того ж часто необ’єктивних.

Якщо коротко, то підтверджувальне упередження й варіативна сліпота — це два всюдисущі механізми, завдяки яким розум будує прогнози на підставі аналізу піщинки величезного світу, ігноруючи цілий океан шуму. Звідси й виростає надмірна впевненість.

Щоб зрозуміти й удосконалити людську здатність приймати рішення, важливо з’ясувати: ці вразливі місця притаманні тільки складним соціальним явищам чи широкому спектру тем? Ми з Аріелем Зільберберґом і Пабло Барттфелдом узялися розв’язати цю загадку, вивчаючи дуже простий вибір, наприклад, яка лампочка світить яскравіше.

Виявилося, що принципи, які роздувають упевненість у соціальних рішеннях (підтверджувальне упередження й варіативна сліпота) впливають навіть на сприйняття інформації органами чуття.

Продукувати оптимістичніші переконання, ніж пропонують реальні дані, — типова риса людського мозку. Це підтвердила серія досліджень на підставі записів нейронної активності різних регіонів кори. У ході кожного з них науковці спостерігали, що наш мозок, як і мозок багатьох інших видів, постійно змішує сенсорну інформацію із зовнішнього світу й власні внутрішні гіпотези та припущення. Навіть зір, який, на нашу думку, найточніше відтворює реальність, переповнений ілюзіями. Він не працює як камера, що пасивно фіксує дійсність, а інтерпретує й конструює детальні зображення з обмежених і приблизних даних. Навіть на першій стадії обробки в зоровій корі реакція нейронів залежить від припущень щодо інформації, отриманої сітківкою й іншими частинами мозку, які відповідають за пам’ять, мовлення, слух і висувають гіпотези про те, що саме бачать очі.

Наше сприйняття завжди містить елементи уяви. Воно нагадує радше картину, а не фотографію. Через підтверджувальне упередження люди сліпо вірять у реальність, яку конструюють. Найкращий доказ — оптичні ілюзії, які ми сприймаємо, абсолютно не сумніваючись, що достовірно фіксуємо дійсність. Ще один цікавий спосіб виявити це — проста гра, у яку можна зіграти будь-коли. Де б ви не були, попросіть іншу людину заплющити очі. І запитайте про обстановку. Не про дрібні деталі, а про найвиразніші елементи. Якого кольору стіна? Чи є в кімнаті стіл? Чи має той чоловік бороду? Виявиться, що більшість людей не помічають місце, де перебувають. Але це не найбільша загадка. Неймовірно, що ми абсолютно не помічаємо своє незнання.

Чужі погляди

У щоденному житті й процесуальному праві ми судимо вчинки інших, зважаючи не стільки на наслідки, скільки на причини й мотивацію. Навіть якщо наслідки однакові, з точки зору моралі існує велика різниця, коли хтось поранив суперника на ігровому полі мимохіть або ж навмисне. Отже, щоб збагнути, чи були в гравця лихі наміри, недостатньо просто спостерігати за його діями. Нам потрібно побувати в чужій шкурі й поглянути на ситуацію очима жертви. Інакше кажучи, застосувати так звану модель психіки.

Розгляньмо дві вигадані ситуації. Джо бере цукерницю й сипле ложку цукру в чай свого друга. Перед цим хтось замінив цукор на отруту аналогічного кольору й консистенції. Безперечно, Джо про це не знав. Його друг п’є чай і помирає. Наслідки дій Джо трагічні. Але чи вчинив він щось погане? Чи винен він? Більшість людей скажуть «ні».

Щоб дійти цього висновку, ми уявляємо себе на місці Джо, з’ясовуємо, що він знав, і розуміємо, що Джо не хотів скривдити друга. І це ще не все: на думку більшості, він навіть не винен у необережності. Джо — добра людина.

Та сама цукерниця, те саме місце. Пітер бере посудину й насипає в неї трунок замість цукру, тому що хоче вбити свого друга. Він кидає отруту у чай приятеля, але вона не діє, і той іде додому живий-здоровий. У цій ситуації дії Пітера не призвели до небезпечних наслідків. Проте майже всі ми вважаємо, що він учинив дуже погано й заслуговує на осуд. Пітер — лиха людина.

Модель психіки — це результат взаємодії складної системи мозку з надзвичайно важливим центром у правому скронево-тім’яному вузлі. Як можна здогадатися з назви, він перебуває в правій півкулі між скроневою й тім’яною частками, але нічого цікавого в такому розташуванні немає. Сама по собі географія мозку не настільки важлива, але, знаючи, де перебуває певна функціональна одиниця, ми здатні збагнути причинно-наслідкові зв’язки в основі її роботи[33].

Якби хтось на деякий час заглушив наш правий скронево-тім’яний вузол, ми б більше не враховували наміри Джо й Пітера, оцінюючи їхні дії. Без належного функціонування цієї частини мозку людина вважатиме, що перший учинив погано (убив свого друга), а другий — правильно (з його приятелем усе гаразд). На висновки ніяк не вплине ані те, що Джо не знав про отруту замість цукру, ані те, що зловісний задум Пітера зазнав краху випадково. Для таких думок потрібна окрема функція — модель психіки, без якої ми втрачаємо мисленнєву здатність відокремлювати наслідки дії від сукупності намірів, знань і мотивів, які за нею стоять.

Цей приклад, який продемонструвала Ребекка Сакс, слугує аргументом ширшої концепції, що виходить за рамки моделі психіки, моралі й суджень. Він означає, що наш механізм приймання рішень складається із сукупності компонентів, за якими закріплені конкретні функції. І коли з ладу виходить біологічна підтримка цих функцій, наші погляди, думки й судження змінюються до невпізнання.

Якщо узагальнити, то наше уявлення про справедливість — результат не об’єктивного й формального мислення, а конкретного стану мозку[34].

Щоб довести цю концепцію, не потрібні хитромудрі пристрої для стимуляції мозку. Твердження школи юридичного реалізму, що правосуддя — це «те, чим поснідав суддя», досить близьке до реальності. Відсоток позитивних рішень суддів США суттєво знижується впродовж першої половини дня, несподівано зростає після обідньої перерви й знову помітно зменшується під час розгляду кожної наступної справи.

Звісно, це дослідження не враховує численних умов, які змінюються між перервами, на зразок рівня глюкози, утоми або накопиченого стресу. Але воно демонструє, як сильно прості зовнішні чинники, що визначають стан мозку суддів, впливають на результати розгляду справи.

Внутрішні війни, які роблять нас самими собою

Моральні дилеми — це гіпотетичні максимально гіперболізовані ситуації, які допомагають рефлексувати над засадами нашої моралі. Найвідоміша з них — проблема вагонетки, яка звучить так:

▶ Ви у вагонетці без гальм, що мчить колією, на якій лежать п’ятеро людей. Ви розібралися в механізмі й чудово розумієте, що не існує жодного способу її зупинити, тож вона переїде цих п’ятьох. Але є один варіант: можна перевести стрілку, і вагонетка зверне на іншу колію, де загине тільки одна людина.

Ви переведете стрілку? У Бразилії, Таїланді, Норвегії, Канаді, Аргентині майже кожен — і дорослий, і малий, і ліберал, і консерватор — відповість ствердно. Це наслідок раціонального, прагматичного розрахунку.

Вибір простий: п’ять смертей чи одна? Більшість людей у світі вважають за краще вбити одного й урятувати п’ятьох. Але експерименти показують, що існує меншість, яка вперто вирішує не переводити стрілку.

Суть дилеми — вибір між дією, яка призведе до однієї смерті, чи бездіяльність, яке вб’є п’ятьох. Деякі люди вважають, що доля вже вибрала напрямок, тож не треба гратися в Бога й вирішувати, кому жити, а кому померти, навіть якщо до цього підштовхує математика.

Вони обґрунтують своє рішення тим, що в нас немає права втручатися й заподіювати смерть тому, хто інакше був би живий-здоровий. Кожен по-різному оцінює відповідальність за дію й бездіяльність. Це універсальне етичне уявлення, відображене майже в усіх правових системах.

А зараз інша версія дилеми:

▶ Ви перебуваєте на мосту, з якого бачите вагонетку, що мчить колією, на якій лежать п’ятеро людей. Ви абсолютно впевнені, що зупинити її неможливо, тож вона переїде цих п’ятьох. Але є одна альтернатива. На поруччі моста сидить товстун і спостерігає за ситуацією. Ви точно знаєте: якщо штовхнути його вниз, чоловік помре, але через нього вагонетка зійде з рейок і п’ятеро людей виживуть.

Ви штовхнете його? Тут більшість відповідає заперечно. Ми відчуваємо чітку інстинктивну різницю, ніби саме тіло так вирішило. Ніхто не має права навмисно штовхати людину, щоб урятувати чужі життя. Це положення підтримують каральна й соціальна системи — формальне право й моральний осуд: ні та, ні інша не вважає першу й другу дилему рівнозначними. Але відкинемо цей фактор. Припустімо, нас ніхто не побачить, і єдиний вирок винесе власне сумління. Хто штовхне людину з моста? Хто переведе стрілку? Результати вичерпні й універсальні: навіть на самоті, без чужих поглядів переважна більшість зробить друге, але майже ніхто не наважиться на перше.

У певному сенсі ці дилеми однакові. Щоб визнати це, треба піти проти внутрішнього чуття. Але якщо поглянути на мотивацію і наслідки дій із прагматичної точки зору, то дилеми ідентичні. Ми вирішуємо пожертвувати одним життям заради порятунку п’яти. Або ж дозволяємо вирішувати долі, тому що не відчуваємо морального права втручатися й прирікати на смерть того, кому вона не судилася.

Разом із тим дилеми все-таки дуже різні. Щоб підкреслити різницю між ними, гіперболізуємо ситуацію ще сильніше.

▶ Ви лікар на майже безлюдному острові. Є п’ять пацієнтів, у кожного хворий певний орган, і, якщо його трансплантувати, люди повністю видужають. Без пересаджування всі помруть. До лікарні потрапляє людина з грипом. Ви можете ввести їй анестезію й використати її органи для трансплантації, щоб урятувати п’ятьох інших. Ніхто про це не дізнається, єдиний суддя — ваше власне сумління.

У цій ситуації абсолютна більшість людей, дізнавшись про дилему, не візьмуть органи, щоб урятувати п’ятьох інших, і вважатимуть навіть думку про це аморальною. Тільки кілька радикальних прагматиків виберуть убивство пацієнта з грипом. Мотивація й наслідки третьої дилеми не відрізняються від попередніх двох. Прагматичний лікар чинить раціонально: рятує п’ятьох, коли є вибір між однією смертю й п’ятьма.

У трьох дилемах змінюється лише необхідна дія, яка й робить їх усе більш неприйнятними. У першій — перевести стрілку, у другій — штовхнути іншого, у третій — розрізати людину скальпелем. Переводячи стрілку, людина не здійснює прямого впливу на тіло жертви. Навіть більше: її вчинок здається невинним, це буденна дія, не пов’язана з насильством. А от причинно-наслідковий зв’язок між штовханням чоловіка і його смертю відчутний для наших очей і шлунків. У випадку зі стрілкою залежність тільки умоглядна. Третя дилема йде навіть далі. Ми відчуваємо й розуміємо, що розчленування людини абсолютно неприпустиме.

Перший аргумент (п’ятеро чи один) — прагматичний і раціональний, продиктований моральною настановою на збільшення загального блага й зменшення загального зла. Він однаковий для трьох дилем. Другий інстинктивний та емоційний аргумент продиктований максимою: є дії, які чинити не слід. Вони неприйнятні з точки зору моралі. Якраз дія, необхідна для порятунку п’ятьох життів ціною одного, і розрізняє три дилеми. Щоразу ми практично відчуваємо, як запускаються вирішальні перегони а-ля Тюрінг між емоційними й раціональними аргументами. Ця боротьба, що постійно точиться в кожному з нас, знову й знову повторюється в історії культури, філософії, права й моралі.

Один із канонічних етичних принципів — деонтологія (від грецького deon — повинність, обов’язок) — проголошує, що не наслідки, а сутність дії визначає її моральність. Інакше кажучи, окремі вчинки об’єктивно погані незалежно від результатів, до яких вони спричиняться.

Інший етичний принцип — утилітаризм: роби певні вчинки, щоб примножувати колективне благо. Людина, яка переводить стрілку, штовхає чоловіка чи розтинає хворого на грип, діє відповідно до принципу утилітаризму. А той, хто утримується від кожного з цих учинків, виходить із деонтологічного принципу[35].

Зовсім мало людей належать до одного з екстремумів. Кожен знаходить свою точку рівноваги. Якщо дія для порятунку більшості надто жахлива, ви´грає деонтологія. Якщо максимізувати загальне благо (наприклад, не п’ять, а мільйон врятованих), на перший план вийде утилітаризм. Якщо нам покажуть обличчя, очі чи ім’я людини, якою треба пожертвувати заради більшості, особливо якщо це дитина, близький чи хтось симпатичний, знову переважить деонтологія.

Перегони між утилітаристом і деонтологом відбуваються у двох різних мозкових центрах. Емоційні аргументи фіксуються в центральній частині лобової кори, а докази на користь прагматичного підходу — у бічній.

Ми можемо втрутитися в ці мозкові системи, щоб пригнітити свою емоційну компоненту й стимулювати утилітаризм, так само як змінювали активність частини мозку, що відповідає за модель психіки. Видатні лідери, наприклад Черчилль, зазвичай розвивають засоби й методи приглушення власних почуттів і мислять абстрактно.

Здатність співпереживати так само іноді призводить до несправедливих учинків. З утилітарного й егалітарного погляду для здійснення правосуддя, освіти й політики людині необхідно відокремитися від емоційних міркувань, як і чинив Черчилль. Емпатія — фундаментальна чеснота, завдяки якій ми турбуємося про співгромадян, але вона безсила, коли наша мета — діяти задля загального блага без привілеїв і винятків.

У щоденному житті існують дуже прості способи посилити ту чи іншу систему. Ефектний метод успішно застосував мій каталонський друг Альберт Коста. Він зазначає, що розумове напруження під час спілкування іншою мовою переводить людину в режим мозкової активності, коли домінують контрольні механізми. А це центральна частина лобової кори, яка керує прагматичною й раціональною системою мозку. Якщо це правда, то людина може змінювати свої етичні принципи й установки залежно від мови, якою розмовляє. На практиці так і сталося.

Альберт Коста продемонстрував, що носії іспанської стають більш прагматичними, коли говорять англійською. Тобто якщо іспанцям розповісти про дилему з чоловіком на мості іноземною мовою, у багатьох зросте бажання його штовхнути. Те саме відбувається з носіями англійської: вони теж стають більш прагматичними, розглядаючи дилему іспанською. Людині, для якої рідна мова англійська, легше штовхнути чоловіка іспанською.

Висновки Альберта гумористичні, але в них однозначно є зерно правди. Боротьба між утилітаризмом та емоціями стосується не тільки абстрактних дилем. Насправді ці дві системи незмінно виявляються в будь-яких розмірковуваннях. І бурхливіше, ніж деінде, це відбувається біля домашнього вогнища. З тими, кого найбільше любимо, ми агресивніші, іноді аж несамовиті й безжальні. Дивний парадокс любові. Ми віримо в щирі й неупереджені стосунки, але стикаємося з величезними очікуваннями, ревністю, апатією, болем, а іноді й ірраціональним гнівом. Сварка між закоханими, яка здається нестерпною учасникам, дріб’язкова, навіть сміховинна для стороннього спостерігача. Чому вони лаються через таку дурницю? Чому хтось не може просто поступитися, щоб дійти компромісу? Розгадка в тому, що обговорення не прагматичне, а примхливо-деонтологічне. Деонтологічний поріг стрімко падає, і ми вже не поступимося навіть дрібницею задля рішення, яке знизить градус пристрастей. Звісно, було б краще поводитися більш раціонально. Але як? І Альберт жартівливо-серйозно пропонує нам наступного разу у сварці з коханою людиною перейти на іспанську чи будь-яку іншу іноземну мову. Суперечка зміститься в більш раціональну площину без грубої лайки.

Моральну рівновагу зберігати важко. У багатьох ситуаціях для прагматичних, утилітарних учинків потрібно відмежуватися від сильних, емоційно забарвлених переконань. Це означає (найчастіше неявно) встановити цінність питань, які з точки зору деонтології неможливо раціоналізувати й перетворити на цифри.

Щоб це продемонструвати, проведемо мисленнєвий експеримент. Уявіть, що ви за кермом і запізнюєтеся на важливу зустріч. Перетнувши залізничний переїзд, несподівано розумієте, що попереджувальні знаки не працюють. На щастя, коли ви його проїхали, потяга не було, але зрозуміло, що за такого інтенсивного дорожнього руху якась автівка зіткнеться з поїздом і, ймовірно, будуть жертви. Ви набираєте 911, щоб повідомити про поломку, і раптом розумієте: якщо не подзвонити, нещасний випадок перекриє рух позаду й зменшить кількість машин на вулицях. Це допоможе вчасно потрапити на роботу. Ви б кинули слухавку й допустили чиюсь смерть, щоб виграти кілька хвилин і встигнути на ділову зустріч? Звісно, ні. Запитання абсурдне.

Тепер уявіть, що вас у машині п’ятеро. Ви єдиний, хто розуміє, що попереджувальні знаки не працюють (можливо, у дитинстві сильно захоплювалися залізничними переїздами). Те саме запитання і та ж відповідь. Навіть якщо ніхто не дізнався б про ваш грішок, ви подзвоните, щоб запобігти нещасному випадку. Неважливо, одна, п’ять, десять чи мільйон людей запізняться — відповідь не зміниться. Безкінечна кількість запізнень не зрівняється з цінністю одного життя. І цей принцип загальний. Більшість людей твердо впевнені, що незалежно від дилеми питання життя і смерті переважує решту факторів.

Проте в житті ми не завжди такі благородні. Попередня дилема здається абсурдною, але про щось схоже роздумують водії й законодавці, що регулюють рух у великих містах.

Лише у Великій Британії щороку через дорожньо-транспортні пригоди гине 1700 людей. І хоча це суттєво нижчий показник, ніж у 1980-х, коли жертв було майже 6000, кількість можна далі зменшувати, наприклад, установивши максимальну швидкість руху 40 км/год. Але все має свою ціну. Ми будемо вдвічі довше добиратися на роботу.

Сюди пасує цитата з книги «Homer Economicus»[36]:

Гомер. Я Сімпсон, хочу до вас записатися.

Місіс Блюменштайн. У нас є місце в групі дебатів.

Гомер. Дебатів, де сперечаються?

Місіс Блюменштайн. Так.

Гомер. Так тобі й треба, негіднице! Це я так тренуюся.

Місіс Блюменштайн. Цьогорічна тема звучить так: «Чи обмежувати швидкість до п’ятдесяти п’яти миль за годину?»

Гомер. П’ятдесяти п’яти? Маячня! Так, кілька людей виживе, зате мільйони запізняться![37]

Якщо не враховувати ситуації, коли висока швидкість дійсно рятує життя, як у разі роботи швидкої допомоги, виявляється, що ми несвідомо зіставляємо час, нагальність, продуктивність, працю, з одного боку, й життя та смерть — з іншого.

Встановлення законів і принципів моралі — основа суспільного договору, і ця важлива тема, безумовно, сягає набагато глибше, ніж визначення церебрального механізму побудови суджень. Інформація про фактори, які роблять людину більш прагматичною, допоможе тим, кому важко поводитися раціонально. Але для аргументації власної етичної позиції користі з неї нуль. Дилеми лише допомагають нам краще пізнати самих себе. Вони дзеркала, що відображають наше мислення й наших демонів, яких краще тримати під контролем і не дозволяти непомітно керувати нашими діями.

Хімія й культура впевненості

▶ Анна сидить на лавці у сквері. Зараз вона зіграє в гру з іншою людиною, довільно обраною з-поміж відвідувачів скверу. Вони не знайомі, не бачать одне одного й не можуть перекинутися жодним словом. Це гра незнайомців.

Організатор пояснює правила. Анна отримує п’ятдесят доларів. Це подарунок. У неї є один-єдиний хід — визначити, як розділити гроші з іншою людиною, яка ніколи не дізнається про її рішення. Як учинить жінка?

Люди бувають різні: від альтруїстів, які чесно ділять гроші, до егоїстів, що залишають усю суму собі. Ця на перший погляд примітивна гра дістала назву «Диктатор» і стала підставою для зближення економіки й психології. Її результати досить несподівані: більшість людей не забирають максимальну суму й діляться частиною фішок, навіть коли дія відбувається в темній кімнаті, а рішення диктатора ніяк не фіксують. Щедрість пропозицій залежить від численних змінних, і вони окреслюють межі нашої схильності ділитися.

Ось кілька закономірностей. Жінки щедріші й віддають більше фішок незалежно від їхньої цінності. Натомість чоловіки не настільки щедрі й стають ще скупішими, якщо цінність фішок зростає. Також люди діляться частіше, коли за ними спостерігають. Навіть окоподібні зображення на екрані в кімнаті, де гравці роблять вибір, стимулюють їх віддавати більше фішок. Це демонструє, що мінімальні й неявні соціальні стимули впливають на нашу поведінку в суспільстві. Імена теж важливі. Граючи з незнайомими людьми, яких вони не бачать, диктатори щедріші, коли знають ім’я отримувача. А пояснення умов гри за допомогою ринкового поділу на покупців і продавців підживлює егоїстичну поведінку. Національність і приваблива зовнішність також впливають на щедрість, але в складніший спосіб. У ґрунтовному дослідженні, проведеному в Ізраїлі, Урі Ґнізі показав, що в грі «Довіра», яка передбачала двосторонні переговори, учасники передавали більше грошей отримувачам-ашкеназі[38], ніж вихідцям зі Сходу. Закономірність зберігалася, навіть якщо донор мав східне коріння, тобто він дискримінував групу, до якої належав сам. А от у грі «Диктатор» учасники однаково ділилися з отримувачами з обох народностей. Ґнізі інтерпретував це як результат етнічних стереотипів (переконання, що деяким групам не слід довіряти), а не вродженої схильності дискримінувати (автоматичного бажання завдати шкоди чи давати менше окремим групам). Привабливість теж неоднозначно впливає на бажання ділитися. Симпатичні учасники отримують більше, але на це істотно впливають конкретні умови гри. Одне дослідження виявило, що ефект від зовнішності сильніший, коли диктатор не просто бачить, а й чує отримувача. І це ще далеко не все. Існує незліченна кількість змінних, від дуже заплутаних соціальних і культурних конструктів до елементарних штучних мотивів, які передбачувано визначають, як ми поділимося з іншими. Зазвичай неусвідомлено.

▶ Єва грає в іншу гру. Вона теж починається з подарунка в п’ятдесят доларів, якими добровільно можна поділитися з незнайомкою Лорою. У цій грі організатори потроюють суму, яку Єва дає Лорі. Наприклад, якщо Єва віддасть Лорі двадцять доларів, то в першої залишиться тридцять, а друга отримає шістдесят. Якщо вона віддасть усю суму, то не матиме нічого, а Лора отримає сто п’ятдесят. Водночас, коли Лорі дають гроші, вона має визначити, як поділитися ними з Євою. Якби двоє гравців могли домовитися, найвигідніша стратегія виглядала б так: Єва віддає всі гроші, а Лора ділить їх навпіл. Тоді кожна отримала б по сімдесят п’ять доларів. Але проблема в тому, що гравці між собою не знайомі й не мають змоги домовитися. Це випробування довіри. Якщо Єва вирішує, що Лорі можна довіряти й та буде щедрою навзаєм, то віддасть їй усю суму. Якщо вважає Лору скупою, то не ділиться зовсім. Якщо ж, як і більшість із нас, Єва вагається, вона чинить мудро: залишає невелику частину собі, щоб перестрахуватися, а решту віддає, прийнявши суспільний ризик.

Ця гра називається «Довіра», і вона нагадує про те, про що ми вже говорили, розглядаючи явище оптимізму, — переваги й ризики довіри. Існує багато життєвих ситуацій, у яких ми виграли, тому що сильніше довіряли іншим і співпрацювали з ними. Навіть більше: недовіра може дорого коштувати не тільки у фінансових рішеннях, а й у соціальних, наприклад у романтичних стосунках.

Вивчення довіри у форматі гри чи експерименту дозволяє докладно дослідити, що змушує нас вірити іншим. Деякі особливості ми вже вгадали. Наприклад, багато гравців під час експерименту зберігають розумний баланс між довірою й самозахистом. Зазвичай перший учасник пропонує приблизно половину суми. Рівень довіри до іншого залежить від нашої схожості: акценту, зовнішності, раси тощо. Це знову капості поверхневої моралі. Також на пропозицію гравця впливає величина суми на кону. Людина, яка охоче віддасть половину з десяти доларів, не завжди готова поділити навпіл десять тисяч. У довіри є своя межа.

▶ У ще одному варіанті такої гри, який називається «Ультиматум», перший гравець знову розподіляє суму, яку отримав. Другий — приймає або відхиляє пропозицію. І якщо він відмовився, обоє не отримають ані копійки. Це означає, що першому гравцеві потрібно знайти точку справедливого балансу. Зазвичай це трохи більше, ніж нічого, і трохи менше, ніж половина суми. Інакше прогрáють обоє.

Антрополог Джозеф Генрік у пошуках того, що він називає homo economicus, з’їздив із цією грою до п’ятнадцяти невеликих общин у віддалених куточках планети й виявив, що культура встановлює досить чіткі правила для рішень такого типу. Наприклад, серед народностей ау й ґнау в Папуа — Новій Гвінеї значна частина учасників пропонували другому гравцеві більше, ніж половину отриманого, — небачена для інших культур щедрість. І що навіть дивніше, зазвичай другий учасник відхиляв пропозицію. Якийсь абсурд. Так здається, доки ви не познайомитеся з традиціями цих меланезійських племен. Згідно з неписаними правилами, прийнявши подарунок, навіть несподіваний, людина суворо зобов’язана відплатити за нього колись у майбутньому. Інакше кажучи, узяти подарунок — це наче взяти своєрідну іпотеку[39].

Два широкомасштабні дослідження (одне — у Швеції, друге — у США) за участі монозиготних (однакових) і дизиготних близнюків (двійнят, у яких геноми різняться, як у звичайних братів і сестер) показали, що індивідуальні особливості щедрості в грі «Довіра» частково закладені генетично. Якщо один із ідентичних близнюків демонструє незвичну щедрість, то другий теж так зробить. І навпаки, якщо один вирішує залишити собі всі гроші, цього варто очікувати й від другого. Такий зв’язок набагато слабше виявився в дизиготних двійнят, тож припускати, що схожі рішення — просто результат спільного життя, немає підстав. Зрозуміло, що цей висновок не суперечить попереднім фактам і здогадам, зокрема щодо впливу соціальних і культурних відмінностей на поведінку за співпраці; він тільки демонструє, що це не єдині фактори, які впливають на щедрість.

Пошуки генетичних слідів схильності довіряти й співпрацювати зачіпають дещо дражливе питання. Які хімічні, гормональні й нейронні стани створюють передумови для довіри іншим людям? Як і з нюховими вподобаннями, вивчення хімії співпраці почали з досліджень тварин. Науковці виявили ймовірного хімічного кандидата — окситоцин — гормон, що змінює активність мозку й відіграє ключову роль у схильності будувати соціальні зв’язки. Коли гравець вдихає окситоцин, він демонструє в «Довірі» набагато більшу щедрість, ніж той, хто вдихнув плацебо.

Окситоцин визначає материнську поведінку. Під час пологів його головна функція — активувати скорочення матки, і це виявляється в етимології слова (від грецьких oxys — швидкий і tokos — народження). Також він виділяється за смоктання сосків і полегшує годування грудьми. Окситоцин готує не тільки тіло, а й характер жінки до великого подвигу материнства. Якщо вівці, яка ще жодного разу не котилася, увести окситоцин, вона почне опікати чужих ягнят, як своїх, і стане чудовою матір’ю. І навпаки, якщо матері-вівці вводити речовини, які блокують дію окситоцину, вона втрачає материнський інстинкт і не піклується про нащадків. Отже, спочатку окситоцин визначили як гормон материнської любові та й усієї любові загалом.

Відтоді значна кількість дослідів один за одним показали, що доза окситоцину поліпшує різні аспекти соціального пізнання: довіру, розпізнавання емоцій, здатність спрямовувати й утримувати погляд на інших людях, розуміння, співпрацю й аргументацію у високорівневій соціальній взаємодії. У ЗМІ цей гормон небезпідставно виринув як святий грааль емпатії, спілкування, позитивних емоцій і любові. Чого б нам просто не розпилювати окситоцин, щоб зробити світ кращим? Чи здійсняться мрії про мир, довіру, єдність і справедливе, турботливе суспільство, якщо збільшити дозу гормону?

Ажіотаж навколо окситоцину розгорівся ще сильніше, коли втрутилися генетики й продемонстрували, що ген OXTR, який кодує рецептор гормону, має стосунок до порушень соціальної поведінки. Це показали в процесі дослідів над тваринами, у яких цим геном маніпулювали. Було з’ясовано, що варіації в ньому збільшують ризик аутизму.

Коло замкнулося. Порушення соціальної взаємодії — головна діагностична ознака розладів аутичного спектра. В аутизму дуже висока поширеність (1 із 68 людей), але, попри безкінечні спроби, задовільного (чи хоча б близького до задовільного) медикаментозного лікування досі не знайдено. Окситоцин подарував величезну надію людству, яке прагнуло знайти рішення. Перші дослідження показали, що разові дози окситоцину поліпшують соціальне пізнання і серед дітей-аутистів, і серед звичайних дорослих. Але не слід забувати про числа. Вплив виявився досить скромним: у завданні, де діти визначали емоцію іншої людини, дивлячись їй в очі, у середньому результати покращилися з 45 до 49 %. Цей показник усе ще сильно відстає від результатів людей без аутизму, які розв’язують таку задачу з ефективністю понад 70 %.

Окситоцин спрацював, але настільки малим результатом можна знехтувати. Були й інші причини припинення окситоцинового галасу. Ефекти від разової дози речовини й тривалого лікування нею зазвичай істотно різняться. Результати досліджень на тваринах вже не обіцяли золотих гір. Речовина, яка після першого введення поліпшувала соціальну поведінку мишей, овець і полівок, після повторних ін’єкцій призводила до дуже дивних поведінкових змін. Десять років досліджень не виявили жодного стабільного позитивного впливу на соціальну взаємодію дітей з аутизмом під час тривалого лікування окситоцином. Адам Ґастелла, один із лідерів окситоцинових досліджень, 2016 року опублікував детальний огляд і, проаналізувавши всі наявні дані, дійшов висновку, що лікувальний ефект повторних доз гормону дуже незначний.

Тепер підсумуємо, тому що перед нами важливий урок не лише про окситоцин і соціальне пізнання, а й про те, якими оманливими бувають примітивні інтерпретації відкриттів нейронауки. Окситоцин дійсно важливий для соціальної поведінки. Цей факт підтверджено численними доказами. Гормон природно виділяється під час настання материнства (формування найтіснішої прив’язаності), його нестача призводить до різноманітних форм соціального недбальства й егоїзму, а збільшення — до посиленої довіри, емпатії, розпізнавання емоцій і розуміння… Штучні зміни в генах окситоцинових рецепторів зумовлюють дуже дивну соціальну поведінку тварин, а люди з атиповими варіаціями цих генів частіше страждають на аутизм чи інші порушення соціальної поведінки. Тож від генів було перекинуто місток до молекул, тоді — до патології й лабораторних психологічних експериментів над людьми й тваринами, і все це вкладається в узгоджену картину. Проте якщо молекула бере участь у певному процесі, це ще не означає, що її підсилення спричинить поліпшення поведінки. ЗМІ у новинах про дослідження часто це замовчують, здебільшого через природне прагнення спростити історію, додати їй краси й оптимізму.

Окситоцин — це біологічні й хімічні рейки, підґрунтя людської готовності співпрацювати. Але не слід забігати наперед і припускати, що ми зможемо побудувати суспільство довіри, любові й взаєморозуміння, просто ковтнувши пігулку.

Зародки корупції

Довіра — це наріжний камінь життя суспільства. На будь-якому рівні й у будь-якій групі вона стає сполучною ланкою між інституціями. Це джерело дружби й любові, основа комерції та політики. Без довіри мости, які з’єднують людей, розсипаються, і суспільство тріщить по швах. Усе руйнується. Ця ідея тотального розриву в латині виражена словами con (усе) і rumpere (розривати), від яких і походить слово «корупція». Корупція заражає все[40]. Вона роз’їдає полотно суспільства.

Світову мапу корупції уявити неважко[41]. Скандинавія, Канада й Австралія — блідо-жовті, що свідчить про майже невідчутний її рівень. Європа забарвлена градієнтом, бо корупція зростає з півночі на південь й із заходу на схід. США і Японія мають середнє помаранчеве значення, а Росію, більшість Азії, Африки й Південної Америки (за винятком Чилі й Уругваю) виділено як місця з найвищими показниками у світі.

Багато економістів вважають, що глибока структурна корупція, яка проникла в усі пори суспільства, — головна перешкода для розвитку. Доцільно з’ясувати причини різного ціннісного сприйняття корупції, адже аналіз цього механізму може дати підказки, як її позбутися.

Рафаель ді Телла, економіст, аргентинський олімпієць-фехтувальник і професор Гарварду, разом із аспірантом Рікардо Перес-Трульєю розробив скромний проект із амбітною метою виявити один із зародків корупції.

Свою працю Рафаель розпочинає епіграфом із Мольєра: «Той, хто хоче убити пса, каже, що той скажений». Науковець натякає, що винуватець неправильних дій уникає від покарання, перекидаючи провину на жертву.

В ідеалі ми повинні у своїх судженнях про інших виходити з їхніх дій (чи бездіяльності), проте на практиці враховуємо форму обличчя, інтонацію або манеру ходити. Припущення Мольєра веде до ще сумніших висновків. Невже ми формуємо голослівні переконання про інших, щоб виправдати власну агресію?

Рафаель переніс ідею Мольєра в лабораторію у вигляді геніального експерименту — гри «Корупція».

▶ Як і всі модифікації «Диктатора», вона починається з гравця-агента, який розподіляє двадцять фішок. Це оплата за марудну роботу, виконану разом із іншим гравцем, якого він упродовж експерименту ніколи не бачить. Найважливіші аспекти гри такі:

1) деякі агенти повністю вільні у виборі, скільки фішок залишити собі. Інші мають рамки — десять, одинадцять чи дванадцять, тобто змушені віддати мінімум вісім фішок іншому гравцеві. Контроль над тим, наскільки несправедливий агент до іншого гравця, потрібен, щоб потім визначити, що перший думає про другого;

2) реципієнт отримує фішки в конвертах, скріплених печаткою, і не знає, як вони розділені. Тоді він може обміняти свої й чужі фішки на готівку. При цьому він вирішує: зробити це чесно (п’ять доларів за фішку) чи корумповано, домовившись із касиром, який заплатить по два долари п’ятдесят центів за фішку, але дасть гравцеві відкат. Отже, ця угода вигідна для касира й отримувача, тоді як агента пошили в дурні.

У цій грі агент може діяти щедро або егоїстично, а отримувач — чесно або корумповано. Запитання (Мольєра) у тому, чи егоїстичні агенти виправдовуватимуть власні дії потенційною корумпованістю отримувачів. Ключова особливість гри: фішки містяться в скріплених печаткою конвертах, а отже, коли отримувач обмінює їх, він усе ще не знає, скільки отримає. Тобто гравець, який діє корумповано, робить це винятково через власне бажання, а не задля помсти чи зозла.

Незважаючи на це, Мольєр заправляє грою. Агенти, які могли грати агресивно, вважали отримувачів більш корумпованими. Така думка стосується не лише незнайомого напарника, а й ставлення до всього суспільства. Коли ми можемо діяти більш вороже й агресивно, то починаємо вважати інших корумпованими. Отже, усі пси скажені.

Залишалося простежити, як ця історія повторюється знову й знову, а думки, навіяні власними вчинками, впливають на нашу поведінку й запускають у соціальній групі ефект корупційного доміно. Для цього я й Андрес Бабіно, аспірант із моєї лабораторії, приєдналися до команди Рафаеля ді Телли.

Для нас було принципово простежити, як діє агент відповідно до своєї думки про іншого гравця. Тому з’явився новий експеримент, у якому отримувач діяв згідно з однією з трьох інструкцій:

1) він обов’язково обмінює фішки за реальним курсом;

2) він може вибрати, чи брати участь у корупції;

3) він обов’язково обмінює фішки за півціни й бере комісію, тобто змушений діяти корумповано.

Здавалося б, агент, знаючи, якого з трьох правил дотримується отримувач, віддасть більше, якщо тому заборонено брати участь у корупції; трохи менше, коли не впевнений, як він поведеться, і зовсім мало, якщо його попередили, що одержувач змушений піти на корупцію.

Проте сталося по-іншому. Насправді агент ділився однаково щедро в обох випадках, коли в отримувача не було свободи вибору. Байдуже, чи другий гравець обмінював фішки за вигідним чи програшним для першого курсом. Але агент ставав набагато скупішим, коли не був упевнений, як учинить одержувач. У грі на довіру справжній убивця — неоднозначність.

Так ми виявили другий бік медалі. Люди вороже ставляться до тих, хто може їх зрадити. Це страх пошитися в дурні, довіритися й бути обманутим. Отже, складемо докупи дві частини пазла: егоїстичні дії, що обертаються на негативні думки про інших («усі корумповані»), і невпевненість щодо поглядів решти («вони можуть бути корумповані») роблять нас корисливими й агресивними. Це замкнуте коло вдасться розірвати, лише якщо наполегливо сіяти однозначність і довіру. І це реально, принаймні в лабораторії. Нам потрібно лише зануритися в надра мови й глибинні структури мозку.

Безсмертна соціальна довіра

Коли гравці впевнено приймають в іграх на довіру альтруїстичні та орієнтовані на співпрацю рішення, у їхньому мозку активуються регіони, які керують дофаміновими ланцюгами — механізмом задоволення й винагороди. Інакше кажучи, мозок реагує на вияви солідарності так само, як на інші приємні речі: секс, шоколад, гроші. Бути добрим цінно. Тепер зрозуміло, чому в економічних іграх так рідко трапляються абсолютно корисливі рішення, що ігнорують соціальний компонент. Так, ця гіпотеза не голослівна. Мати соціальний капітал не просто приємно й солідно, це може окупитися.

Якщо грати в «Довіру» в кілька раундів, учасники вчаться й демонструють закономірність: коли один гравець ділить суму щедро, то другий поступово теж стає щедрішим. Це працює і в протилежному напрямку: якщо перший скупий, другий діє дедалі егоїстичніше. Загалом результати гри мають два полюси: абсолютна співпраця, коли всі учасники отримують більше, і егоїзм, коли перший гравець виграє´ менше, а другий не отримує нічого. Мозок з’ясовує наміри суперника за допомогою того самого механізму навчання, що пояснює існування оптимізму. До початку гри людина має певні очікування стосовно бажання іншого гравця співпрацювати. Коли вони не співпадають із реальністю, активується хвостате ядро й виробляє дофамін.

Так мозок сигналізує про похибку прогнозу, і ми вдосконалюємо прогнозування потенційної поведінки другого гравця. З часом ці прогнози стають точнішими, і ми краще розуміємо людей навколо. Коли розбіжності між очікуваннями й реальністю зменшуються, дофаміновий сигнал слабшає. Так виглядає нейронний ланцюг соціальної репутації.

Найцікавіше було б з’ясувати, як бетон довіри повільно застигає й перетворюється на стійку тенденцію покладатися на інших. Можливо, так ми знайдемо пояснення відмінностей між аргентинцями, чилійцями, венесуельцями й уругвайцями в схильності вірити іншим або, навпаки, діяти корумповано.

▶ Нейробіолог Елізабет Фелпс провела важливий експеримент у Нью-Йорку. Учасник грає в «Довіру» кілька раундів із різними людьми. До цього він прочитав коротку вигадану біографію кожного з гравців, що характеризувала їх або як високоморальних, або як імморальних.

Дослідниця виявила дещо незвичне в мозку учасників, коли вони грали з високоморальними за описом людьми, які, проте, поводилися егоїстично. Оскільки мозок вчиться на розбіжностях, було б логічно, щоб хвостате ядро просигналізувало про похибку прогнозу, виробило дофамін і дозволило змінити думку про цю людину. Гарну репутацію слід було скоригувати, враховуючи щойно побачені погані дії. Але цього не сталося. Мозок ігнорує розбіжність між очікуваними моральними чеснотами й діями. Хвостате ядро не активується, дофамінові ланцюги вимикаються — ніякого навчання. Цей опір — соціальний капітал, здатний протистояти суперечливим фактам. Якщо учасник на підставі наданої біографії вирішив, що інший гравець діятиме морально, то не змінить своїх переконань тільки тому, що зіткнувся з винятком. Інакше кажучи, мережа довіри повнокровна й стійка. Соціальна впевненість — сестра оптимізму.

Це помітно й у щоденних ситуаціях. Наприклад, подруга, чий смак у виборі кіно ми поважаємо, з ентузіазмом порекомендувала фільм. Але нам він здався безглуздим. Цієї миті ми проклинаємо її, але довіра нікуди не зникає. Потрібно набагато більше провальних рекомендацій, щоб засумніватися, чи подруга тямить щось у вартісному кіно. Натомість якщо якась малознайома людина порадить погану книгу, ми більше до неї не дослухатимемося.

Підсумуємо…

У цьому розділі ми всебічно розглянули, як люди приймають рішення від найпростіших до найбільш складних і ґрунтовних. Рішень, які визначають наші моральні цінності, уявлення про справедливість, симпатії й прив’язаності. Рішень, що, за словами Жозе Сарамаґу, «творять нас».

Під час мандрівки ми виявили приховані внутрішні суперечності. З одного боку, говорили про існування нейронних ланцюгів, які опосередковують практично кожне людське рішення. З іншого — продемонстрували, що способи вибору помітно індивідуальні, а наші рішення визначають нас самих. Одні люди — утилітаристи й прагматики, інші — довірливі й охоче ризикують, ще інші — обережні й несміливі. Навіть більше: усередині кожного з нас існує асорті рішень. Як один церебральний механізм продукує такий широкий спектр постанов? Річ у тому, що в ньому є кілька гвинтів, і сила, з якою вони закручені, спричиняє абсолютно різні, попри структурну схожість, рішення. Невеличка зміна балансу між бічною й центральною частинами лобової кори робить нас або холодними й розважливими, або емоційними й гіперчутливими. Іноді протилежності — це насправді дуже крихітні коливання в єдиному апараті.

І це стосується не тільки механізму приймання рішень. Це, мабуть, головний принцип людської біології: різноманіття в межах закономірності. Ноам Чомскі наробив багато галасу, виявивши, що всі мови, попри різну історію, специфіку будови й використання та відмінні традиції, мають спільний каркас. Те саме стосується мови генів. У всіх нас вони приблизно однакові, інакше не випадало б говорити про людський геном. Але самі гени не ідентичні. Певним фрагментам геному притаманний поліморфізм — сильна варіативність, яка здебільшого й визначає унікальність індивіда.

Безперечно, ці відмінності виростають на родючому полі суспільства й культури. Попри те що існують генетична схильність і біологічні передумови для співпраці, було б абсурдно вважати, що норвежці менш корумповані за аргентинців через іншу біологічну конституцію. Проте є важливий нюанс. Цілком можливо, що структура мозку формується інакше, коли людина росте в культурі, заснованій на довірі, ніж в атмосфері підозр. Саме під впливом культури ми закручуємо гвинти механізму, встановлюємо параметри його діяльності, які впливають на спосіб приймання рішень і схильність довіряти. Інакше кажучи, культура й мозок поєдналися у віковічне золоте сплетіння[42].

Розділ третій. Конструктор реальності

Звідки в мозку береться свідомість і як несвідоме керує нами?

Сьогодні можливо прочитати й дослідити думки людини, розшифрувавши записи церебральної активності. Завдяки цьому ми можемо дізнатися, чи усвідомлює щось пацієнт у вегетативному стані. Або дослідити сни й зрозуміти: нам справді наснилося те, що залишилося в пам’яті, чи мозок вигадав цю історію під час пробудження. Хто прокидається, коли вмикається свідомість? Що відбувається в цю мить?

Як час і простір, свідомість — це знайомий усім феномен, якому, проте, важко дати визначення. Ми відчуваємо її в собі й помічаємо в інших, але не можемо збагнути, з чого вона складається. Свідомість настільки невловима, що багато людей схиляється до різних форм дуалізму, що трактують її як нематеріальну й непросторову сутність.

Лавуазьє і теплота свідомості

Восьмого травня 1794 року в Парижі солдати Максиміліана Робесп’єра стратили на гільйотині одного з найкращих французьких учених, звинувативши його в державній зраді. Антуану Лавуазьє було п’ятдесят, а серед його значного доробку, зокрема, залишився «Елементарний курс хімії», якому судилося змінити економічний і соціальний устрій світу.

У розпалі індустріальної революції паровий двигун став рушієм економічного прогресу. Термодинаміка, яка доти не потрапляла в коло зацікавлень інтелектуалів, набула величезної популярності. Інноватори цієї доби гарячково прагнули збільшити ефективність парових механізмів. Ніколя Леонар Саді Карно на основі студій Лавуазьє створив химерну працю «Роздуми про рушійну силу вогню», у якій описав ідеальну машину.

Із висоти сучасності ця наукова епопея здається дивною й нагадує теперішню ситуацію зі свідомістю. Ні Лавуазьє, ні Карно й близько не розуміли, що таке теплота. Навіть гірше: загрузли в міфах і помилкових уявленнях. Наприклад, вони вірили, що теплота — це теплець, рідина, яка тече від гарячого тіла до холодного. Сьогодні ми розуміємо, що теплота — це стан матерії, зумовлений рухом молекул. Для людей, обізнаних у цій темі, ідея теплецю здається сміховинною, майже абсурдною.

Що подумають майбутні експерти з питань свідомості про наші сучасні уявлення? Теперішнє розуміння цього феномена в нейронауці перебуває десь поміж Лавуазьє й Карно. Парові механізми змінили світ XVIII століття так само, як розумні машини змінюють зараз наш. Чи зможуть вони відчувати? Чи матимуть власну волю, погляди, бажання й цілі? Чи буде в них свідомість? Як і у XVIII сторіччі, від науки вимагають негайних відповідей, які уможливлять розуміння свідомості, але ми майже нічого не знаємо про її фундаментальні засади.

Психологія в передісторії нейронауки

Мені здається, що Зіґмунд Фройд — це Лавуазьє свідомості. Його видатна гіпотеза полягала в тому, що свідомість — лише верхівка айсберга, а людський розум виріс на підґрунті несвідомого мислення. Свідомо ми тільки споглядаємо висновки, результати, учинки, спричинені паралельною діяльністю махини несвідомого. Фройд зробив своє відкриття наосліп, спостерігаючи за далекими й опосередкованими слідами її існування. Сьогодні несвідомі процеси в мозку можна відстежити й пильно роздивитися в режимі реального часу й з великою мірою деталізації.

Основна частина роботи Фройда і його інтелектуальної спадщини вписується в рамки психології. Проте впродовж життя він також формулював нейрофізіологічну теорію психічних процесів. Такий перехід цілком виправданий. Щоб розуміти дихання, пульмонолог аналізує, як працюють і чому запалюються бронхіоли. Аналогічно спостереження за структурою й функціонуванням мозку й клубків нейронів — природний шлях для охочих зрозуміти мислення. Зіґмунд Фройд, батько психоаналізу й обдарований невропатолог, в одному з найперших текстів, опублікованому, проте, уже після його смерті, під назвою «Проект наукової психології» задекларував намір розвинути психологію як природничу науку, що тлумачить психічні процеси як кількісні стани, зумовлені різницею в структурних матеріалах нервової системи. Він додавав, що психічна матерія складається з частинок — нейронів. Це останнє маловідоме припущення розкриває справжні масштаби інтуїції Фройда.

Наприкінці ХІХ століття науковці Сантьяґо Рамон-і-Кахаль та Камілло Ґольджі зійшлися в дуже палкій суперечці. Кахаль наполягав, що мозок складається з нейронів, з’єднаних між собою. Натомість Ґольджі вважав його ретикулярним утворенням, тобто суцільною сіткою. Епічну наукову битву мав розсудити мікроскоп. Будучи чудовим експериментатором, Ґольджі, щоб побачити невидиме доти, розробив метод фарбування, який досі називають методом Ґольджі. Сірі прожилки на сірому тлі тканини головного мозку ставали контрастними завдяки барвнику, і їхні чорні контури було видно в мікроскоп. Кахаль теж використав цей прийом. Але хист до малювання зробив його дуже спостережливим, і там, де Ґольджі бачив суцільне утворення, Кахаль виявив протилежне — окремі елементи (нейрони), які майже не торкалися один одного. Імідж науки як світу об’єктивних істин було зруйновано одним махом, коли двоє затятих ворогів розділили Нобелівську премію з фізіології. Це символічний приклад відзначення найвищою нагородою двох протилежних ідей на одній церемонії.

Відтоді минуло багато років, і тепер завдяки значно потужнішим мікроскопам ми знаємо, що Кахаль мав рацію. Його праця заклала фундамент нейронауки — дисципліни, яка вивчає нейрони й структури, що з них складаються, а також створені нейронами ідеї, сни, слова, бажання, рішення, прагнення й спогади. Але коли Фройд писав «Проект наукової психології» і схематично зобразив модель мозку як системи з’єднаних нейронів, протистояння між нейронами й сіткою ще не припинилося.

Фройд розумів, що час природничої науки про мислення ще не настав і не йому пропонувати світу свій «Проект». Але сьогодні ми, спадкоємці його здобутків, більше не працюємо наосліп і можемо перейняти естафету. Можливо, зараз саме прайм-тайм для «Проекту», який пропонує психологію, що базується на біології мозку.

Фройд у темряві

У «Проекті» Фройд створив першу схему нейронної мережі в історії науки. Ця мережа вловила головний принцип набагато складніших сучасних моделей, які імітують мозкову архітектуру свідомості. До неї увійшли три типи нейронів: фі, псі та омега, які працюють за принципом гідравлічного пристрою.

Фі (φ) — це сенсорні нейрони, вони формують жорсткі ланцюги й продукують стереотипні реакції на зразок рефлексів. Фройд передбачив особливість цих нейронів, на сьогодні доведену численними експериментами: вони живуть теперішнім моментом. Фі-нейрони реагують миттєво, тому що мають легкопроникні мембрани, які, зазнаючи тиску, здатні його передавати. У такий спосіб вони розшифровують отриманий імпульс і майже тієї ж миті забувають про нього. Фройд помилився щодо фізичного аспекту: нейрони реагують не гідравлічно, а електрично, але принцип дуже схожий. З погляду біофізики для сенсорних нейронів первинної зорової кори характерна здатність швидко отримувати й віддавати заряд.

Фі-нейрони також слідкують за внутрішнім світом. Наприклад, створюють відчуття спраги, коли тіло фіксує зневоднення. Як бачимо, ці нейрони передають завдання, своєрідний raison d’être[43] (у цьому випадку — знайти воду) далі, але не мають пам’яті чи свідомості.

Далі Фройд представляє інший тип нейронів, які називає псі (Ψ). Вони здатні пам’ятати й дозволяють мережі відмежовуватися від теперішнього стану. Мембрани псі-нейронів непроникні, тому вони накопичують і ізольовано зберігають історію наших відчуттів. На сьогодні науці відомо, що нейрони тім’яної й лобової частки, які відповідають за оперативну пам’ять (потрібну, щоб запам’ятати номер телефону чи адресу на кілька секунд), працюють майже так само, як припускав Фройд. Єдиний виняток: замість непроникних мембран вони підтримують свою активність за допомогою зворотного живлення. Це своєрідний цикл, що дозволяє компенсувати заряд, який ці нейрони постійно втрачають. Проте довготривала пам’ять, наприклад про дитинство, працює зовсім не так, як вважав Фройд. Її механізм складний: здебільшого спогад фіксується в послідовності нейронних зв’язків і їх структурних змінах, а не в динамічному електричному заряді. Так виникають набагато стабільніші й менш затратні системи пам’яті.

Припущення Фройда виявилося пророчим для ще однієї головоломки. Оскільки свідомість живиться минулим досвідом та уявленнями про майбутнє, її не можна віднести до системи фі, яка працює виключно з теперішнім. А через те, що вміст свідомості, наші думки постійно змінюються, непорушна система псі також не підходить. Із відвертим невдоволенням Фройд описав нову систему нейронів, яку назвав омега (ω). Вони, як і нейрони пам’яті, накопичують заряд протягом певного часу, а тому впорядковуються в епізоди. Науковець припускав, що активація цих нейронів пов’язана зі свідомістю, вони можуть інтегрувати інформацію різної давності й перескакувати, як у грі в класики, з одного стану в інший під ритм внутрішнього годинника.

Ми переконаємося, що цей годинник у мозку справді існує й організовує свідоме сприйняття як послідовність кінокадрів. А наприкінці розділу виявимо, як існування такого годинника пояснює загадкову оптичну ілюзію, побачити яку за часів Фройда було неможливо: чому під час ралі іноді здається, що колеса автівок крутяться назад.

Свобода волі підводиться з дивана

Одна з найпотужніших ідей Фройда про нейронні ланцюги лише побіжно окреслена в його «Проекті». Фі-нейрони (відчуття) активують псі-нейрони (пам’ять), які, своєю чергою, пробуджують омега-нейрони (свідомість). Інакше кажучи, свідомість виникає не зі свідомих, а з неусвідомлених ланцюгів. Ця послідовність дозволяє сформулювати три взаємопроникні ідеї, які вивчення свідомості остаточно підтвердило:

1) майже вся психічна активність несвідома;

2) несвідоме — справжній рушій нашої діяльності;

3) свідомий розум успадковує й певною мірою бере на себе відповідальність за ці іскри несвідомого. Тому не свідомість справжній автор наших (свідомих) дій. Проте вона принаймні може їх коригувати, видозмінювати й цензурувати.

Через століття ця тріада стала осяжною в експериментах, які проникають у мозок, окреслюють і ставлять під сумнів поняття свободи волі. Вибираючи щось, чи маємо ми вибір насправді? Чи все вже визначено й залишається тільки ілюзія контролю?

▶ Свобода волі увірвалася на наукову арену на початку 1980-х в експерименті Бенджаміна Лібе. Його перша хитрість полягала в тому, щоб звести свободу волевиявлення до мінімуму: людина обирає, коли натиснути на кнопку. Проста однобітна дія. Мінімальна, елементарна свобода, але ж таки свобода. Хіба ж ми не вільні натиснути на кнопку, коли нам цього хочеться?

Лібе розумів: щоб розгадати цю головоломку, потрібно одночасно збирати інформацію з трьох каналів.

По-перше, зафіксувати точний момент, коли людина з умовною свободою вибору вірить, що приймає рішення. Уявіть, що ви стоїте на трампліні й роздумуєте, стрибати в басейн чи ні. Цей процес може зайняти багато часу, але якоїсь конкретної миті ви таки виберете один із варіантів. За допомогою високоточного секундоміра, замінивши запаморочливий трамплін для стрибків на тривіальну кнопку, Лібе зафіксував точний момент, коли учасники вважали, що вирішили натиснути на неї. Ці заміри відображають суб’єктивне уявлення, казку про свободу волі, яку ми собі розповідаємо.

Окрім цього, Лібе записував м’язову активність, щоб уловити точну мить, коли учасники застосовували свою свободу й натискали на кнопку. Дослідник виявив невелику затримку в одну третю секунди між миттю умовного прийняття рішення і його виконанням. Вона логічна й усього-на-всього відображає швидкість проходження моторного сигналу, потрібного для реалізації наміру. Щоб виміряти активність мозку, Лібе використав метод електроенцефалографії, застосувавши кілька невеликих електродів, розташованих на поверхні черепа. А третій канал експерименту показав дещо незвичайне. Лібе виявив слід мозкової активності, який дозволяв визначити мить, коли учасники натиснуть кнопку, на півсекунди раніше, ніж вони взагалі усвідомлювали свій намір. Це стало першою в історії науки чіткою демонстрацією можливості передбачити наміри іншої людини, фіксуючи активність її мозку. Інакше кажучи, здатності читати чужі думки.

Експеримент Лібе дав поштовх спеціалізованим дослідженням, які породили безкінечну кількість нових питань, уточнень і заперечень. Ми розглянемо тільки три такі запитання. Відповідь на два перші вже з’ясована. Третє відкриває двері у сферу, про яку ми знаємо дуже мало.

Цей експеримент часто критикували (зокрема й сам Лібе та багато його послідовників) за те, що момент приймання рішення не завжди можна було чітко визначити. А якщо й так, то метод усе одно допускав невелику неточність записів. Друге логічне заперечення: перед прийманням рішення відбувається процес підготовки. Перед тим як надумати пірнути в басейн, людина може зайняти позицію для стрибка. Насправді багато з нас безславно ретирувалися з трампліна, так і не наважившись. Можливо, Лібе якраз зафіксував, як мозок кружляє навколо рішення в процесі підготовки.

▶ Ці два заперечення враховано в сучасній версії експерименту Лібе, яку реалізував із двома невеликими, але суттєвими корективами Джон-Ділан Гейнс 2008 року. По-перше, було вдосконалено ступінь деталізації вимірювальних інструментів: замість електроенцефалографії з трьома каналами використовували магнітний резонанс, що дозволило точніше розшифровувати мозкові стани.

По-друге, в учасників було вдвічі більше свободи волевиявлення: тепер перед ними розташували дві кнопки. Мінімальна альтернатива дозволила Гейнсу відрізнити вибір (права чи ліва кнопка) від дії (момент натискання однієї з них).

Завдяки додатковій кнопці й новій технології лýпа для пошуку ядра несвідомого в наших, здавалося б, вільних і свідомих рішеннях стала ефективнішою. На основі типової активності в районі лобової частки кори було можливо розшифрувати зміст рішення за десять секунд до того, як людина відчує, що приймала його. Область мозку, що не тримає язика за зубами й виказує майбутні дії, досить велика, але до неї, зокрема, входить уже знайома зона в центральній частині префронтальної кори — поле Бродмана 10, яке узгоджує внутрішні стани із зовнішнім світом. Отже, коли людина приймає рішення, вона не знає, що насправді це сталося на кілька секунд раніше.

Але в експерименті Лібе існує складніша проблема: що відбувається, коли хтось навмисне вирішує натиснути на кнопку, а тоді свідомо вагається, чи робити це. Науковець сам відповів на таке запитання, пояснивши, що свідомість не має права голосу, але має право вето. Інакше кажучи, без повноважень і права запускати реалізацію наміру (це завдання несвідомого) вона може керувати дією, щойно та потрапляє в її поле зору, і в один прекрасний момент зупинити її. У рамках цієї гіпотези свідомість здійснює попередній перегляд учинків, фільтрує й модифікує їх.

Якщо в експерименті Лібе учасник вирішив натиснути на кнопку, а потім передумав, спостерігають низку мозкових процесів: перший фіксує намір діяти (що не буде реалізований), а другий запускає систему моніторингу й цензурування, якою завідує інша знайома нам структура лобової частки головного мозку — передня поясна кора.

Чи є свідоме рішення перервати дію плодом іще одного паростка несвідомого? Як на мене, це досі таємниця. Суть проблеми окреслена в Борхесовій поезії про шахи:

Ведуть крізь чорну ніч і білу днину

гравець фігури, а Творець — гравця.

Який же бог за спиною Творця

почав цю гру фантазій, часу й тліну?[44]

У безкінечній рекурсії волі, що контролює іншу волю (рішення пірнути в басейн; сумнів і рішення зупинитися; перемога над страхом і продовження першого рішення…), коло замикається. Це вияв здатності мозку спостерігати за самим собою. І далі ми побачимо, що, можливо, такий цикл і є основою принципу свідомості.

Тлумач свідомості

Дві півкулі мозку з’єднані масивною структурою нейронних волокон, що називається мозолистим тілом. Це наче система мостів, які регулюють дорожній рух між двома половинами міста на річці. Без них місто розпадається на частини. Без мозолистого тіла півкулі головного мозку ізольовані одна від одної. Якийсь час тому для боротьби з окремими формами епілепсії, резистентними до фармакологічного лікування, деяким пацієнтам робили калозотомію — операцію, під час якої розділяли півкулі мозку. Певною мірою епілепсія — це проблема мозкових зв’язків, що призводить до замикання циклів нейронної активності. Ця хірургічна процедура переривала потік електричних зарядів у мозку й, попри свою радикальність, ефективно покладала край циклам, а з ними — й епілепсії.

Що відбувається з мовленням, емоціями й рішеннями в тілі, керованому двома півкулями, які більше не комунікують одна з одною? Наукова відповідь на це запитання, яка також дозволила зрозуміти розподіл функцій між півкулями, у 1981 році принесла Роджеру Сперрі Нобелівську премію, яку він розділив із Торстеном Візелом і Девідом Г’юбелом. Сперрі разом зі своїм аспірантом Майклом Ґаззаніґою виявив неймовірний факт, що цілковито змінив уявлення про те, як ми конструюємо реальність і що є рушієм свідомості.

Без мозолистого тіла одна півкуля не має доступу до інформації, якою володіє друга. Тому кожна з них створює окремий наратив. Але обидві версії розпоряджаються одним тілом. Права півкуля бачить тільки ліву частину світу й контролює ліву частину тіла. І навпаки. Окрім цього, деякі когнітивні функції диференційовані між півкулями. Яскраві приклади — мовлення (ліва півкуля), здатність малювати та просторова орієнтація (права півкуля). Тому якщо показати пацієнтові з розділеними півкулями об’єкт у полі зору лівого ока, він намалює його, але не зможе назвати. І навпаки, ліва півкуля сприйме об’єкт праворуч і назве його, але не намалює.

▶ Визначне відкриття Сперрі — розуміння, що свідомість створює наратив. Уявіть таку ситуацію: пацієнтам із розділеними півкулями в лівому полі зору показують інструкцію. Наприклад: «Ви отримаєте гроші, піднявши пляшку з водою». Оскільки інструкцію прочитало ліве око, інформація доступна лише для правої півкулі. Пацієнти беруть пляшку. Тоді дослідники запитують іншу півкулю, чому людина це зробила. Яка ж відповідь? З точки зору лівої півкулі, яка не бачила інструкції, правдивим буде сказати: «Я не знаю». Але пацієнти цього не роблять. Натомість вони вигадують історію й називають причини, начебто хотіли пити чи налити води комусь іншому.

Ліва півкуля вигадує правдоподібну історію, щоб виправдати дії учасника, реальні мотиви якого для неї недоступні. Отже, свідомість діє не тільки як номінальний керівник, а й як тлумач, наратор, який створює історії, щоб заднім числом пояснити нам мотиви часто незбагненних учинків.

Експерифокуси: свобода волевиявлення

Мабуть, найбільше у вигаданих наративах пацієнтів із розділеними півкулями вражає те, що це не навмисні фальсифікації, щоб приховати своє незнання. Автори щиро вірять у власні історії. Здатність свідомості інтерпретувати події й вигадувати пояснення проявляється набагато частіше, ніж ми підозрюємо.

Група шведів із Лунда, міста неподалік від Істада, де детектив Курт Валландер[45] по-своєму бореться з химерними вигадками розуму, створили ще ефектнішу версію експерименту з інтерпретацією. Вони не звичайні науковці, а ще й фокусники, а отже, як ніхто інший, знають методи впливу на вибір глядачів, які вірять в ілюзії магічного шоу так само, як у свободу вибору в дослідницькій лабораторії. Їхнє вміння заганяти волю людини в тісні рамки — це шоу-бізнесовий варіант проекту, який започаткував Лібе.

▶ Експеримент або фокус (тут це те саме) відбувається так: людині показують дві картки, обидві з жіночими обличчями, і вона має вибрати, яке з них привабливіше, а потім пояснити свій вибір. Ідея досить проста. Але іноді дослідник, який водночас виступає фокусником, дає учасникам (аудиторії) не ту карту, яку вони вибрали. Безперечно, він діє спритно, і підміну неможливо помітити. Тоді стається щось дивне. Замість того, щоб сказати: «Вибачте, сер, я вибрав іншу карту», — переважна більшість учасників починає аргументувати вибір, який вони ніколи не робили. Їхній мозок знову вдається до вигадки, і внутрішній тлумач заднім числом придумує історію, щоб пояснити незрозумілий поворот подій.

У Буенос-Айресі я і мій друг та колега Андрес Рєзнік поєднали магію й дослідження, щоб створити власні експерифокуси — водночас фокуси й експерименти. Ми з Андресом досліджували психологічний тиск — підґрунтя магії й абсолютну протилежність свободи волі. Це сукупність конкретних прийомів, за допомогою яких фокусник змушує глядачів вибирати, бачити й робити те, що йому вигідно. У книжці «Свобода волевиявлення» видатний іспанський ілюзіоніст Дані Даортіс детально пояснює, як словами, ходінням й поглядом маг навіює аудиторії потрібні дії. Під час експерифокусу ілюзіоніст, запитуючи в глядачів, чи вони щось бачили або чи саме цю карту «дійсно хочуть», діє згідно з точним методичним сценарієм, який дозволяє вивчити людське сприйняття, пам’ять і механізм приймання рішень.

За допомогою такого інструмента ми довели, що ілюзіоністи вже давно відчули нутром: глядачі не мають жодного уявлення, що ними керують, і щиро вірять у свою необмежену свободу. Пізніше, щоб пояснити й аргументувати вибір, якого не було, вони вигадують історії, часом дуже дивні, і ані на мить у них не сумніваються.

Далі ми перенесли експеримент зі сцени до лабораторії й використали електронну версію фокуса з примусом. Учасникам показували серію карт із великою швидкістю. Одна з них залишалася на екрані трішки довше за інші. Учасники не помічали відмінності в часі, але майже половина потім вибирала «навіяну» карту. Переваги проведення експерименту в лабораторії полягають у тому, що, поки глядачі спостерігають за миготінням колоди карт, ми можемо вимірювати в них розширення зіниць — автоматичну й несвідому реакцію, яка з-поміж усього іншого демонструє ступінь зосередженості й концентрації людини. Виявилося, що в тілі глядача є індикатори свободи або вимушеності вибору. Якщо людина обрала навіяну карту, то через секунду після рішення зіниця розширюється майже в чотири рази сильніше. Отже, тіло знає, що його змусили вибирати. Але у свідомість глядача цей факт не потрапляє.

Виходить, що не думки, а очі — надійні індикатори факторів, які вплинули на наше рішення.

Ці експерименти стосуються старої як світ філософської дилеми про відповідальність і ставлять під сумнів спрощене трактування свободи волі. Але аж ніяк не руйнують його. Ми не знаємо, звідки і як з’являється несвідома іскра Лібе. І залишається тільки припускати можливі відповіді, як колись зробив Лавуазьє, запропонувавши теорію теплецю.

Прелюдія до свідомості

Ми виявили, що мозок спостерігає й моніторить власні процеси, щоб контролювати, пригнічувати, змінювати, призупиняти, одне слово — керувати ними. Так запускається цикл, який стає прелюдією до свідомості. Далі побачимо, як три на перший погляд невинні й буденні запитання допомагають виявити й збагнути джерело, причину й наслідки цього циклу.

Чому ми не можемо себе полоскотати?

Ми можемо торкатися себе, дивитися на себе, гладити себе, але не здатні себе полоскотати. Чарльз Дарвін, видатний природознавець і батько сучасної біології, ґрунтовно й ретельно взявся за це питання. Він вважав, що лоскотання спрацьовує тільки зненацька, а коли ми лоскочемо самі себе, фактор несподіванки зникає. Логічний висновок, але неправильний. Кожен, хто коли-небудь лоскотав іншу людину, знає, що, якщо попередити жертву, це не зменшить ефекту, а навіть посилить його. Отже, проблема рефлекторної нездатності лоскотати себе ще загадковіша: вона не зводиться до несподіванки.

У 1971 році в журналі «Нейче» Ларрі Вайзкранц опублікував статтю під назвою «Вступні зауваги до самолоскотання». Так уперше в студіях свідомості на сцену вийшли лоскоти. Тему розвинув Кріс Фріт — іще одна славетна постать нейронауки, — який цілком серйозно (оце оксюморон!) трактував лоскоти як особливу нішу для вивчення свідомого розуму.

▶ Фріт сконструював лоскотуна — механічний прилад, за допомогою якого люди себе лоскотали. Завдяки регулюванню інтенсивності пристрою й запізненню реакції розвага перетворилася на наукове дослідження. Коли лоскотун працює з ледве помітною півсекундною затримкою, здається, що нас лоскоче інша людина. Отже, якщо наслідки трохи відстають від дії, виникає дивне враження, що її виконує хтось інший[46].

Чому, попри рухи очей, картинка, на яку ми дивимося, стабільна?

Наші очі постійно рухаються. У середньому вони роблять три сакади (стрибкоподібні рухи) за секунду. Щоразу погляд на максимальній швидкості переміщається з одного краю зображення на інший. Якщо очі постійно рухаються, то як сконструйована ними в мозку картинка залишається статичною?

Ми знаємо, що мозок редагує візуальну інформацію. Він виступає головним оператором конструйованої реальності. Стабілізація зображення залежить від двох механізмів, які зараз тестують на цифрових камерах. Перший — сакадичне пригнічення. Мозок буквально припиняє запис, коли людина переводить погляд. Тобто під час руху очей ми на мить сліпнемо.

▶ Це можна перевірити в простому домашньому експерименті: станьте перед дзеркалом і дивіться спочатку в одне око, а тоді — в друге. Зрозуміло, що в процесі погляд переміщається. Але очі в дзеркалі будуть нерухомими. Це результат мікросліпоти в мить, коли погляд переміщається.

Хай навіть ми вирізаємо з фільму рух очей, але залишається ще одна проблема. Після сакади зображення мало б зміститися, як у домашній зйомці чи авангардному фільмі, коли кадр постійно пересувається з однієї точки картинки в іншу. Але цього немає. Чому? Виявляється, що рецепторні поля нейронів у первинній зоровій корі — своєрідні аналоги пікселів — також рухаються, щоб компенсувати переміщення ока. Ми отримуємо плавне сприйняття, у якому картинка залишається статичною, попри постійне пересування кадру. Це один із численних прикладів радикальних трансформацій нашого сенсорного апарату під впливом задуманих подальших дій. Зорова система нагадує активну камеру, яка знає свої можливості й змінює спосіб зйомки залежно від запланованого руху. Ось іще один слід початку циклу. Мозок поінформований про свою діяльність і записує власну активність. Це прелюдія до свідомості.

Це втілення того ж принципу, що не дозволяє нам себе лоскотати, просто в інших рамках. Мозок прогнозує наступний рух, і попередження спричиняє зміни в сенсорній системі. Хоча це передбачення несвідоме (людина не може вольовим зусиллям уникнути відчуття лоскоту чи змінити візуальний потік), але паростки свідомості в ньому закладені.

Звідки ми знаємо, що внутрішні голоси належать нам?

Ми повсякчас говоримо самі до себе заледве не пошепки. У разі шизофренії внутрішній діалог зливається з об’єктивною реальністю в зараженому галюцинаціями мисленні. Кріс Фріт вважає, що більшість симптомів шизофренії спричинені нездатністю хворого зрозуміти, що внутрішні голоси належать йому. Доки він не впізнає їх, наче лоскотання із запізненням, доти не зможе ними керувати.

Ця теза витримала прискіпливе експериментальне вивчення. Область мозку, яка відповідає за звуки, — слухова кора — слабко реагує, коли ми чуємо власний голос тут і зараз. Однак якщо відтворити його запис в іншій ситуації, реакція мозку буде потужнішою. Ще один аналог лоскотання. Утім у слуховій корі хворих на шизофренію, чий мозок не відрізняє свої внутрішні голоси від чужих, такої різниці немає.

Виявляється, зрозуміти витівки розуму дуже важко, якщо ми не пережили їх на власному досвіді. Як можна сплутати свій внутрішній діалог із голосами ззовні? Він усередині нас, ми його творці, це ж очевидно. Але існує сфера, де ми регулярно припускаємося аналогічної помилки, — сни. Ці дітища нашої уяви здобули абсолютний суверенітет, тому людині важко приписати собі авторство нічних марень. Навіть більше: зазвичай ми не здатні визначити, що бачимо сновидіння, витвір власної уяви. Тому, прокинувшись від жахливого сну, відчуваємо неймовірне полегшення. Отже, у сновидінь і шизофренії є схожі риси, оскільки обидва явища постають унаслідок нашого нерозуміння власного авторства щодо деяких витворів мозку[47].

Коротко про коло свідомості

Ці три феномени ведуть до єдиного вихідного принципу. Виконуючи якусь дію, мозок відправляє сигнал не лише в моторну кору, щоб порухати очима чи руками, але й самому собі, щоб заздалегідь адаптуватися. Щоб стабілізувати камеру чи впізнати внутрішній голос. Цей механізм називається еферентною копією, і в такий спосіб мозок спостерігає й контролює свою діяльність.

Вище ми дізналися, що в мозку відбуваються несвідомі процеси, і деякі з них реалізуються в діях. Перед виконанням останні стають видимими для мозку, щоб він ідентифікував їх як власні. Ця церебральна схема втілюється, коли ми переводимо погляд, намагаємося себе полоскотати, упізнаємо свій голос. Її можна узагальнено сприймати як протокол внутрішньої комунікації.

Ось вдала аналогія: коли компанія вирішує випустити новий продукт, вона повідомляє про це всі свої відділи, щоб скоординувати різні процеси: маркетинг, продаж, контроль якості, зв’язки з громадськістю тощо. Провал внутрішньої комунікації в самій компанії (її еферентній копії) призводить до безладу. Наприклад, відділ постачання помічає, що кудись зникла частина сировини, і може лише припускати, що сталося, бо не в курсі про випуск нового продукту. Мозок через нестачу внутрішньої інформації теж вигадує правдоподібні сценарії, щоб пояснити ситуацію. Компанія з недосконалою поінформованістю — модель шизофренії. Так із прогалин у протоколі внутрішньої комунікації виростають ілюзії.

Безперечно, це лише метафора. У компанії немає ніякої свідомості. Але вона інформує свої відділи про здобуті відомості та актуальний стан справ і в такий спосіб створює передумови для свідомості. Уже скоро ця дискусія може перетворитися з риторичної вправи на практичну проблему. Ми створимо машини, які виявлятимуть усі ознаки свідомості. Але чи вважатимемо ми їх свідомими? Які права та обов’язки вони дістануть?

Фізіологія інформованості

Ми живемо в неймовірні часи, коли фабрика думок втратила свою неприступність і відкрита для спостереження. Як змінюється активність мозку, коли ми усвідомлюємо певний процес?

Найпростіший спосіб це з’ясувати — порівняти реакцію мозку на два ідентичні стимули, які через внутрішні коливання уваги, концентрації чи активності суб’єкта рухаються різними траєкторіями. У першому випадку ми свідомо розпізнаємо стимул і можемо повідомити про нього. У другому — подразник оминає свідомість, фіксується органами чуття й потрапляє в мозок без якісних змін суб’єктивного досвіду. Це несвідомий, або сублімінальний, стимул.

Ось буденний, але показовий приклад такого подразника: уявіть, що хтось говорить, коли ми засинаємо. Слова поступово розчиняються, хоча вуха досі вловлюють звуки. Куди ж потрапляють слова, які ми чуємо уві сні?

Спочатку поглянемо, як сублімінальний образ представлено в мозку. Припустімо, що сенсорна інформація у вигляді світла потрапляє на сітківку, перетворюється на електричну та хімічну активність, що через аксони рухається в таламус — безпосередній центр мозку. Звідти електрична активність переходить у первинну зорову кору, розташовану в задній частині мозку, біля потилиці. Отож через 170 мілісекунд після потрапляння стимулу на сітківку в зоровій корі мозку відбувається сплеск активності. Затримка пов’язана не тільки з часом проходження імпульсу, а й зі структурою регіону мозку, який кодує стимул. Наш мозок буквально живе в минулому.

Активація зорової кори фіксує властивості стимулу (колір, яскравість, рух) настільки точно, що в лабораторії можливо реконструювати зображення зі схеми активності мозку. Найбільше вражає, що це відбувається, навіть якщо картинка не потрапляє у свідомість. Інакше кажучи, зображення певний час зберігається в мозку, хоча той не створює свідомий психічний відбиток картинки. За допомогою відповідних технологій її можна реконструювати і спроектувати. Отже, сьогодні ми можемо буквально побачити несвідоме.

Бурхливий потік мозкової активності поза свідомістю нічим не відрізняється від процесів, зумовлених привілейованим стимулом, який таки потрапляє в наратив свідомості. Цей цікавий феномен уособлює слід несвідомого церебрального регулювання, який окреслив Фройд. Проте і терміни, і наші відчуття кажуть, що несвідоме й свідоме суттєво відрізняються. Як мозок відмежовує один процес від іншого?

Спосіб розв’язання цієї проблеми дуже нагадує принцип поширення пожежі чи появи вірусного твіту. Більшість повідомлень циркулюють в обмежених колах, як і окремі пожежі розгоряються на невеликих ділянках лісу. Але час від часу через характеристики об’єкта (інтенсивність вогню або зміст твіту) чи навколишні обставини (вологість ґрунту або час доби) пожежа й твіт захоплюють усю мережу. Вони масово поширюються й за достатньої експансії починають живити самих себе. Отже, стають вірусними й неконтрольованими.

Коли інтенсивність реакції нейронів на стимул перевищує певний поріг, через 300 мілісекунд після появи цього стимулу виникає другий сплеск церебральної активності. Він не обмежується областями, пов’язаними із сенсорною природою подразника (зорова кора для зображення, слухова — для звуку), а, наче пожежа, захоплює весь мозок.

Якщо другий потужний сплеск охоплює майже весь мозок, стимул потрапляє у свідомість. В іншому разі ні. Церебральна активність залишає слід — своєрідний електронний підпис свідомості, який дозволяє визначити, чи людина притомна, дістати доступ до її суб’єктності й дізнатися, про що вона думає.

Сплеск мозкової активності, притаманний тільки свідомим процесам, має такі ознаки:

1. УСЕОХОПНІСТЬ. Стан інтенсивної церебральної активності поширюється й розподіляється по всьому мозку.

2. СИНХРОНІЗОВАНІСТЬ ТА УЗГОДЖЕНІСТЬ. Мозок складається з різних модулів, які виконують специфічні завдання. Коли стимул досягає свідомості, усі вони синхронізуються.

3. ОПОСЕРЕДКОВАНІСТЬ. Як мозку вдається досягти загальної злагодженої активності модулів, які зазвичай працюють окремо? Хто цим займається? Відповідь знову потребує аналогії із соціальними мережами. Що робить інформацію вірусною? В інтернеті існують хаби, або центри трафіку, які виконують функцію велетенських розповсюдників інформації. Наприклад, якщо «Ґуґл» надає пошуковий пріоритет якимось даним, вони поширюються активніше.

У мозку таку роль виконують як мінімум три структури:

а) лобова частка, яка працює за принципом диспетчерської вежі;

б) тім’яна частка, що забезпечує динамічні зміни сполучення між різними модулями мозку, тобто виконує функції залізничних стрілок, завдяки яким поїзд переходить з однієї колії на іншу;

в) таламус, який перебуває в центрі мозку, під’єднаний до кожної частини кори й відповідає за їх сполучення. Пригнічення таламуса сильно розладжує трафік у мережі мозку (немовби «Ґуґл» раптом перестав працювати), різні модулі церебральної кори не можуть синхронізуватися — і свідомість гасне.

4. КОМПЛЕКСНІСТЬ. Лобова кора, тім’яна кора й таламус дозволяють різним мозковим центрам діяти узгоджено. Але який рівень синхронізованості дій потрібен для ефективної діяльності? Якби мозок працював зовсім неорганізовано, потік та рух інформації між різними модулями припинився б. Натомість за абсолютної узгодженості зникли б чини й ієрархія, не з’явилися б спеціалізовані модулі й відділи. На двох екстремумах активності мозку — за тотального порядку й тотального хаосу — свідомість зникає.

Звідси випливає, що синхронізація має відбуватися на середньому рівні складності й внутрішньої будови. Глибше зрозуміти це допоможе аналогія з музичною імпровізацією: геть неорганізований ансамбль продукує звичайний шум, а одноманітна гра з однаковими партіями для всіх інструментів нівелює багатство композиції. Найцікавіше відбувається на проміжному етапі між двома діаметрально протилежними станами, коли різні інструменти звучать злагоджено, але мають певну свободу. Зі свідомістю так само.

Читаючи думки

У липні 2005 року жінка постраждала в автокатастрофі, після якої впала в кому. Лікарі виконали стандартні процедури, зокрема хірургічне втручання, щоб знизити в мозку тиск, спричинений численними крововиливами, але жодних ознак того, що постраждала приходить до тями, не було. Відтоді минули тижні й місяці, жінка спонтанно розплющувала очі, у неї чергувалися періоди сну й активності та працювали окремі рефлекси. Але не було жодних ознак довільних реакцій. Усі симптоми вказували на вегетативний стан. Хіба можливо, що, незважаючи на клінічні прояви, пацієнтка жила багатим внутрішнім життям, яке не поступалося життю цілком свідомої людини? Як дізнатися про це? Як дослідити психічне життя іншої людини, якщо вона не може говорити?

Загалом психічний стан інших людей (щастя, жагу, нудьгу, втому, ностальгію) можна визначити за їхніми мімікою та мовленням. Мова дозволяє нам часом примітивно, а часом трохи успішніше ділитися особистими переживаннями, бажаннями, любов’ю, болем, особливими спогадами чи óбразами. Але коли людина не здатна екстерналізувати психічний світ, наприклад уві сні, вона замкнута в самій собі. Пацієнти у вегетативному стані не можуть виражати власні думки в зовнішньому світі, тому раніше вважали, що свідомості в них немає. Але все змінилося. У пригоді стали перелічені вище властивості свідомої діяльності, які дозволяють об’єктивно визначити, чи є в людини ознаки свідомості. Вони знаряддя для зчитування й розшифрування психічного стану іншого, діяльності, що здається доречною, коли це єдиний можливий спосіб, як у випадку пацієнтів у вегетативному стані[48].

Спостерігаючи за уявою

Приблизно через сім місяців після аварії, через яку жінка опинилася у вегетативному стані, лікарі за допомогою функціональної магнітно-резонансної томографії провели дослідження. Чи можна з мозкової активності зрозуміти, про що вона думає? Реакція мозку на почуті фрази була такою ж, як у здорової людини. Цікаво, що неоднозначні фрази зумовлювали сильнішу активність. Отже, мозок долав труднощі багатозначності, а це свідчить про високий рівень мислення. Можливо, насправді жінка не була у вегетативному стані? Спостереження за її мозком було замало, щоб вичерпно відповісти на таке важливе запитання. Мозок людини, яку ми однозначно вважаємо безтямною, також точно реагує на фрази й звуки. Тоді як же ретельніше перевірити ознаки свідомості?

Коли притомна людина уявляє, як грає в теніс, пік активності спостерігають у частині мозку, що називається додатковою моторною корою. Ця область контролює рухи м’язів[49]. Якщо ж людина уявляє, як іде своїм будинком, — кожен із нас може подумки прокласти шлях на мапах рідного міста, схемах метро, у будинку бабусі, друзів, знайомими стежками, — активується мережа, до якої належать парагіпокамп і тім’яна частка кори головного мозку.

Коли людина уявляє гру в теніс і пересування будинком, активуються зовсім різні області. Це можна використати для примітивного, але ефективного читання думок. Вам не треба уточнювати в людини, що вона уявляє: теніс чи будинок. Цю інформацію видно з активності її мозку. Отже, ми можемо читати думки іншої людини, принаймні бінарний код «теніс — будинок». Цей інструмент стає дуже корисним, коли не можемо перепитати. Точніше, коли інша людина не має змоги відповісти.

▶ Чи здатна двадцятитрирічна жінка у вегетативному стані уявляти? Британський нейродослідник Адріан Овен із колегами з’ясували це питання за допомогою томографа в січні 2006 року. Вони попросили пацієнтку уявляти теніс, а тоді блукання будинком, знову теніс, знову будинок і так далі, по черзі називаючи то перше заняття, то друге.

Мозкова активність зовсім не відрізнялася від показників здорової людини. Тобто можна зробити обґрунтований висновок, що жінка здатна уявляти, а отже, має свідоме мислення, про що її лікарі з огляду на клінічні спостереження не здогадувалися.

Момент, коли жінка прорвалася через свинцеву броню, у якій почасти була замкнена її свідомість, а Овен і його команда «зчитали» думки пацієнтки безпосередньо з її мозку, став визначною подією в історії людської комунікації.

Відтінки свідомості

Наочний приклад із тенісом і просторовою орієнтацією має ще важливіше значення як примітивний, проте ефективний спосіб комунікації.

▶ Таким чином ми можемо створити таку собі азбуку Морзе. Щоразу, коли хочете сказати «так», уявляйте, що граєте в теніс. А коли хочете сказати «ні», — що блукаєте своїм будинком. Таким чином група Овена змогла вперше налагодити контакт із двадцятидев’ятирічним пацієнтом у вегетативному стані. Дослідники запитали, чи звати його батька Александр, і активувалася додаткова моторна кора, тобто він уявляв гру в теніс, яка в цьому коді означає «так». Тоді запитали, чи звати його батька Томас, і активувався парагіпокамп, що відповідає за просторову орієнтацію й означає «ні». За допомогою цього методу науковці поставили п’ять запитань, на які хворий відповів правильно. Але на шосте він не зреагував.

Дослідники подумали, що, можливо, чоловік не почув запитання чи заснув. Звісно, у пацієнтів у вегетативному стані це визначити дуже складно. Результати водночас демонструють безмежний потенціал дверей до раніше недосяжного світу і вселяють скепсис.

Останнє твердження, як на мене, доречно попереджає про «слабку ланку» наукової комунікації, яка призводить до спотворення реальності. Сліди спілкування з пацієнтами у вегетативному стані обнадійливі, але все одно дуже обмежені. Можливо, теперішні ліміти подолає вдосконалення технології, але вірити самому чи переконувати інших, що експеримент виявив у цих людей повноцінну свідомість, означає поширювати обман. Ми ж не знаємо: а раптом це набагато складніший для розуміння стан роз’єднаного, фрагментарного розуму?

Я та мій друг і постійний соратник Трістан Бекінштейн вирішили докладніше розглянути це питання.

Для цього обрали досить вузький підхід — визначити мінімальні поведінкові показники, що свідчать про свідомість. Ми знайшли підказку в експерименті чудового нейробіолога, що вивчає пам’ять, — Ларрі Сквайра, який видозмінив класичну демонстрацію Павлова.

▶ Експеримент виглядає так: поки людина дивиться фільм Чарлі Чапліна, вона чує низку звуків: пі, бу, пі, пі, бу… Один тон високий, другий — низький. Через секунду після низького тону[50] на повіку людини спрямовують трохи неприємний струмінь повітря.

Майже половина учасників виявила закономірність: подув повітря відбувається після низького тону. Інші не помітили цього й не зрозуміли правил гри. Вони могли описати звуки й набридливі подуви, але зв’язку між ними не помітили. Лише в тих, хто свідомо осягнув правила гри, з’явилася природна реакція — заплющувати око після низького звуку, щоб уникнути потенційного дратівливого струменя.

Хоча результати Сквайра здаються несерйозними, вони досить важливі. Проста процедура стала мінімальним тестом — тестом Тюрінга — на наявність свідомості. Це ідеальне поєднання того, що ми хотіли дізнатися (чи є свідомість у пацієнтів у вегетативному стані?), і того, що могли зафіксувати (кліпають вони чи ні, адже ця дія для них доступна). І ми з Трістаном озброїлися цими параметрами, щоб виміряти рівень свідомості пацієнтів у вегетативному стані.

Я чітко пам’ятаю один із небагатьох моментів у своїй науковій кар’єрі, коли відчув запаморочливість відкриття: у Парижі ми з Трістаном побачили пацієнта, який вчився так само ефективно, як повністю свідомі люди. Після копіткого повторення процедури ми виявили, що тільки в трьох із тридцяти п’яти перевірених пацієнтів зафіксовано залишкову свідомість.

▶ Багато років ми вдосконалювали досліди, щоб краще зрозуміти, як пацієнти у вегетативному стані, що виявляють ознаки свідомості, сприймають реальність. Для цього Трістан ускладнив експеримент зі звуками й подувами. У новому досліді учасники мали виявити, що струмінь повітря передує словам однієї семантичної категорії. Для того щоб збагнути цей зв’язок, було недостатньо просто демонструвати ознаки свідомості. Учасник повинен був зосередитися на словах. Тобто ті, хто відволікався чи концентрувався на іншій грі, вчилися набагато гірше.

Отже, ми мали змогу перевірити здатність пацієнтів у вегетативному стані фокусувати увагу й виявили, що їхній спосіб навчання нагадує поведінку людей, які відволіклися на щось інше. Мабуть, функціонування розуму тих небагатьох вегетативних пацієнтів, які виявляють ознаки свідомості, найкраще можна описати як хаотичне мислення в нестабільному стані зниженої уваги.

Свідомість має багато ознак. На їх основі можна спробувати визначити, чи свідома людина, але жоден аргумент за чи проти ніколи не буде стовідсотково точним. Якщо активність лобової частки й таламуса нормальна, якщо узгодженість церебральної діяльності сягає середнього рівня, якщо окремі стимули генерують синхронні процеси й через 300 мілісекунд спричиняють потужний сплеск активності мозку, якщо існують свідчення про спрямовану роботу уяви та навчання, яке вимагає усвідомлення… Якщо все це зафіксовано в однієї людини, то дуже ймовірно, що вона має свідомість. Коли ж спостерігають тільки окремі ознаки, упевненість меншає. На сьогодні сукупність цих інструментів — найкращий спосіб діагностувати потенційну свідому діяльність, який є в нашому розпорядженні.

Чи є свідомість у немовлят?

Дослідження чужого мислення — це також шанс зазирнути до таємничого всесвіту новонародженого. Як розвивається свідомість до моменту, коли дитина може виявити її мімікою чи виразними словами[51]?

Організація мислення новонароджених складніша й більш абстрактна, ніж здається. У першому розділі ми пересвідчилися, що в них формуються числові й моральні поняття. Але ці мисленнєві процеси можуть бути неусвідомленими й небагато кажуть про суб’єктивну обробку досвіду в процесі розвитку. То як — немовлята свідомі того, що з ними відбувається, своїх спогадів, сприйняття близьких або ж почуттів? Чи їхня поведінка — це просто рефлекси й неусвідомлене мислення?

Перед нами зовсім нова сфера досліджень. Перший крок у ній зробила моя багаторічна подруга й колега Жізлен Дуен-Ламбертц. Її стратегія була проста: перевірити мозкову активність немовлят на наявність церебральних ознак свідомості, притаманних дорослим. Для цього знадобилася хитрість з експерименту, який з’ясовував зародження свідомих процесів із несвідомих у мозку дорослого.

У віці п’яти місяців перша фаза церебральної реакції практично сформована. Вона фіксує візуальні стимули — байдуже, потрапляють вони у свідомість чи ні. На цьому етапі зорова кора вже здатна розпізнавати обличчя з тією ж потужністю й швидкістю, що й у дорослих.

Друга хвиля, притаманна винятково свідомому сприйняттю, змінюється впродовж розвитку. В рік вона вже практично закріпилася й відрізняється від дорослої тільки суттєвою повільністю. Замість 300 мілісекунд для синхронізації мозку потрібна майже секунда, наче кіно дитячої свідомості трохи відстає. Це нагадує ситуацію, коли ми дивимося трансляцію матчу із запізненням і чуємо, як сусіди кричать: «Гол!», до того як побачимо його самі.

Ця затримка ще помітніша в п’ятимісячних немовлят. Вони ще не говорять, не повзають і не можуть сидіти, але демонструють церебральну активність, яка свідчить про масштабну реакцію мозку, що триває після зникнення стимулу.

Це найкращий доступний доказ, який дозволяє припустити, що немовлята усвідомлюють візуальний світ. Це свідомість, хоча, ймовірно, не настільки прив’язана до чітких зображень, заплутана, повільніша й більш невпевнена. Принаймні це розповів нам їхній мозок.

Наука вперше наблизилася до доти невідомих вод суб’єктивного мислення немовлят, щоб не просто визначати, що вони вміють робити, як реагують, спостерігають чи запам’ятовують, а проникнути в більш особисту й таємну сферу: що сприймає їхній свідомий розум.

Питання свідомості немовлят чи людей у вегетативному стані перестало бути сферою здогадів. Зараз ми володіємо інструментами, які дозволяють миттєво й безпосередньо проникнути на фабрику мислення. Ці засоби дають змогу пробитися крізь герметичні й приховані бар’єри самотності.

Ми досі нічого не знаємо про матеріальну основу свідомості, так само як раніше було з фізикою теплоти. Але, попри суттєві прогалини, уже сьогодні вміємо маніпулювати свідомістю: вмикати й вимикати її, читати й розпізнавати. І це просто неймовірно.

Розділ четвертий. Мандри свідомості, або Непритомність

Що відбувається в мозку, коли ми спимо? Чи можна розшифрувати й контролювати сни, маніпулювати ними?

Змінені стани свідомості

Вони обоє лежать. Він низьким монотонним голосом розповідає їй історію, яку розповідав уже тисячу разів. Видихає повітря, і його голосові зв’язки від цього вібрують. Язик, губи й піднебіння модулюють звук. Менш ніж за одну тисячну секунди тиск звукової хвилі потрапляє у вухо доньки. Вона слухає, і звук знову перетворюється на рух, тепер уже на барабанній перетинці. Коливання активує механічні рецептори на вершечку волоскових клітин — неймовірного біологічного інструмента, що трансформує вібрацію повітря в електричні імпульси. Кожен порух цих клітин відкриває мікроскопічні канали, якими рухаються йони. Вони генерують струм, що передається в слухову кору, де нейрони реконструюють слова, які дівчинка, як завжди, повторює пошепки. Вона слухає казку, яку чула вже тисячу разів, і слова, вимовлені низьким монотонним голосом батька, тепер оживають в історії, яку будує її розум.

Дівчинка дихає глибше, позіхає, її тіло різко здригається. Вона заснула. Батько продовжує розповідати в тому ж ритмі, з тими ж гучністю й модуляціями. Звук розходиться й зачіпає барабанну перетинку доньки, рухаючи волоскові клітини. Потік йонів активує нейрони слухової кори. Нічого не змінилося, але історія вже не оживає в розумі дівчинки. Вона не повторює слова пошепки. Чи повторює? Куди потрапляють слова, які ми чуємо уві сні?

▶ Трістан Бекінштейн узявся за це питання й створив нескладний стандартизований експеримент з ідеальними умовами для того, щоб заснути. Повторення слів. Дитяча гра. Картина сильно відрізняється від звичних лабораторних експериментів. Дослідження відбувається в ліжку, де учасник слухає заколисувальний монотонний голос, що вимовляє певні слова: слон, крісло, стіл, білка, страус… Почувши назву тварини, він повинен поворухнути правою рукою, а зачувши назву меблів — лівою. Прості умови, які вводять у транс. Через невеликий проміжок часу реакція стає уривчастою. Іноді помітно запізнюється й зрештою зникає. Дихання поглиблюється, і в цей час електроенцефалограма показує, що учасник заснув. Але як і батько, який вважає, що донька слухає уві сні, не обриває казку, так і експериментатори відтворюють запис слів далі.

Спостерігаючи за впливом голосу на мозок, який переходить у режим сну, Трістан виявив, що той продовжує перетворювати звуки на слова, а словам приписувати значення. І це ще не все, адже мозок і далі грає в запропоновану гру: почувши назву тварини, він активує кору, що контролює праву руку, а зачувши назву меблів, — кору, що контролює ліву руку, як і вимагали умови експерименту.

Свідомість має «перемикач». Уві сні, у комі чи під анестезією він переходить у режим «вимкнено» — і свідомість гасне. У радикальних випадках вона зникає повністю. Іноді загасає поступово й уривчасто, наприклад, коли людина засинає. Коли «перемикач» увімкнено, численні стани свідомості виявляються в різних формах мозкової активності. Приміром, як ми вже знаємо, свідомість дуже маленьких дітей працює за своєрідною часовою шкалою, а наратив свідомості хворих на шизофренію спотворений нерозумінням того, що внутрішні голоси належать їм самим.

Нічні слони

Сни можна розглядати як родючий ґрунт для психічних симуляцій, у яких тіло не бере участі. Розум і тіло відокремлені буквально. Хімічний баланс мозку наяву й уві сні сильно відрізняється й у другому випадку пригнічує рухові нейрони, які контролюють м’язи й керують ними.

Зазвичай повернення до тями (організованого свідомого мислення) і відновлення контакту мозку й тіла відбуваються синхронно. Проте інколи ці два процеси втрачають узгодженість, і ми прокидаємося, не встановивши хімічні зв’язки з тілом. Це явище називається сонним паралічем, і з ним стикається від десяти до двадцяти відсотків людства. Можна добряче перелякатися, коли мислиш ясно, але не можеш поворухнути жодною кінцівкою. За кілька хвилин мозок відновлює контакт із тілом і параліч сам по собі минає. Якщо ж людина засинає, але мозок і тіло не роз’єднуються, трапляється протилежне — вона виконує все, що їй сниться, наяву[52].

Що робить мозок, коли ми спимо? Передусім він аж ніяк не вимикається. Насправді мозок ніколи не відпочиває. Якщо він припинить працювати, ми помремо. Отож уві сні мозок безперервно функціонує і під час фази швидкого сну, коли ми бачимо сновидіння, і під час повільного сну — глибокого й без марень.

Міф, що вночі мозок вимикається, пов’язаний з уявленням, що сон — марнування часу. Ми оцінюємо свої та чужі успіхи за здобутками в реальному, свідомому житті: робота, друзі, стосунки, — але не вважаємо заслугою вміння добре спати[53].

Сон — це стан відновлення, під час якого мозок запускає очисну програму й позбувається біологічних відходів, залишених церебральним метаболізмом. За ніч він практично звільняється від сміття. Це досить свіже біологічне відкриття стоїть в одному ряду з популярним інтуїтивним уявленням про сон як зворотний бік активного життя, без якого ми не просто втомлюємося, а й можемо захворіти.

Окрім відновлювальної функції, у процесі сну задіяні головні інструменти когнітивного апарату. Приміром, під час однієї з початкових фаз повільного сну консолідується пам’ять. Тому, поспавши кілька годин або навіть подрімавши, ми краще запам’ятаємо вивчене за день. Це передусім заслуга не відпочинку, а активних процесів, які відбуваються уві сні. Експерименти на клітинному та молекулярному рівнях дозволили науковцям проникнути ще глибше й показали, що під час фази повільного сну зміцнюються особливі зв’язки між нейронами гіпокампа й кори головного мозку, яка зберігає й фіксує спогади. Ці зміни починаються ще вдень, але консолідуються вночі. Цей механізм настільки точний, що часом уві сні повторно активує ті самі нейронні комбінації, які працювали вдень. Це осучаснена фізіологічна інтерпретація однієї з головних ідей Фройда про сон як відгомін денної діяльності. З огляду на це прихильники короткого сну стверджують, що довго спати вночі не треба, достатньо подрімати годинку-другу, щоб спрацювали всі функції, потрібні для консолідації пам’яті.

Під час фази повільного сну церебральна активність то зростає, то спадає, утворюючи цикли, які тривають трохи довше за секунду. Інакше кажучи, пульс активності мозку чітко коливається в строгому повільному ритмі. Що виразніші ці коливання, то ефективніше консолідується пам’ять. Чи можна посилити їх за допомогою зовнішнього стимулу й у такий спосіб покращити пам’ять сплячого?

▶ Ритм церебральної активності учасника експерименту під час сну можна виміряти за допомогою електроенцефалограми. Далі діяльність нейронів посилюють, умикаючи звуки, синхронізовані з ритмом мозку.

Цей експеримент німецького нейродослідника Яна Борна почався вдень зі списку слів, які слід було запам’ятати. Науковець з’ясував, що люди, які вночі слухали тони, синхронізовані з ритмом їхньої церебральної активності, зранку згадували помітно більше лексем, аніж ті, кого не стимулювали або стимулювали без синхронізації.

Це означає, що ми можемо досить легко вплинути на механізм, який консолідує нову інформацію під час сну, і покращити запам’ятовування матеріалу, вивченого в активному стані. Проте мрія про такі навушники, вдягнувши які на ніч, зранку прокидаєшся й говориш абсолютно новою мовою, усе одно залишається лише мрією[54].

Уроборос

Консолідація пам’яті відбувається під час фази повільного сну, коли церебральна активність монотонна й циклічна. Але це не єдиний режим роботи мозку, за якого тіло відпочиває. У фазі швидкого сну церебральна активність набагато складніша й схожа на діяльність мозку в пробудженому стані. У цей період особа усвідомлює суб’єктивний досвід у формі снів.

Коли людина прокидається посеред фази швидкого сну, то майже завжди чітко пам’ятає свої сновидіння. У протилежній фазі вона нічого не згадає. Якщо виходити із суб’єктивних вражень, то свідомість уві сні й після пробудження однакова. Уві сні ми можемо літати, говорити з людьми, які вже померли, гуляти в саду розбитих вагонів чи навіть не порушувати правил дорожнього руху. Óбрази у сновидіннях чіткі й виразні. Але чомусь ми забуваємо, що авторство цих історій належить нам. А отже, сприймаємо те, що сниться, як правдиву реальність, а не витвір власної уяви.

Головна різниця між свідомістю уві сні й після пробудження полягає в контролі. Коли ми спимо, то, як і хворі на шизофренію, не помічаємо, що самі вигадуємо віртуальний світ. Дивовижність снів полягає в тому, що мозок відмовляється визнати, що це звичайнісінькі галюцинації.

Якщо під час фази повільного сну активність мозку циклічна, то під час швидкого виникають різноманітні нейронні комбінації, здатні перекомпоновувати вже наявні шаблони нервової діяльності. Можливо, це метафора того, що відбувається в когнітивному вимірі? Невже фаза швидкого сну — це сприятливий стан для генерації нових ідей і поєднання роз’єднаних удень складових думки? Сновидіння — це фабрика креативного мислення?

У нашій культурі існує багато оповідей про революційні ідеї, що зародилися уві сні. Герой однієї з них — Авґуст Кекуле, який визначив структуру бензену — кільце з шести атомів карбону. Коли цей важливий момент в історії хімії набув розголосу, Кекуле відкрив секрет свого досягнення. Після багаторічних невдач ученого осяяло уві сні, коли йому наснився уроборос — змій, що ковтає свій хвіст, утворюючи замкнене коло. Щось схоже трапилося з Полом Маккартні, який прокинувся у квартирі на Вімпол-стрит із готовою мелодією до пісні Yesterday. Музикант кілька тижнів шукав у магазинах платівки й розпитував друзів, звідки цей мотив, вважаючи, що йому наснилося щось почуте раніше.

Одразу помітно потенційну проблему цих історій: наратив свідомості сплітається з вигадкою. Домисел проникає навіть у пам’ять, і ми з цілковитою впевненістю пригадуємо ситуацію, якої ніколи не було. Неймовірно, але людині можна навіяти спогад, у справжність якого вона повірить. І якщо хтось апелює до креативності уві сні, іноді виявляється, що це підступ і пастка.

Можливо, саме це припускав хімік Джон Вотіц, коли взявся ретельно реконструювати історію відкриття структури бензену. Він з’ясував, що за десять років до сну Кекуле ідею про кільце з атомів карбону висунув французький учений Оґюст Лоран. Вотіц дотримувався думки, що сон-одкровення був частиною плану Кекуле, який хотів приховати інтелектуальну крадіжку. Він умисне скористався ймовірністю, якої щиро боявся Пол Маккартні: що сон лише відтворив інформацію, отриману в реальному житті.

Але якщо відкинути ймовірність махінацій, то чи можна довести, що нова думка по-справжньому виникла уві сні без характерних для людської природи викривлень сприйняття? Це й вирішив дослідити наш герой сновидінь Ян Борн.

▶ Для забезпечення достовірності експерименту слід було знайти об’єктивний і точний спосіб вимірювання креативності. Для цього Борн запропонував проблему, яку можна розв’язати у два способи: тривалий, але ефективний або ж оригінальний і простий, який, проте, вимагав поглянути на завдання з іншого боку. Учасники довго працювали над проблемою. Потім деякі спали, а деякі просто відпочивали. Пізніше вони знову поверталися до завдання. Результат простий, але переконливий: несподіваний розв’язок найчастіше віднаходили після сну. Отже, коли ми спимо, якась частина креативного мислення дійсно працює.

Експеримент Яна Борна демонструє, що сон — це складова креативного процесу, але не єдина. Попри те що муштра й практика зараз не престижні, механічний і рутинний бік творчості також важливий. Сновидіння, як і інші форми хаотичного мислення, допомагають вигадати оригінальну ідею, тільки якщо вже є міцний фундамент ґрунтовних знань у потрібній сфері. Ми бачимо це у випадку Маккартні: він глибоко засвоїв матеріал і розвинув уміння імпровізувати уві сні. Те саме відбувалося під час експерименту Борна. Простір для творчості в снах з’являється, тільки якщо базу для цього закладено важкою методичною працею вдень[55].

А тепер синопсис повноцінної роботи фабрики думок у нічну зміну. Сон — це багатогранний і неоднорідний стан психічної активності, який дозволяє зрозуміти механізми свідомості. Під час першої фази вона згасає й послідовно переходить у режим сильної синхронізації, що запускає процес консолідації пам’яті. Далі починається друга фаза, яка фізіологічно нагадує свідомий стан, але генерує більш хаотичні зразки церебральної активності. Упродовж цього процесу виявляються елементи креативного мислення, виникають нові комбінації й можливості. І все це в супроводі онейричного наративу, у якому переплітаються жах, еротизм і здивування. Повне затьмарення свідомості. Але чи справді ми бачимо сни, коли спимо? Чи це ще одна з ілюзій мозку?

Розшифрувати сни

Кожен стикався із ситуацією, коли, прокинувшись, думав, що проспав кілька секунд, а насправді минули години. Чи навпаки — задрімав на хвилинку, а, здається, минула вічність. Коли ми спимо, час плине по-іншому. Насправді існує ймовірність, що сам сон — лише ілюзія історії, вигадана в процесі пробудження.

Сьогодні можливо розкрити цю таємницю, відстежуючи сліди мислення в мозку в режимі реального часу. Розшифрувати, про що люди думають уві сні, реально, якщо застосувати засоби, за допомогою яких ми досліджували психічні процеси в пацієнтів у вегетативному стані та немовлят і підсвідому церебральну діяльність.

Перший спосіб читання думок на підставі церебральної активності — спроектувати на зорову кору «сітку», щоб кожна клітина відповідала окремому пікселю на сенсорі цифрової камери. Тоді ми можемо реконструювати вміст мислення у вигляді зображень чи відео. За допомогою цієї техніки Джек Ґаллант досить чітко відтворив фільм, маючи у своєму розпорядженні лише мозкову активність людини, що його дивилася.

▶ Завдяки цій технології японський науковець Юкіяшу Камітані створив своєрідний онейричний планетарій. Його команда реконструювала сюжет снів на підставі церебральної активності людей, які спали. Коли учасники досліду прокинулися й розповіли про свої сновидіння, було доведено, що зібрані дані про діяльність мозку збігаються зі свідченнями учасників.

Ось приклади їхніх розповідей: «Уві сні я опинився в пекарні. Я взяв багет і вийшов на вулицю, де хтось фотографувався», «Я побачила гігантську бронзову статую на невеликому пагорбі. Унизу були будинки, вулиці, дерева». Кожен такий фрагмент сну розшифровано на підставі мозкової активності. Але в цьому досліді науковці зосереджувалися не на візуальному змісті — спалахах і тінях, а на концептуальній основі сновидінь. Чітка кольорова реконструкція — поки що тільки проект на експериментальній кухні.

Сон наяву

Під час сну мозок не вимикається, а активно працює, підтримуючи вкрай важливі для належної роботи когнітивного апарату функції. Однак іноді, коли ми працюємо, кермуємо автівкою, теревенимо чи читаємо, розум відривається від реальності й блукає у власних думках. Значну частину дня людина проводить у діалозі із собою. Замріявшись, ми перебуваємо в стані, який за формою й змістом дуже схожий на сни, але відбувається наяву.

Сон наяву чітко корелює зі специфічною нейронною активністю. Коли ми не спимо, у мозку працюють дві функціональні мережі, які певною мірою чергуються. З першою ми вже знайомі, до неї входять лобова (виконує функцію «диспетчерської вежі») і тім’яна (визначає види роботи й складає їхню послідовність, контролює простір, тіло й увагу) частки, а також таламус (центр розподілу трафіка). Це головні вузли режиму активного церебрального функціонування, який спрямований на виконання конкретних завдань.

Коли в пробуджений стан втручаються мрії, лобово-тім’яна система вимикається, а контроль перебирає на себе інше угрупування структур мозку, розташоване в районі площини, що розділяє дві півкулі.

До цієї мережі входить причетна до пам’яті медіальна скронева частка, яка, імовірно, і живить наші сни наяву. А також задня поясна кора, що завдяки численним зв’язкам з іншими регіонами мозку координує стан замріяності, як префронтальна кора — фокусування на зовнішньому світі. Ця мережа структур називається системою пасивного режиму роботи мозку, що цілком відображає історію її відкриття.

Коли функціональна магнітно-резонансна томографія (фМРТ) уможливила спостереження за роботою людського мозку в режимі реального часу, перші дослідження протиставляли церебральну активність тоді, коли людина чимось займалася (обчислювала подумки, грала в шахи, запам’ятовувала слова, говорила, виражала емоції), стану, коли вона нічого не робила. У середині 1990-х років Маркус Рейчел виявив, що певні регіони активуються під час виконання цих завдань, а інші — деактивуються. І що найважливіше, перші залежать від завдання, а другі завжди ті самі. Завдяки цьому Рейчел зрозумів два важливі принципи: 1) не існує стану, у якому мозок нічого не робить; 2) коли думки блукають десь далеко, його діяльність координує чітко визначена система, яку дослідник назвав системою пасивного режиму.

Структура системи пасивного режиму роботи мозку діаметрально протилежна структурі контрольно-виконавчої мережі, і це відображає певну антонімічність двох систем. Коли мозок не спить, він постійно перемикається між двома станами: сфокусованістю на зовнішньому світі й замріяністю.

Невже сни наяву марнують наш час і просто відволікають мозок? Чи, як і нічні видіння, існують тому, що відіграють важливу роль у процесах мислення, пізнання й пам’яті?[56]

Наші думки, які іноді опиняються десь далеко від книжки, яку ми читаємо, — вдячний матеріал для вивчення замріяності. Кожному випадала можливість переконатися, що він не має жодного уявлення, про що йшлося на попередніх сторінках книжки, тому що його захопила паралельна історія, яка виштовхнула зміст прочитаного на периферію свідомості.

Ретельний запис руху очей демонструє, що, замислившись, ми продовжуємо читати, скануючи слово за словом, і вповільнюємося на довгих лексемах. Це риси, притаманні уважному й зосередженому читанню.

Паралельно задума знижує активність префронтальної кори й вмикає систему пасивного режиму, яка не дає інформації з тексту проникнути у вишукані покої свідомості. Тому з відчуттям обов’язку ми повертаємося перечитувати весь «втрачений» фрагмент і сприймаємо його ніби вперше. Але це не так. Повторне читання нашаровується на попереднє.

Коли думки витають десь далеко, ми сприймаємо прочитане наче крізь ширококутну лінзу, яка дозволяє ігнорувати деталі й поглянути на текст ізбоку. Побачити за деревами ліс. Тому ми краще розуміємо текст, якщо перечитали його після періоду задуми, а не просто пробіглися ним, нехай навіть максимально зосереджено. Інакше кажучи, сон наяву — це не той утрачений час, за яким так побивався Марсель Пруст.

Усе-таки задума має свою ціну, проте це ніяк не стосується часу. Мрії легко перетворюються на нічні жахіття, галюцинації — на бед-трипи[57], а вигадані друзі — на монстрів, страховиськ, відьом і привидів.

Коли розум відривається від реальності й вільно блукає, майже завжди може статися щось неприємне. У мене немає для цього доладного пояснення (його, мабуть, узагалі не існує). Можу поділитися тільки гіпотезою: виконавча система, яка контролює природний і спонтанний політ думки, виникла в процесі еволюції, щоб уберегти нас від страждань.

Американський психолог Ден Ґілберт утілив цю ідею в пристосунку для мобільного телефону, який час від часу запитує користувачів: «Що робите?», «Про що думаєте?», «Як почуваєтеся?» Відповіді, зібрані від людей по всьому світу, утворюють таку собі хронологію й статистику щастя. Його найвищий рівень у порядку спадання співвідносять із сексом, розмовою з друзями, спортом, грою на музичних інструментах і прослуховуванням музики. Найменше щастя люди відчувають на роботі, удома за комп’ютером і в громадському транспорті.

Звісно, дані узагальнені й не означають, що професійна діяльність зробить кожного нещасним. На результати впливають соціальні й культурні параметри. Але найцікавіше, як щастя корелює з тим, про що ми думаємо. Майже кожен, коли його фантазія перебуває у вільному польоті, а не сконцентрована, почувається гірше. Не обов’язково уникати снів наяву. Радше просто треба усвідомлювати, що вони, як і інші трипи, створюють складну суміш відкриттів, емоційних підйомів і спадів.

Усвідомлені сновидіння

Часто нічні сновидіння також вкидають нас у неприємні й болісні стани. На відміну від уяви, сни линуть, куди їм заманеться, і ми не можемо їх контролювати. Ще одна відмінність між сном і мріями — візуальна інтенсивність. Прокинувшись, мало хто здатен чітко відновити в пам’яті уламки кольорового сновидіння.

Отже, сни й уява відрізняються ступенем яскравості й контролю. Сни — некеровані, але інтенсивні. Мрії — слухняні, але набагато тьмяніші. Усвідомлені сновидіння поєднують яскравість і реалізм снів і контрольованість уяви. У цьому стані ми одночасно режисери й сценаристи свого сновидіння. Діставши право вибору, більшість людей хоче літати; мабуть, це вияв віковічного розчарування нашого виду.

Під час усвідомленого сновидіння людина розуміє, що спить, контролює свій сон, розрізняє об’єкт і суб’єкт сну, тобто бачить себе ніби збоку. Цей стан залишає особливий відбиток у мозку. Зазвичай фаза швидкого сну порівняно зі станом неспання відзначається невеликою кількістю високочастотної активності в лобовій ділянці кори головного мозку. Ця високочастотна активність — обов’язковий компонент контролю над сном. Що краще ми усвідомлюємо себе уві сні, то більшу частину префронтальної кори вона охоплює. Це працює й навпаки. Якщо мозок звичайної людини стимулювати високочастотним сигналом, її сон стане усвідомленим. Вона зможе відокремити себе від сновидіння, свідомо контролювати його й розуміти, що це лише марення.

У найближчому майбутньому ми зможемо контролювати свої сни. Для цього навіть не потрібні технологічні здобутки. Доведено, що здатність бачити усвідомлені сновидіння можна натренувати, і, доклавши зусиль, їх опановує майже кожен. Шлях пролягає через нічні жахіття, які викликають у нас природне бажання контролю. Багато людей можуть перервати страшний сон, прокинувшись за допомогою виконавчої системи, і це перший крок до усвідомленого сновидіння. Відповідно, якщо опанувати цей механізм, можна покращити якість сну. Тож іще одна перевага усвідомлених сновидінь — інтенсивність позитивних емоцій.

У процесі тренувань адепти усвідомлених сновидінь використовують реальний світ як якір, який дозволяє їм зрозуміти, що вони снять, а дійсність перебуває по той бік пробудження. Це своєрідний орієнтир на місцевості. Люди, які практикують усвідомлені сни, залишають прив’язки до пробудженого стану, як Тесей, Гензель чи герой Леонардо Ді Капріо у фільмі «Початок». Ці точки повертають їх назад, коли сновидіння стають надто нестабільними.

Усвідомлені сни — це неймовірний психічний стан, що поєднує найкраще з двох світів: візуальну й творчу силу сну та контрольованість реальності. Справжня золота жила для науки. Нобелівський лауреат Джеральд Едельман визначає[58] два стани свідомості. Перший конструює дуже чітку картинку теперішнього, але з обмеженим доступом до минулого й майбутнього. Це свідомість «Шоу Трумена»[59], пасивного спостерігача, який бачить свою реальність тут і зараз. У такому стані перебуває розум більшості тварин і людини під час фази швидкого сну. Це свідомість без пілота. Друга форма, багатша і, мабуть, притаманна тільки людям, забезпечує все необхідне для роботи такого абстрактного пілота, який представляє в розумі людини її власний образ, поняття про своє існування. Напевне, усвідомлені сни — це ідеальна модель для дослідження переходу між першим і другим станами свідомості. Зараз ми тільки починаємо відкривати цей захопливий світ, який зовсім недавно увійшов в історію науки.

Мандри свідомості

Існує ще одна здавна протоптана стежка соціальних та індивідуальних досліджень свідомості — уживання ліків, рослин, трав, кави, шоколаду, чаю, алкоголю, кокаїну, опіуму, марихуани… Речовин, які бувають стимулювальними, психоактивними, галюциногенними, снодійними й гіпнотичними. У кожній культурі існує традиція психофармакологічних експериментів і проведено чіткі паралелі між рослинами, їхніми частинами, екстрактами, синтетичними версіями з одного боку й незвичними психічними станами — з іншого. Ми поринемо у всесвіт наукового вивчення двох типів наркотиків, які змінюють вміст і плин свідомості, — канабісу й галюциногенних речовин.

Фабрика блаженства

Конопля — це рослина, що походить із Південної Азії й понад п’ять тисяч років використовувалась для виробництва одягу, вітрил, снастей і паперу. Її застосування як наркотичної речовини[60] також нараховує кілька тисячоліть і пояснює, чому поруч із мумією шамана з китайського регіону Сіньцзян лежав кошик із листям і насінням коноплі. Окрім того, свідчення про марихуану знаходимо в давньоєгипетських ієрогліфах та письменах, виявлених на муміях.

Бум законів, що забороняли вживання марихуани з рекреаційною та лікувальною метою, припав на 1970-ті, а тепер, через сорок років, хвиля почала спадати.

На практиці легальність будь-якого наркотику залежить від країни й періоду часу, але зазвичай не враховує особливості й механізми його біологічної дії. Потрібно розуміти, як кожен наркотик впливає на мозок і розум, щоб прийняти зважене рішення щодо його вживання на державному чи приватному рівні. Нині це особливо важливо для марихуани, щодо легалізації якої розгорілися справжні дебати.

У сімдесятих із розважальною метою найчастіше вживали три наркотики: марихуану, опіати (морфій і героїн) та кокаїн. Психоактивні складові й головні механізми дії двох останніх визначили раніше. А от про марихуану ніхто нічого не знав. Молодий болгарський хімік Рафаель Мешулам, здобувши докторський ступінь у Науково-дослідному інституті імені Вейцмана й завершивши перший самостійний проект у Рокфеллерському університеті, повернувся до Ізраїлю, щоб заповнити цю прогалину. Прагнення встановити зв’язок між хімічним складом канабісу і його впливом на тіло й розум саме по собі стало сміливою заявкою:

▶ «На мою думку, виокремлюючи наукові дисципліни, ми просто визнаємó свою обмежену здатність вивчати й розуміти деякі сфери науки. У природі кордонів між ними не існує».

Такий приголомшливий намір цілком відображає дослідницький стиль Мешулама. Певною мірою ця книжка з’явилася завдяки йому.

Його шлях не був (і не є) легким передусім через нелегальність речовини, яку дослідник вирішив вивчати. Більшість науковців навіть уявити не може, до яких хитрощів він удавався, щоб продовжувати роботу. По-перше, потрібно було дістати марихуану. Скориставшись попередньою співпрацею з військовими, Мешулам переконав ізраїльську поліцію передати йому п’ять кілограмів ліванського гашишу й розпочав тривале дослідження. Його метод полягав у тому, щоб відокремити майже сто хімічних складових марихуани й на мавпах простежити, які з них мають психоактивний вплив. Оскільки зрозуміти, чи перебуває мавпа під кайфом, непросто, науковець, визначаючи потенціал сполуки, орієнтувався на седативний ефект. Завдяки цьому 1964 року він виокремив Δ1-тетрагідроканабіол (Δ1-ТГК, зараз відомий як Δ9-ТГК) — головний компонент, який забезпечує вплив марихуани як психоактивної речовини. Інші, більш поширені в ній сполуки, наприклад канабідіол, такого ефекту не справляють. Проте на фізіологічному рівні вони діють як протизапальні засоби, а також заспокоюють гладеньку мускулатуру кровоносних судин, що, власне, і є підставою для медичного застосування марихуани.

Виявити активний складник рослини — перший крок до визначення механізмів її дії. Що ж відбувається в мозку й спричиняє нестримний апетит, сміх і зміни в сприйнятті? Другим великим відкриттям Мешулама стало виявлення в мозку рецептора, який реагує винятково на Δ9-ТГК. Рецептор — це молекулярний сенсор на поверхні нейрона. Активна сполука наркотику — ключ, який відмикає замок — відповідний рецептор. З-поміж безлічі замків у мозку Δ9-ТГК відмикає лише кілька, що називаються канабіноїдними рецепторами. На сьогодні нам відомо два типи: КБ1 (CB1), розкидані по нейронах у різних ділянках мозку, і КБ2 (CB2), що регулюють діяльність імунної системи[61].

Коли молекула потрапляє у відповідний рецептор на поверхні нейрона, вона зумовлює в ньому різноманітні зміни: активує, деактивує, посилює чутливість або трансформує способи комунікації із сусідами. І так одночасно в мільйонах клітин мозку, які мають рецептори цього типу. Але якщо в нейрона немає рецептора для Δ9-ТГК, молекула на нього ніяк не подіє.

Молекули не завжди ідеально підходять до рецептора. Іноді ключ не може відімкнути замок. Але що більше він пасує, то яскравіша й сильніша реакція на наркотик. Вивчаючи хімічну структуру канабісу, Мешулам зміг синтезувати сполуку, у сотні разів ефективнішу, ніж Δ9-ТГК. Ефект від п’яти грамів цієї речовини еквівалентний дії одинадцяти кілограмів марихуани.

Чому нейрони в людському мозку мають спеціальні рецептори для рослини, яка росте в Південній Азії? Дивно: існує механізм для сприйняття наркотику, який століттями ріс в окремій частині планети. Невже в людей, що не вживають канабіс, ця система зовсім не задіяна? Такі поширені в мозку рецептори сиділи без роботи, чекаючи, поки марихуана стане популярною?

Відповідь — «ні». Канабіноїдна система — це важливий регуляторний елемент мозку, байдуже, куримо ми траву чи ні. Секрет у тому, що тіло виробляє власну версію канабісу.

Через тридцять років після виявлення ТГК (плоди науки зріють повільно), у 1992 році, Мешулам (старший, але не менш наполегливий) зробив третє важливе відкриття: тіло природно синтезує сполуку, яка діє так само, як канабіс. Дослідник назвав її анандамід, тому що за хімічними властивостями це амід, який викликає ананду (у перекладі із санскриту — блаженство).

Це означає, що кожен із нас у непроникній і потаємній тиші свого організму виробляє канабіс. Під час уживання марихуани канабіноїдні рецептори активуються значно сильніше, ніж під впливом анандаміду.

Більшість наркотиків діє так само. Ендорфіни (опіоїди внутрішнього походження), які тіло, приміром, синтезує під час бігу, активують опіоїдні рецептори набагато слабкіше, ніж морфін чи героїн.

Ця відмінність відіграє ключову роль. Часто трапляється так, що дві сполуки кардинально відрізняються не механізмом дії, а дозою. Наприклад, за однаковим принципом працюють риталін і кокаїн.

Перший препарат цілком легальний і призначений для лікування дітей із синдромом дефіциту уваги та гіперактивності. Не будемо заглиблюватися в дискусію про виправданість його застосування: зрозуміло, що з точки зору звикання риталіну до кокаїну дуже далеко. А причина цієї суттєвої відмінності полягає винятково в концентрації[62].

Канабічні фронтири

Канабіноїдні рецептори КБ1 розкидані по всьому мозку. Цим вони відрізняються від дофамінових рецепторів (для кокаїну), які розташовані лише в окремих відділах. Отже, під час уживання марихуани армія нейронів у різних церебральних областях починає функціонувати по-іншому. Сьогодні ми маємо точні дані про окремі біохімічні аспекти дії канабісу. Наприклад, у гіпоталамусі існують нейрони ПОМК, що синтезують гормон, який регулює ситість і пригнічує апетит. Активація рецептора КБ1 спричиняє структурні зміни, і нейрони починають виробляти інший гормон, який, навпаки, стимулює апетит. Докладний біохімічний аналіз гормональної фабрики мозку пояснює, звідки береться хавчик — знайомий усім шанувальникам марихуани невситимий голод, який не зникає, скільки б людина не з’їла.

І якщо відношення між канабісом та апетитом цілком зрозуміле, то взаємозв’язки між біохімічними, фізіологічними й психологічними аспектами впливу наркотику на розум залишаються незвіданими. Ті, хто курить марихуану чи споживає їжу з її домішками, відчувають, що їхня свідомість змінюється. Як науці дослідити настільки суб’єктивний вимір сприйняття? Ідеться не про те, скільки ми можемо запам’ятати чи як швидко розв’язуємо приклади після косяка, а про глибоку інтроспективну проблему. Перебудова мислення після вживання канабісу — таємниця, і наука поки що торкнулася лише верхівки цього айсберга.

Обмежені наукові дані про когнітивний вплив канабісу передусім зумовлені його нелегальним статусом. Стежка, яку проторував у хащах невідання Мешулам, — радше виняток. Не набагато легше знайти однозначні висновки в досить мізерному обсязі наукової літератури. Одразу виринають суперечливі результати: то марихуана впливає на пам’ять, то не впливає. То вона кардинально змінює здатність концентруватися, то зовсім її не зачіпає.

Ми не звикли до таких розбіжностей у науковій літературі, але вони існують і в інших галузях. Ось нефармакологічна аналогія: дитина годинами грає у комп’ютерні ігри — це добре чи погано? На батьків, які хочуть знайти інформацію з цього питання й належно контролювати час, який дитина проводить за монітором, чекає повний абзац. Одне дослідження фіксує позитивний вплив ігор на когнітивний розвиток, увагу й пам’ять, тоді як інше попереджає, що вони шкодять соціалізації, тощо…

Цей дисонанс має кілька пояснень. По-перше, існує не один, а багато видів марихуани. Різняться концентрація й інгредієнти (більше чи менше ТГК), способи вживання, кількість і метаболізм людини. Ось зрозуміліший приклад: це те саме, що намагатися раз і назавжди визначити, добре чи погано їсти солодощі. Усе залежить від кількості цукру й типу сахаридів, а також від споживача (це людина з ожирінням, діабетом чи з анорексією й гіпоглікемією?).

Існування такої кількості досліджень із різними висновками означає, що можливі ризики, пов’язані з марихуаною, не універсальні. Узагальнивши всі наявні студії, можемо зауважити єдине однозначне спостереження: у процесі й протягом певного часу після вживання канабісу в підлітків і людей із уже наявними психічними патологіями зростає загроза розвитку психічних розладів. Також не тільки марихуана, а й більшість наркотиків демонструє сильну кореляцію між віком, коли людина почала їх уживати, і ймовірністю розвитку залежності. Що молодша людина, то більш імовірно, що речовина викличе в неї звикання.

На шляху до позитивної фармакології

Полегшення болю й пошук задоволення розділені тонкою межею, навіть якщо суспільство будує поверх неї височенну стіну. Вважають прийнятним накачувати наркотиками того, хто страждає від болю, але людині, яка почувається нормально, проте хотіла б трохи краще, забороняють навіть мінімальну дозу. Цю асиметрію видно і в науці, що здебільшого прагне з’ясувати шкідливий вплив марихуани, а не можливі позитивні ефекти.

Практично всі дослідження марихуани намагаються визначити, чи віддаляє вона нас від гаданої нормальності. А от праці, які б з’ясовували, чи можна розширити й покращити межі нормальності, знайти важко. Щось схоже відбувалося понад тридцять років тому в психології, сконцентрованій винятково на поліпшенні стану людей, що страждали на депресію, тривожність чи фобії. Мартін Селіґман та інші науковці змінили цю траєкторію, започаткувавши позитивну психологію, яка досліджує, як покращити норму.

Поява позитивної фармакології зробить науку справедливішою. У літературі знамена цієї ідеї підняв Олдос Гакслі, створивши «Двері сприйняття», але наукова спільнота її проігнорувала. Такий напрям досліджень виникне, коли ми перестанемо розглядати тільки ймовірну шкоду від канабісу й захочемо дізнатися, чи допомагає він підвищити якість життя. Звісно, ніхто не стверджує, що марихуана — це добре. Наше завдання — зрозуміти, наскільки вона поліпшує щоденне життя, приміром, спонукає частіше сміятися, соціалізуватися, радіти й краще кохатися. Нам слід покласти на шальки терезів позитивні ефекти й реальні ризики (які справді є, а в окремих випадках навіть значні) й приймати дійсно зважені рішення на особистому, суспільному й політичному рівні.

Свідомість містера Ікс

Один із найвідоміших науково-популярних авторів Карл Саґан, який написав книжку «Космос», уперше спробував марихуану, коли вже був знаним дослідником[63]. Як зазвичай і буває, перший досвід виявився цілковитим фіаско, і затятий скептик Саґан припускав, що справа в ефекті плацебо. Проте за свідченнями його канабісного альтер-его містера Ікс після кількох спроб наркотик таки подіяв:

▶ «Я дивився на полум’я свічки й виявив, що в серцевині полум’я з неймовірною байдужістю стоїть іспанець у темному капелюсі, під яким не видно обличчя […]. До речі, дивитися на вогонь під дією наркотиків, особливо крізь калейдоскоп із трьома дзеркалами, що відображають об’єкти навколо, — це неймовірно зворушливий і гарний досвід».

Містер Ікс, як і в усвідомленому сні, не плутає маніпуляції над сприйняттям із реальністю:

▶ «Треба зазначити, що я жодного разу не думав, що ці речі “справді” існують. Я знав, що немає ніякого “фольксвагена” на стелі і вогнестійкого чоловічка з емблеми «Сандеман» у полум’ї. Не думаю, що в цьому досвіді є щось суперечливе. Просто якась частина мене створювала óбрази, які в щоденному житті видаються абсурдними, а інша була своєрідним спостерігачем. І десь половину задоволення становило захоплення глядача роботою творця».

Зміни під впливом канабісу охоплювали не лише царину зорових образів. Мабуть, насправді найсуттєвіше модифікувалося слухове сприйняття.

▶ «Я вперше зміг розрізнити окремі ноти тризвучного акорду й багатство поліфонії. Потім я дізнався, що професійні музиканти можуть легко відтворювати подумки кілька партій одночасно, але зі мною такого раніше не траплялося».

А ще містер Ікс був переконаний, що ідеї, які здавалися блискучими під впливом канабісу, були блискучими насправді. Саґан розповідав, що впорядкування й старанне методичне записування нових думок на касету чи папір (ціною втрати сотень інших) стали частиною його життя. Наступного дня, коли ефект марихуани минав, ці ідеї не просто не втрачали своєї привабливості, але й згодом впліталися в його кар’єру.

▶ Надихнувшись записами Карла Саґана, мій друг і колега-нейродослідник — назвемо його «містер Ігрек» — реалізував неформальний особистий проект. Під час експерименту він під дією марихуани розглядав зображення, яке дуже швидко зникало, а тоді мав описати те, що перебувало на різних фрагментах картинки, а також те, наскільки чіткий його спогад.

Без марихуани через сфокусованість свідомості він міг пригадати тільки невеликі елементи зображення. Але після косяка містер Ігрек був упевнений, що запам’ятав усю картинку надзвичайно чітко, і почувався так, наче збагнув щось неймовірне й унікальне. Ніби потрапив у голову Гакслі й відчинив двері сприйняття.

Коли експеримент закінчився, дослідник схвильовано, але ретельно проаналізував дані й виявив, що під впливом марихуани він побачив те саме, що й у звичайному стані. Абсолютно те саме. Змінилася тільки суб’єктивна перспектива — переживання, спричинені деталями зображення. Як і Саґан, у канабісному стані він сприймав світ трохи екзальтовано, а якраз через це відчуття люди переоцінюють влучність жартів та оригінальність ідей.

І цей, і Саґанів експеримент засвідчують багатство суб’єктивних переживань під впливом канабісу, але в одному такий досвід постає як витвір уяви, а в другому — як реальність. Визначити, яка з двох альтернатив правдива, неможливо, тому що, на відміну від інших описаних у цій книжці дослідів, їм бракує наукової строгості, що забезпечила б надійні висновки. Дуже важко строго експериментувати з марихуаною.

▶ У «Брейн», одному з найпрестижніших журналів у галузі нейронауки, опубліковано інформативне дослідження реорганізації мозку внаслідок тривалого вживання канабісу. Об’єктом вивчення були увага й концентрація людей, які курили постійно (у середньому понад дві тисячі косяків на момент експерименту), і тих, хто ніколи не вживав марихуану. Завдання на увагу полягало у визначенні кількості точок, за якими, не плутаючи й не гублячи їх, учасник може слідкувати одночасно. Своєрідне ментальне жонглювання. Дослідження виявило, що незалежно від того, уживали учасники марихуану чи ні, усі виконували завдання приблизно однаково. Отже, найперший висновок — увага й здатність концентруватися у шанувальників канабісу здебільшого залишаються без змін.

Найцікавіше відкриття полягало в тому, що, незважаючи на схожі результати, церебральна активність цих груп суттєво відрізнялася. Любителі канабісу менше задіювали лобову й тім’яну кору, які співвідносяться з мисленнєвими зусиллями, а натомість активували потиличну частку — область зорового аналізатора, що відіграє в мозку роль шкільної дошки. Посилення візуального компонента церебральної активності тих, хто вживає марихуану, нагадує результати порівняння мозкової діяльності гросмейстерів і новачків під час гри. Професійні гравці більше активують зорову, а не лобову кору, наче бачать ходи, а не вираховують їх.

Існує дві можливі інтерпретації. Перша — шанувальники марихуани менше активують лобову кору, тому що їм, як гросмейстеру, який грає з початківцем, не потрібно стільки зусиль для завдання. Друга — залучення зорової кори дозволяє компенсувати недостатність механізму уваги. Різниця незначна, але актуальна для вивчення. Так ми зможемо відокремити ризики та переваги й зрозуміти, як вони врівноважують одні одних, створюючи стан мозку, що не обов’язково кращий чи гірший за норму, а просто інший.

Лізергіновий арсенал

Аяваска — найвідоміша настоянка в Амазонії. Її готують як чай із суміші чагарника Psychotria viridis і ліани Banisteriopsis caapi. Існує багато рецептів, але всі містять ці дві рослини, які доповнюють одна одну на нейрофармакологічному рівні. Чагарник багатий на диметилтриптанін, відомий як ДМТ. У ліані міститься один із найпоширеніших антидепресантів — інгібітор моноаміноксидази (ІМАО).

Два наркотики, з яких складається аяваска, тісно взаємодіють. ДМТ змінює баланс нейромедіаторів. Зазвичай хімічна поліція мозку — моноаміноксидаза — виправляє це порушення. Але у випадку аяваски ІМАО пригнічує здатність мозку регулювати баланс нейромедіаторів. Психоделічний ефект дози ДМТ в аявасці низький, але комбінація з ліаною його підсилює. Напій кардинально змінює сприйняття й спричиняє значні перетворення в системі задоволення й мотивації. Безперечно, аяваска переінакшує потік, устрій і орієнтири свідомості.

Найбільш незвичайні з усіх змін сприйняття, спричинених аяваскою, — дуже яскраві галюцинації, які португальською називаються mirações (видіння). Це дуже реалістичні візуальні образи, створені уявою. Під впливом аяваски фантазія набуває такої ж чіткості, як зір. Як це реалізується в мозку?

▶ Бразильський фізик Драуліо Араухо, який любить піші походи джунглями й болотами, провів унікальний експеримент, що поєднав давні традиції Амазонії та останні досягнення технічного прогресу. Драуліо привіз шаманів — експертів із використання аяваски — у сучасні стерильні лікарняні палати в Рібейран-Перту, щоб вони випили настоянку, лягли в томограф і дали повну свободу своїм видінням.

У нутрі томографа досвідчені шамани галюцинували, а потім повідомляли про інтенсивність і яскравість своїх видінь. Згодом експеримент повторювали без впливу аяваски, коли робота уяви була набагато млявішою.

Коли ми бачимо зображення, інформація від очей мандрує в таламус, потім — у зорову кору, а тоді — до області створення спогадів і лобової кори. Під впливом аяваски зорову кору живлять не очі, а внутрішній світ. Видіння виникають тому, що інформація рухається навпаки. Ланцюг психоделічних галюцинацій починається в префронтальній корі, підживлюється пам’яттю й рухається в зорову кору. Хімічні трансформації через поки що не досліджені механізми спогадів проектуються на зорову кору, наче щоб відновити сенсорну інформацію, з якої ці згадки створені. Тому, якщо ми уявляємо щось під дією аяваски, зорова кора активується так само інтенсивно, ніби ми це бачимо, а отже, фантазія стає реалістичною. Без наркотику зорова кора сильніше працює, коли людина дивиться на об’єкт, а не уявляє його.

Аяваска також активує поле Бродмана 10, яке пов’язує зовнішній світ (світ сприйняття) із внутрішнім (світом уяви). Це пояснює унікальність впливу цієї речовини. Часто, уживши аяваску, люди відчувають, що їхнє тіло трансформується чи що вони буквально виходять із нього. Межа між зовнішнім і внутрішнім світами стирається й гасне.

Мрія Гофмана

У 1956 році директор Національного музею природознавства в Парижі Роже Ейм разом із Робертом Вассоном організував експедицію до мексиканського міста Уаутла-де-Хіменез, щоб ідентифікувати й зібрати гриби, які індіанці-масатеки використовували для лікування й у релігійних ритуалах. Повернувшись до Франції, Ейм зв’язався зі швейцарським хіміком Альбертом Гофманом, щоб той допоміг визначити хімічні властивості сакральних грибів. Це був ідеальний кандидат. За десять років до того Гофман випадково ковтнув у лабораторії 250 мікрограмів щойно синтезованої лізергінової кислоти й пережив перший в історії людства кислотний трип, їдучи додому на велосипеді.

Поки Гофман визначав, що чарівна молекула в грибах — це псилоцибін, Вассон опублікував у журналі «Лайф» статтю «У пошуках магічного гриба», де в художній формі оповів про свої з Еймом мандри мексиканською пустелею. Стаття спричинила неймовірний резонанс, і псилоцибін з об’єкта поклоніння масатеків перетворився на культову речовину західного світу в 1960-х.

Культ ЛСД сильно вплинув на інтелектуалів-бітників: Аллена Ґінзберга, Вільяма Барроуза й Джека Керуака, які започаткували рух, що прагнув радикально змінити деякі аспекти розвитку цивілізації й людської думки. Тімоті Лірі теж доєднався до покоління ЛСД й очолив наукове дослідження трансформативного впливу псилоцибіну, провівши серію експериментів у Гарварді.

Три людини, які стояли біля витоків наукового вивчення псилоцибіну, відіграли важливу роль у науці, економіці, політиці й культурі. Вассон став віце-президентом банківського холдингу «Джей-Пі Морґан». Ейм, окрім інших численних французьких відзнак, здобув орден Почесного легіону. Гофман був одним із керівників найрейтинговішої фармацевтичної компанії «Сандоз» і членом Нобелівського комітету. Проте в певному розумінні, принаймні у вимірі своєї неймовірно амбіційної мети, покоління ЛСД провалилося.

Сплеск ентузіазму, характерний для першого десятиліття досліджень, перетворився на летаргію майже на півстоліття, а псилоцибін практично повністю зник чи як мінімум опинився на маргінесі наукових пошуків. Увесь цей час дива мозку були прийнятними, якщо їх джерелом поставали сни чи індивідуальні особливості, а дослідження різнобарвних станів мозку під впливом фармакологічних речовин зійшли нанівець. Проте зараз ситуація змінюється. Зокрема, цьому сприяють гарячі дебати про наркотики, політику, психіатрію й поступ науки, які останні десять років тривають у Британії.

Усе почалося 2008 року з призначення головою Консультативної ради щодо боротьби з уживанням наркотиків Девіда Натта, професора Бристольського університету, а тепер професора нейропсихофармакології Імперського коледжу Лондона. На поважній і відповідальній посаді Натт розпочав запеклу дискусію з органами влади щодо критеріїв визначення шкідливості наркотиків, які впливають на законодавче регулювання їх уживання й зловживання. Він обстоював думку, що: 1) законодавство щодо наркотиків має базуватися на реальних даних, які визначають шкоду від них; 2) слід уникати безкомпромісного твердження «Наркотики шкідливі!», а наводити більш квантитативні аргументи, які описують ступінь, шкалу й тип впливу. Для цього Натт створив класифікацію за параметрами, які вимірювали наслідки вживання наркотиків: шкоду для організму, залежність, суспільну небезпеку… На підставі цієї класифікації він разом із колегами дійшов висновку, що окремі легальні речовини, наприклад алкоголь і тютюн, набагато небезпечніші, ніж заборонені ЛСД, екстазі чи марихуана. До значної суспільної й політичної конфронтації призвела ситуація з канабісом, коли уряд, проігнорувавши рекомендації ради, перевів його в розряд більш небезпечних наркотиків, які потребують суворішого контролю. Виступаючи в ЗМІ, Натт наполягав, що це винятково політичне рішення, яке не має наукових і раціональних підстав.

У широковідомій і неоднозначній статті Натт порівняв справжню небезпеку вживання наркотиків з іншими сферами життя, у яких ми в пошуках задоволення свідомо погоджуємося на певний ризик. Професор обчислив небезпеку (шкоду для організму, залежність, шанси забути про роботу чи підірвати фінансові опори сім’ї…) еквазі. Порівнявши ризики нового наркотику, про який ніхто не чув, з екстазі, Натт зізнався читачам, що еквазі — це звичайний кінний спорт.

Після запеклих дискусій навколо суперечливого рішення щодо марихуани міністр внутрішніх справ звільнив Натта з посади. Але той продовжив боротися за раціональну дискусію щодо використання й шкідливості наркотиків. Також науковець із подвоєним ентузіазмом повернувся до лабораторії, де через кілька років зустрів мого друга й колегу Робіна Кагарта-Гарріса. Разом вони підхопили естафету, яку облишили Вассон, Ейм і Гофман майже п’ятдесят років тому, і розпочали новий етап повноцінних досліджень організації церебральної активності під час псилоцибінового трипу.

Нині в лабораторії Девіда Натта проводять різноманітні експерименти над діяльністю мозку під дією псилоцибіну. Ритуальні традиції масатеків і племен Амазонії відрізняються рослинами (гриби замість ліан і чагарників), хімічним складом (псилоцибін замість ДМТ та ІМАО), типом психічних трансформацій і реорганізацією мозку після вживання наркотику.

Псилоцибін змінює просторову й часову організацію церебральної активності. Мозок спонтанно утворює низку станів. Під час кожного з них активується конкретна група нейронів. Через певний час вона деактивується й починається наступний стан. Схоже на хмари, які пливуть небом, утворюють якусь фігуру, а тоді розсіюються, щоб потім злитися в нову форму. Якщо поглибити метафору, то кожна фігура з хмар відповідає окремому церебральному стану. Їхня послідовність репрезентує потік свідомості. Під впливом псилоцибіну мозок проживає величезну кількість станів подібно до того, як після подуву вітру хмари змінюються швидше й вигадливіше.

Окрім цього, кількість станів є показником свідомості. У несвідомому стані (у глибокому сні чи під анестезією) мозок скорочує діяльність до базових функцій. Коли свідомість умикається, їх стає більше, а під впливом псилоцибіну — ще більше. Це пояснює те, чому багато людей, вживаючи ЛСД або галюциногенні гриби, відчувають, що їхня свідомість розширюється.

Під дією цих речовин у багатьох людей виникає стан, коли реальність перетворюється на серію статичних зображень, за якими тягнеться шлейф.

Отже, галюциногенні гриби не лише відчиняють двері сприйняття, а й фрагментують його. Ми зазираємо за лаштунки, і виявляється, що тягла й безперервна реальність є просто низкою зображень. Саме це Фройд приписував омега-нейронам, які водночас залишаються сталими й змінюються.

За нормального сприйняття реальність здається безперервною, а не дискретною. Раніше йшлося про те, що фрагментарність нормальної перцепції частково проявляється в автомобільних перегонах. Під час них ми часто бачимо цікаву ілюзію: колесо машини обертається в протилежному напрямку. Пояснення цього феномена давно відоме у світі кіно й телебачення й пов’язане з частотою кадрів, які розповідають історію реальності. Уявіть, що колесо робить повний оберт за сімнадцять мілісекунд, а камера фіксує зображення кожні шістнадцять мілісекунд. Між двома кадрами колесо обертається майже повністю, тому на зображеннях здається, що воно трохи посунулося в протилежному напрямку. Ця ілюзія особлива ще й тим, що її створює не екран телевізора, а наш мозок. А отже, ми, як у фільмі, вихоплюємо окремі кадри й доповнюємо їх видимістю тривалості. Сприйняття завжди фрагментарне, але його дискретність помітна тільки під дією наркотиків, наприклад псилоцибіну. Тоді ми наче бачимо залаштункову реальність — справжнє обличчя матриці.

Минуле і майбутнє свідомості

Сьогодні завдяки інструментам, які «читають» думки на підставі активності мозку, ми можемо занурюватися в сни, розум новонароджених та уяву пацієнтів у вегетативному стані. Але з цієї технології немає жодної користі під час дослідження дуже таємничого аспекту людського мислення — свідомості наших предків. Ми точно знаємо, що їхній і наш мозок майже ідентичні. Але в первісному суспільстві не було ні книжок, ні радіо, ні телебачення, ні міст. Люди жили менше й зосереджувалися на полюванні й злободенних проблемах тут і зараз. Чи відрізнялася їхня свідомість від сучасної нашої? Інакше кажучи, чи свідомість, як ми розуміємо її зараз, виникла в процесі еволюції мозку самостійно або ж сформувалася під тиском культури?

Усі ми маємо різні погляди й припущення щодо цієї вічної філософської проблеми. Коли я вперше над цим замислився, то був упевнений, що таке питання зовсім не піддається науковому аналізу. Але археологи можуть реконструювати вигляд античного грецького полісу з кількох цеглин, і стало зрозуміло, що нам слід розглядати письмові пам’ятки як археологічні свідчення, скам’янілості людського мислення.

Прагнучи розв’язати цю проблему, Джуліан Джейнс здійснив своєрідний психологічний аналіз деяких найстаріших книг людської культури й поповнив когнітивну нейронауку полемічною теорією, що ще три тисячі років тому світ був притулком шизофреніків. Свідомість у сучасному розумінні — усвідомлення, що ми самі керуємо власним існуванням, — це досить нове явище в історії людства, яке постало під впливом культури.

Поява перших книг у період між дев’ятим і другим століттями до нашої ери наклалася на кардинальні перетворення трьох великих світових цивілізацій: китайської, індійської й західної. Саме в цей час виникли релігії й філософські вчення, які є наріжними стовпами сучасної культури. Дослідивши Біблію й епічні поеми Гомера — основоположні тексти західної цивілізації, — Джуліан Джейнс дійшов висновку, що свідомість у цей період також зазнала трансформацій.

Його твердження спиралося на те, що в різних традиціях і куточках світу перші люди, описані в цих книгах, поводилися так, ніби чули голоси й підкорялися їм, сприймаючи за волю богів чи муз. Сьогодні ми називаємо це галюцинаціями.

Із плином часу вони поступово почали розуміти, що самі є творцями й володарями тих внутрішніх голосів. Разом із цим усвідомленням у людей з’явилася інтроспекція — здатність осмислювати власні думки.

Канадський філософ Маршалл Маклуен в епохальній праці про зв’язок семіотики, медіа й мисленнєвих структур стверджував, що ця зміна — наслідок появи писемності, завдяки чому людина вже не ввіряла думки мінливій пам’яті, а фіксувала їх на матеріальному носії. Якщо ви багато міркуєте над тим, як інтернет, планшети, мобільні телефони й безперервний потік інформації можуть модифікувати наші думки й відчуття, то не забувайте, що ера інформації — не перша матеріальна революція, яка радикально змінила спосіб самовираження, спілкування й мислення людини.

Догомерівська свідомість, яку описав Джейнс, концентрувалася на теперішньому моменті й не розуміла, що внутрішні голоси є витвором розуму. Ми називаємо це первісною свідомістю, і сьогодні такий стан свідчить про шизофренію чи звичайний сон. Тексти стрімко поширювалися, і свідомість набувала знайомого нам вигляду. Кожен сам собі автор, головний герой і відповідальний за витвори думок, які поєднують знання про минуле з очікуваннями й надіями на майбутнє. А ще в нашому арсеналі є інтроспекція — здатність рефлексувати над власними думками.

Коли я вперше почув про теорію Джейнса, то подумав, що вона блискуче впорядковує історію нашого мислення й вражає сміливим припущенням про те, що на різних етапах історії людства свідомість могла набувати геть відмінних форм. Але ця гіпотеза мала очевидний недолік. Вона спиралася лише на кілька дуже конкретних прикладів і здавалася такою ж довільною, як поділ неба на сузір’я.

Разом із Ґільєрмо Сеччі, який став моїм супутником у цій науковій пригоді, а також дослідниками в галузі комп’ютерних наук Карлосом Д’юком і Дієґо Слезаком ми вирішили розробити кількісний та об’єктивний спосіб перевірки цієї гіпотези. А проблема була досить очевидна: марно розраховувати, що Платон прокинувся одного дня й написав: «Привіт, це Платон. Відсьогодні в мене повністю інтроспективна свідомість». І в цьому полягала суть справи. Нам потрібно було зафіксувати час появи концепту, який ніколи не називали відкрито. Слово інтроспекція не трапляється в аналізованих книгах жодного разу.

Ми вирішили розв’язати це завдання, створивши словесний простір. Це дуже складна множина, де всі слова розташовані так, що відстань між ними відображає, наскільки сильно вони пов’язані одне з одним. Ми хотіли, щоб собака й кіт перебували поруч, а грейпфрут і логарифм — дуже далеко. І так для будь-яких двох слів у цьому просторі.

Існують різні методи побудови словесного простору. Можна запитати в експертів, звернутися до словників. Інший спосіб — дотримуватися простого припущення, що пов’язані слова з’являються в одному реченні, параграфі чи документі набагато частіше, ніж могли б суто випадково. І справді, цей нескладний метод, приправлений окремими обчислювальними хитрощами, щоб дати раду такому величезному і багатовимірному простору, виявився неймовірно ефективним.

Після створення словесного простору проблема історії виникнення інтроспекції чи будь-якого абстрактного й досить розмитого поняття кристалізується й стає доступною для кількісних методів вивчення. Для цього потрібно взяти текст, створити його електронну версію, спроектувати потік слів на наш простір і простежити, з якою частотою його траєкторія кружляє навколо поняття інтроспекції. Саме слово інтроспекція може й не прозвучати, але якщо лексеми на зразок себе, провина, причина, емоція часто вживані, то текст до неї близький. Ось так алгоритм читає між рядків.

За допомогою цього методу й великої кількості доступних писемних пам’яток античності ми змогли проаналізувати історію інтроспекції в Давній Греції. Узяли всі книги в хронологічному порядку, виміряли близькість кожного слова до концепту інтроспекції, вивели середні показники й продемонстрували, що її повільний розвиток починається в давніх текстах Гомера — «Іліаді» та «Одіссеї». А далі протягом шести століть до нашої ери разом із розростанням давньогрецької культури показники стрімко збільшуються майже в п’ять разів, а тексти підбираються все ближче й ближче до аналізованого поняття.

Одна з переваг цієї об’єктивної методики — можливість перевірити, чи простежуються аналогічні результати в іншій, незалежній традиції. Ми повторили аналіз для юдейсько-християнських книг і отримали практично ту саму модель: поступовий рух до поняття інтроспекції в Старому Заповіті й стрімка активізація цього процесу в Новому Заповіті. Пік самоаналізу припадає на писання Святого Августина (IV століття нашої ери)[64].

Це дуже важливий результат, тому що інтелектуали часто вважають Святого Августина одним з основоположників самоаналізу, а деякі — навіть батьком сучасної психології. Отже, наш об’єктивний, кількісний і неймовірно швидкий алгоритм здатен уловити вагомі висновки, закорінені в тривалій традиції досліджень.

Важливо, що, перетворивши свою цікавість на об’єктивну науку, ми дістали змогу узагальнити й перенести цю ідею в цілу низку різних сфер. Запропонований метод висвітлив деякі аспекти минулого людської свідомості, тож, мабуть, найскладнішим із потенційних завдань буде націлити його на її майбутнє.

Чи здатні сказані сьогодні слова розповісти, де опиниться наш розум через кілька місяців, а то й років? Багато людей носять девайси із сенсорами, що визначають пульс, дихання й генетичні схильності, сподіваючись, що ця інформація допоможе запобігти хворобам. Чи можна, відстежуючи й аналізуючи слова, які ми кажемо, пишемо чи твітимо, аналогічно спрогнозувати, коли щось погане трапиться з нашим розумом?

Щоб з’ясувати це, Ґільєрмо Сеччі зібрав групу психіатрів і дослідників у галузі комп’ютерних наук із Нью-Йорка, Бразилії та Аргентини (жартівлива назва — «Армія Бранкалеоне»[65]) у «АйБіЕм Ватсон»[66].

Ми проаналізували записи мовлення тридцяти чотирьох молодих людей із високим ризиком розвитку шизофренії, щоб зрозуміти, чи можуть особливості мовлення в день проведення досліду передбачити початок захворювання в трирічній перспективі.

Виявилося, що семантичної інформації замало, щоб спрогнозувати майбутній устрій розуму. І ми цього очікували. Один із симптомів, притаманних шизофренії, — неорганізованість мовлення. Отже, важливо не що говорять учасники, а як. Якщо точніше, то визначальну роль відіграє не семантична категорія слів, а те, як швидко й далеко в ході невимушеної розмови людина перестрибує з однієї категорії на іншу. Тому для оцінювання стабільності використання в мовленні слів однієї семантичної групи ми створили показник, який назвали семантичною зв’язністю.

Алгоритм, побудований на семантичній зв’язності, майже з ідеальною ймовірністю визначив, у кого з тридцяти чотирьох учасників розвинеться психоз, а в кого — ні. Такої точності не дає жоден із наявних клінічних методів. Але це тільки попереднє дослідження на відносно малій групі, яке слід повторити на більшій вибірці, щоб відкалібрувати його ефективність і встановити найбільш сприятливі умови (обсяг мовлення, усна чи письмова форма, структурована чи вільна бесіда…).

У 2016 році мене запросили розповісти про це дослідження на конференції TED.

Готуючись до виступу, я дуже чітко пригадав день, коли побачив довгу низку твітів Поло, одного з моїх студентів у Буенос-Айресі, який на той час жив у Нью-Йорку. Ці записи мене зачепили. Не знаю, чим саме: він нічого не казав прямо. Але інтуїція запевнила мене, що щось не так. Я взяв телефон і подзвонив Поло — він дійсно погано почувався.

І саме той факт, що, читаючи між рядків, я відчув його стан, сильно йому допоміг. Навіть більше: як на мене, найважливіше в цьому дослідженні те, що ми наближаємося до розуміння, як перетворити на алгоритми свої інтуїтивні здогади. Можливо, завдяки цьому в майбутньому з’явиться абсолютно інший підхід до психічного здоров’я на базі автоматичного, об’єктивного й квантитативного аналізу слів, які ми говоримо чи пишемо.

Майбутнє свідомості: чи існують обмеження в читанні думок?

Сьогодні Фройд уже не працював би наосліп. Існують інструменти, які проникають у свідомі й несвідомі думки пацієнтів у вегетативному стані й немовлят. Ми можемо дізнатися, що сниться людині. Невже скоро з’явиться опція запису снів і їх візуалізації після пробудження, щоб відтворити все, що раніше зникало безповоротно?

Читати чужі думки, розшифровуючи психічні стани з відповідних церебральних показників, — те саме, що підслуховувати розмови, зламувати паролі й втручатися в приватне життя людини. У цієї можливості є не лише позитивні наслідки, а й ризики та загрози[67]. Що-що, а наші думки — точно приватна сфера. Можливо, скоро це зміниться.

Роздільна здатність сучасних інструментів обмежена й дозволяє визначати тільки окремі фрагменти мислення. У досить близькому майбутньому ми зможемо записувати й зчитувати відчуття безпосередньо з біологічного субстрату, який їх виробляє, — мозку. А ще, майже без сумніву, — спостерігати за вмістом найглибших і найвіддаленіших закапелків несвідомого.

Здається, що цей шлях нескінченний і залежить лише від удосконалення технологій. Невже нам це вдасться? Чи існує ліміт здатності вивчати свої й чужі думки? Ми знаємо, що існують природні межі людського пізнання. Незалежно від технології не вийде комунікувати з більшою швидкістю, ніж швидкість світла. Ані отримати абсолютно точну інформацію про частинку, навіть її місцезнаходження й швидкість відповідно до законів квантової механіки. Ані потрапити до чорної діри, а точніше — покинути її. Це не тимчасові проблеми через нестачу потрібних інструментів. Якщо сучасні напрацювання фізики точні, то жоден технологічний розвиток не допоможе подолати ці обмеження. Чи з’явиться аналогічний ліміт у вивченні людського мислення?

Я, як і моя подруга й колега, шведський філософ Катінка Еверс, вважаю, що природний ліміт досліджень людського розуму існує. Пригоди наукового пошуку дають нам дуже багато інформації, а часом і прозрінь, як у випадку з пацієнтами у вегетативному стані. Проте ймовірність того, що існує внутрішній ліміт вивчення думки, який не залежить від технічної досконалості інструментів, досить висока.

Побутує дві філософські концепції, які підштовхують до думки про наявність обмежень здатності вивчати себе. Перша ідея полягає в тому, що кожна думка унікальна й ніколи не повторюється. У філософії існує протиставлення знака-типу (поняття, абстрактний об’єкт) і знака-екземпляра (реалізація, матеріальне вираження). Людина може двічі подумати про того самого собаку, але навіть на тому ж місці й у тому ж ракурсі все одно вийде дві різні думки. Друге філософське заперечення виростає з принципу всезагальних відмінностей, який сформулював Лейбніц: суб’єкт завжди хоч чимось унікальний і відмінний від інших. Коли дослідник максимально докладно розшифровує психіку іншої людини, він усе одно робить це з власної перспективи, додаючи суб’єктивних нюансів. Отже, у розумі людини існує ділянка непроникної приватності. Можливо, у майбутньому вона стане геть крихітною, але ніколи не зникне зовсім. Якщо хтось повністю осягне вміст розуму іншої людини, він перетвориться на ту людину. Двоє зіллються й стануть одним.

Розділ п’ятий. Невпинні трансформації мозку

Які фактори стимулюють і віднаджують мозок від трансформацій?

Чи правда, що з віком стає важче опановувати нове, наприклад мову чи гру на музичному інструменті? Чому музика одним дається легко, а від інших вимагає великих зусиль? Чому всі природно опановують мову, але мають труднощі з математикою? Чому вивчити одні предмети дуже складно, а інші — неймовірно легко?

У цьому розділі ми запливемо в моря історії педагогіки, зусиль і майстерності, дізнаємося більше про мнемонічні техніки, кардинальні церебральні трансформації під час опанування читання й передумови змін у мозку.

Майстерність, забуття, навчання й пам’ять

Платон розповідає про прогулянку Афінами в V столітті до нашої ери, під час якої Сократ і Менон захоплено обговорювали майстерність. Чи можливо її навчитися? Якщо так, то як? У розпалі дискусії Сократ висловлює унікальну думку: майстерності не можна навчитися. Навіть більше: не існує речей, яких можна навчитися. Кожен із нас уже володіє всіма знаннями. А тому вчитися насправді означає відновлювати пам’ять[68]. Це чудове й сміливе припущення втілилося в різних формах сократичного навчання в тисячах класів по всьому світу.

Дивно. Видатний мудрець античності засумнівався в інтуїтивному розумінні освіти. Для нього навчати означає не передавати інформацію, а допомагати учням пробудити й висловити знання, які вони вже мають.

Це головна теза вчення Сократа. Він вважав, що за народження одна з безлічі душ, які блукають у володіннях богів, повертається на землю й входить у новонароджене тіло. Дорогою вона перетинає річку Лету й забуває все, що знала. Усе починається із забуття. Життєвий шлях і шлях педагогіки — це безперервні спроби пригадати знання, втрачені в Леті.

Сократ переконує Менона, що навіть найтемнішому рабові доступні секрети майстерності й найскладніші елементи математики та геометрії. І коли співрозмовник скептично сприймає таку тезу, філософ несподівано пропонує розв’язати суперечку за допомогою експерименту.

Універсалії людського мислення

Менон кличе одного з рабів, який несподівано стає головним героєм переломного моменту в історії освіти. Сократ малює на піску квадрат і засипає раба лавиною запитань. І якщо давні математичні праці містять рафіновані й детально розроблені досягнення грецької думки, то відповіді раба Менона — концентрація інтуїтивних уявлень і пересічного мислення цього періоду.

У першій важливій частині діалогу Сократ питає: «Як змінити довжину сторони квадрата, щоб його площа збільшилася удвічі?» Не занурюйтеся в складні розрахунки, а відповідайте швидко й навгад. Так само вчинив раб, коли сказав: «Збільшити сторону вдвічі». Тоді Сократ намалював на піску новий квадрат, і раб побачив, що в ньому вмістилися чотири квадрати, ідентичні першому.

Так раб зрозумів, що, подвоївши сторону квадрата, він збільшує площу в чотири рази. А Сократ продовжує гру в запитання й відповіді. У процесі раб відповідає, виходячи з того, що вже знає, і висловлює інтуїтивні геометричні принципи. Він уміє вчитися на власних помилках і виправляти їх.

Наприкінці діалогу Сократ малює на піску ще один квадрат, сторона якого дорівнює діагоналі першого.

І раб на власні очі бачить, що новий квадрат складається з чотирьох трикутників, а перший — із двох.

— Ти згоден, що це сторона квадрата, площа якого вдвічі більша за площу першого? — запитав Сократ.

Раб відповідає ствердно, а отже, схематично розуміє суть теореми Піфагора: квадрат гіпотенузи дорівнює сумі квадратів катетів.

Діалог закінчується тим, що раб, просто відповідаючи на запитання, доходить до розуміння однієї з найважливіших теорем західної культури.

— То як, Меноне, раб хоч раз висловив думку, що йому не належала? — питає Сократ.

— Ні, — відповідає Менон.

▶ Психолог і освітянин Антоніо Баттро зрозумів, що цей діалог — матеріал для безпрецедентного дослідження, чи існують інтуїтивні здогадки, які не змінилися за століття й тисячоліття. Я й моя магістрантка Андреа Ґолдін узялися за це завдання, повторили запитання Сократа дітям, підліткам і дорослим і виявили, що, хоча минуло близько двох із половиною тисяч років, вони відповідали майже ідентично. Ми дуже схожі на давніх греків[69], розуміємо те саме, що й вони, і робимо аналогічні помилки. Отже, існують шаблони мислення, настільки вкорінені в людську природу, що залишаються незмінними в різних епохах і культурах.

І неважливо, чи справді цей діалог колись відбувся. Можливо, це лише мисленнєва симуляція Сократа чи Платона. Ми довели, що діалог міг відбутися справді майже дослівно. Навіть через два з половиною тисячоліття люди відповідали на запитання так само, як раб.

Під час цього експерименту мною керувало бажання заглибитися в історію людської думки й перевірити гіпотезу, що студенти Південної Америки чи будь-якого регіону Землі у ХХІ столітті висловлюють ті самі примітивні математичні уявлення, що й афіняни в V столітті до нашої ери.

У Андреа була своя мета. Вона хотіла зрозуміти, як наука може вдосконалити освіту (і заразила цим прагненням мене). Тому в ході експерименту Андреа досліджувала зовсім іншу проблему: чи справді діалог такий ефективний, як нам здається? Чи можна успішно вчитися, відповідаючи на запитання?

Ілюзія відкриття

▶ Андреа запропонувала після закінчення діалогу показати кожному учасникові новий квадрат інших кольору та розміру й попросити створити квадрат з удвічі більшою площею. Мені здалося, що повторити щойно вивчене — надто просте завдання. Я запропонував ускладнити перевірку. Чи зможуть вони перенести правило на інші фігури, наприклад трикутник? Чи зможуть намалювати квадрат з удвічі меншою площею?

На щастя, Андреа наполягла на своєму. І її припущення підтвердилося: значна частина учасників, майже половина, провалила найпростіший тест. Вони не змогли відтворити щойно вивчену інформацію. Що трапилося?

Про першу можливу відповідь у цій книзі вже йшлося: мозок часто володіє інформацією, але не може її виразити. Наче слово, яке крутиться на язиці. Тому, можливо, мозок ефективно засвоїв інформацію з діалогу, але у формі, яка не дозволяє її використовувати й виражати.

Цей механізм допоможе зрозуміти приклад із буденного життя. Людина багато разів їздить кудись на пасажирському сидінні. Одного дня їй доводиться сісти за кермо й рушити звичним маршрутом, але виявляється, що вона не знає, як туди дістатися. Проблема не в тому, що пасажир не бачив, куди їде, чи був неуважним. Просто запам’ятовування вимагає практики. Ось центральний аргумент проблеми навчання: одна річ — засвоїти знання per se, а зовсім інша — могти їх застосовувати. Другий приклад візьмемо зі сфери практичних умінь — гри на гітарі. Ми спостерігаємо за вчителькою, чітко бачимо, як вона розташовує пальці, щоб зіграти акорд, але, коли черга доходить до нас, не можемо повторити це.

Аналіз сократичного діалогу демонструє, що активна практика потрібна не тільки для розвитку вмінь (гра на інструменті, читання, їзда на велосипеді), а й для теоретичного навчання. Проте існує критична відмінність. Якщо з гітарою ми одразу розуміємо, що мало просто спостерігати, то під час вивчення теоретичних понять учитель та учень впевнені: докладного пояснення достатньо, щоб без проблем засвоїти якесь твердження. Це ілюзія. Щоб вивчити поняття, потрібно не менше ретельної практики, ніж для сліпого друку[70].

Наше подальше вивчення діалогу «Менон» перетворилося на педагогічну катастрофу. Сократичний метод приносить учителеві багато радості. Відповіді учнів свідчать про високу успішність. Але коли клас пише контрольну, результати вже не такі райдужні. Як на мене, існують дві причини провалу навчального процесу: нестача практичного відпрацювання засвоєних знань і концентрація уваги на фрагментах уже відомих фактів, а не на способах комбінації, що творять нові знання. Ми вже пробіглися першим твердженням і на наступних сторінках розглянемо його докладніше. А для ілюстрації другого наведемо лаконічний приклад з освітньої практики.

Якщо відкинути визначальні демографічні, економічні й соціальні фактори, існують держави, у яких математики вчать краще, ніж деінде. Наприклад, китайські учні знають більше, ніж можна очікувати на основі ВВП й інших соціоекономічних показників країни. Американські — менше. Звідки взялася різниця?

Коли вчитель у Сполучених Штатах уперше множить на дошці два числа в стовпчик, наприклад 173 і 75, він запитує в дітей те, що вони вже знають: «Який добуток 3 і 5?» А ті хором відповідають: «15». Учитель радий: весь клас відповідає правильно. Але те, що дітям не пояснюють незнайомого методу, перетворюється на пастку. Чому треба починати з 3 × 5 і переходити до 7 × 5, а не навпаки? Як учням узагальнити побачене й скласти план покрокового розв’язання проблеми множення 173 × 75? Це помилка сократичного діалогу. Раб Менона нізащо не побудував би квадрат із діагоналі самотужки. Порахувати чотири трикутники, коли його накреслила інша людина, не означає розв’язати проблему. Тому головне, щоб студент міг сам здогадатися, що для відповіді необхідно залучити діагональ. Зосереджувати увагу учнів на фрагментах уже розв’язаної проблеми — педагогічна помилка.

У Китаї панує протилежний підхід. Щоб навчити множити 173 × 75, учитель запитує: «Як би ви розв’язали цей приклад? З чого почнемо?» По-перше, запитання про те, чого вони ще не знають, виводить учнів із зони комфорту. Вони вправляються перетворювати складну операцію на низку простих: спочатку помножити 3 × 5, записати результат, помножити 70 × 5 і так далі… По-друге, учні докладають зусиль і помиляються. Обидва методи навчання побудовані на запитаннях. Але в першому це запитання про вже відомі елементи, а в другому — про те, як ці фрагменти об’єднати.

Спираючись на риштування

Досліджуючи сучасні відповіді на запитання з діалогу «Менон», ми виявили цікаву закономірність. Учасники, з якими відтворювали діалог слово в слово, вивчали менше. А ті, з ким деякі запитання пропускали, знали більше. Дивно, що ретельність учителя (більша, ніж у діалозі) призвела до гірших навчальних результатів. Як розгадати цю таємницю?

Відповідь ми знайшли в психолога й освітянки Даніель Макнамари, яка досліджувала читабельність тексту. Її проект здобув визнання в середовищі науковців і працівників освіти та продемонстрував, що уважність, інтелект чи зусилля не відіграють очікуваної визначальної ролі. Насправді все залежить від того, що знає читач за темою тексту до початку читання.

Звідси випливає незвичний висновок, який ніколи б не з’явився в школі: відволікання й неуважність не заважають вчитися. Як би сконцентровано учні з нульовими стартовими знаннями не стежили за діалогом, вони звертатимуть увагу на окремі кроки й за деревами не побачать лісу. Водночас тим, хто має достатньо знань, щоб дійти до відповіді, не потрібно так зосереджено стежити за текстом.

Отже, ми з Андреа сформулювали досить парадоксальну гіпотезу: уважніші учні вивчають менше. І для її перевірки розробили перший у своєму роді експеримент з одночасним записом церебральної активності вчителя й учня в процесі навчання.

Результати виявилися переконливими. Той, хто сильніше активував префронтальну кору, тобто докладав більше зусиль, вивчав менше. І тенденція була настільки виразна, що за церебральною активністю під час діалогу ми могли передбачити, чи учасник складе іспит.

Так, переконливо, але слід поводитися з цим висновком обережно. Уважність далеко не завжди означає гірші результати. Якщо взяти двох осіб з однаковим рівнем знань, то уважніша досягне більшого. Але в нашому діалозі, як і в багатьох шкільних, кількість зусиль обернено пропорційна обсягу попередніх знань. Люди, які менше розуміють, ретельно слідкують за діалогом слово в слово. А той, хто може пропустити цілі шматки, тому що знає відповідний фрагмент, так і робить. Якщо вам добре відомий шлях, ви пройдете його, не зупиняючись на кожному кроці.

Ця ідея тісно пов’язана з концепцією зони найближчого розвитку, яку 1920 року запропонував видатний радянський психолог Лев Виготський і яка суттєво вплинула на розвиток педагогіки. Виготський вважав, що між вимогами наставника й тим, що учні можуть виконати самостійно, має бути розумна дистанція. Пізніше ми з вами повернемося до цієї ідеї, коли спробуємо зменшити прірву між учителем та учнем, стимулюючи самих дітей стати менторами. А зараз перейдемо до іншої теми, яка стосується мікроаналізу сократичного діалогу: навчання, зусилля й вихід із зони комфорту.

Зусилля і талант

Ми інтуїтивно розуміємо, що особливі люди, які грають на гітарі, як рок-зірки рівня Прінса[71], досягають цього завдяки поєднанню біологічних і соціальних факторів. Однак щоб зрозуміти, як саме взаємодіють ці елементи, і відповідно до цього краще навчати й навчатися, потрібно розбити загальне уявлення на дрібніші складові.

У суспільстві глибоко закоренилася ідея, що генетичні фактори визначають максимум майстерності, якої може досягти людина. Інакше кажучи, будь-хто може займатися музикою чи грати у футбол, але тільки окремі віртуози досягнуть рівня Жуана Жілберту[72] чи Ліонеля Мессі. Великими талантами народжуються, а не стають. Вони улюбленці долі, у них є дар.

Концепцію, що люди вчаться однаково, але верхню межу кожного визначає біологічний потенціал, вигадав й 1869 року ввів у вжиток різнобічний і плідний британський науковець Френсіс Ґальтон. Найпростіший приклад таких вроджених задатків — особливості фізичної будови. Висока людина має більше шансів досягнути успіху в професійному баскетболі. Важко стати видатним тенором, якщо ви не народилися з відповідним голосовим апаратом.

Проте проста й зрозуміла ідея Ґальтона далека від реальності. Якщо не покладатися на популярні міфи, а детально дослідити, як справжні експерти досягли свого рівня, виявиться, що обидва вихідні положення Ґальтонової теорії помилкові. Спадковість не настільки суворо диктує верхню межу розвитку, а шлях до останньої не зовсім незалежний від генетичних факторів. Спадковість відіграє певну роль в обох випадках, але ніде не стає визначальною.

Типи знання

Видатний невролог Ларрі Сквайр створив класифікацію, яка об’єднує різні типи знання у дві об’ємні категорії. Декларативне знання — свідоме, і його легко передати за допомогою слів. Наприклад, правила настільної гри: вивчивши вказівки, ми можемо навчити іншого гравця. Процедурне знання об’єднує вміння й навички, які людина опановує, не усвідомлюючи, що вчиться. Такий тип знань важко експліцитно описати за допомогою мови, наприклад пояснити комусь іншому.

Імпліцитні знання настільки неусвідомлені, що часто ми навіть не підозрюємо, що було чого вчитися. Наприклад, уміння споглядати. Ми легко визначаємо, що обличчя виражає якусь емоцію, але не можемо описати цей процес так, щоб його навчилися імітувати комп’ютери. У більшості людей здатність споглядати вроджена. Тому втрата настільки природного вміння спричиняє неймовірне потрясіння, яке часто змальовують у художніх текстах. Переконатися можна з уривку книжки уругвайського письменника Едуардо Ґалеано: «І море було таке безмежне, таке дивовижне, що хлопчик втратив дар мови, уздрівши його красу. А коли нарешті спромігся заговорити, його голос тремтів і затинався, і він звернувся до тата: “Допоможи, я нічого не бачу!”» Те саме можна сказати про вміння ходити чи зберігати рівновагу. Ці здібності настільки міцно вплетені в наше життя, що, здається, так було завжди й нам не доводилося їх опановувати.

Ці дві категорії корисні для мандрів безмежним усесвітом навчання. Але важливо розуміти, що вони досить абстрактні й максималізовані, а будь-яке реальне знання містить і декларативний, і імпліцитний компоненти.

Наприклад, ходіння — це процедурне знання, для якого не потрібні інструкції й пояснення. Воно засвоюється повільно й після тривалої практики. Але чимало аспектів ходіння контролює наша свідомість. Аналогічно дихання — принципово несвідоме. Було б нерозумно передати свободі волі, що так легко відволікається, процес, забути про який смертельно в прямому значенні слова. Але ми можемо свідомо контролювати деякі його параметри: ритм, гучність, плавність. А ще дихання — це фізіологічна функція, яка поєднує свідоме й несвідоме, слугуючи універсальним містком у медитативних практиках та інших вправах, які розширюють обрії свідомості.

Далі ми побачимо, що місток між імпліцитним і декларативним компонентами — головна умова будь-якого навчання.

Поріг задовільності

Засадничим поняттям для розуміння того, наскільки можна відточити свої вміння, є поріг задовільності — рівень, на якому ми відчуваємо, що вже щось уміємо. Людина, яка починає опановувати друк, дуже сконцентрована й докладає багато зусиль, шукаючи чергову літеру поглядом. Як і раб Менона, вона змушена звертати увагу на кожен свій крок. Але її пальці наче починають жити власним життям. Людина торкається клавіатури, а мозок займається іншим: обдумує текст, говорить із кимось чи витає в хмарах. Цікаво, що, досягнувши цього рівня, ми можемо друкувати годинами, але вдосконалення більше не бачимо. Інакше кажучи, крива навчання зростає, доки не стабілізується на певному значенні. Більшість людей друкує зі швидкістю приблизно шістдесят слів за хвилину. Звісно, вона у всіх різна. Світовий рекорд належить Стеллі Паджунас, яка друкує неймовірні двісті шістнадцять слів за хвилину.

На перший погляд, цей приклад підтверджує тезу Ґальтона: кожен досягає зумовленого спадковістю максимуму. Але завдяки постійному методичному вправлянню можна суттєво збільшити власну швидкість. Насправді ми, здається, дуже далекі від свого потенційного максимуму, на етапі, коли отримуємо переваги від вивченого, але не поспішаємо розвиватися далі. Ця комфортна зона негласної рівноваги між прагненням удосконалення й зусиллями, яких воно вимагає, і є порогом задовільності.

Історія людської майстерності

Приклад із друком можна перенести майже на все, чого ми навчаємося у своєму житті. Кожен уміє читати. Багатьом після тривалих старань у школі це вдається швидко й без зусиль. Тоді ми ковтаємо книгу за книгою, але темп залишається на одному рівні. Проте, якщо знову почати постійно й методично тренуватися, приділяти цьому час і докладати зусиль, можемо суттєво вдосконалити швидкість читання, не втрачаючи розуміння тексту в процесі.

Історія культури й спорту повторює модель навчання в житті окремої людини. На початку ХХ століття пробігти марафон за дві з половиною години було вершиною майстерності найшвидших легкоатлетів. Через сто років цього не вистачить, навіть щоб пройти відбір на Олімпійські ігри. І таке не лише в спорті. Окремі твори Чайковського вимагали настільки складної техніки, що за його життя їх ніколи не виконували. Скрипалі тієї доби вважали, що це неможливо. У наш час ці твори досі називають складними, але багато музикантів їх грають.

Чому зараз ми досягаємо вершин, недосяжних для наших предків? Через зміну організму й геному, як випливає з гіпотези Ґальтона? Звісно, ні. Людська генетика лишилася такою ж, як і сімдесят років тому. Через радикальну зміну технологій? Теж ні. Можливо, для окремих сфер це суттєвий аргумент, але сучасний марафонець у столітніх кросівках чи навіть босоніж усе одно покаже результат, який раніше вважали нереальним, а скрипаль зіграє твори Чайковського на інструменті, який виготовили в минулому столітті.

Це нокаутує гіпотезу Ґальтона. Ліміт людських можливостей не залежить від генетики. Сучасні скрипалі опановують неможливі п’єси, тому що можуть відвести більше годин на практику, використовують кращі тренувальні вправи й тому що змінився рівень, на якому вони задоволені своїм результатом. Це гарна новина. Завдяки таким прикладам ми можемо сміливо братися за цілі, які поки що здаються недосяжними.

Бойовий дух і талант: дві помилки Ґальтона

Коли ми оцінюємо атлетів, то зазвичай відмежовуємо дух суперництва від таланту, наче це дві окремі якості. У світі існують Роджери Федерери, які мають талант, і Рафаелі Надалі, настільки одержимі духом змагання, що викладаються на корті до останньої краплі поту й крові. Пересічний глядач дивиться на атлета з вродженим хистом із повагою й трепетом перед його божественним привілеєм — даром. Натомість дух суперництва — річ приземлена, яка асоціюється з волею й відчуттям, що будь-хто з нас міг би досягнути того самого. Це Ґальтонове припущення: дар — генетично визначений максимум, а бойовий дух — доступний кожному засіб удосконалення через навчання. Але обидва твердження неправильні.

Насправді здатність викладатися на повну в кожній подачі — це якраз визначена набором генів риса. Це елемент темпераменту — широкого поняття, яке окреслює риси особистості, зокрема емоційність, чутливість, комунікабельність, наполегливість і зосередженість. У середині ХХ століття американська пара — дитячий психіатр Стелла Чесс і її чоловік Александр Томас розпочали неймовірно складне й революційне для науки про особистість дослідження. Вони, наче у фільмі Річарда Лінклейтера, скрупульозно стежили за розвитком сотень дітей із різних сімей від найпершого дня життя до повноліття. Науковці вивчали дев’ять аспектів темпераменту дітей:

1) рівень і тип активності;

2) ступінь регулярності дієти й режим дня;

3) бажання спробувати щось нове;

4) здатність адаптуватися до змін у середовищі;

5) чутливість;

6) інтенсивність та енергійність реакцій;

7) типовий настрій — радісний, плаксивий, задоволений, норовливий або дружелюбний;

8) здатність відволікатися;

9) наполегливість.

Дослідники виявили, що ці риси, хоч і могли змінитися в процесі розвитку, зазвичай залишалися стабільними. Навіть більше: дитина чітко виявляла їх із перших днів життя. За останні п’ятдесят років науковці розвивали ґрунтовне дослідження Чесс і Томаса в різних варіаціях. Висновок не змінився: набір генів, із яким ми народилися, визначає істотну частину особливостей темпераменту — від двадцяти до шістдесяти відсотків.

Якщо приблизно половина нашого характеру визначена генетично, то другу частину формують середовище й суспільна чашка Петрі, у якій ми розвиваємося. Але які саме елементи оточення визначальні? Коли йдеться про когнітивні здібності, то це дім, де дитина зростає. Брати й сестри схожі не тільки через подібні гени, а й тому, що розвиваються й граються разом. Але темперамент — виняток. Різноманітні дослідження усиновлених близнят показали, що дім дуже мало причетний до розвитку деяких рис характеру.

Вивчаючи природу альтруїзму, австрійський дослідник поведінкової економіки Ернст Фер досить переконливо продемонстрував це на прикладі однієї важливої риси характеру — схильності ділитися. Коли діти з різних культур, континентів і суспільних прошарків мають вибір: залишити дві іграшки собі чи поділитися з другом, — молодші брати й сестри поводяться більш егоїстично. На думку одразу спадає природне пояснення: їх виховують за принципом «не попросиш — не отримаєш». У домашніх джунглях, де живуть старші брати й сестри, варто залишати собі все, що дають. Самі батьки, які мають більше однієї дитини, визнаю´ть, що тривога, обережність і необізнаність, які визначають ставлення до первістка, вдруге не повторюються. Тому окремі особливості соціальної поведінки дітей на кшталт схильності ділитися залежать не стільки від дому, скільки від ігрового досвіду.

Невеликий екскурс у вивчення темпераменту пояснює, чому припущення Ґальтона, яке досі залишається популярним міфом, неправильне. Так, нам дійсно здається, що кожен уміє викладатися на повну, а от талант мають тільки одиниці. Але головні інгредієнти здатності працювати на межі своїх сил — це ознаки темпераменту, які впродовж життя майже не змінюються: інтенсивність та енергійність реакцій, типовий настрій, здатність відволікатися, наполегливість та інтенсивність основної активності. Це пояснює, чому вмінням викладатися на повну володіє не кожна людина, а розвинути або позбутися його дуже важко.

Це пояснення засноване на праці Стелли Чесс і Александра Томаса, які під час ретельних спостережень зафіксували постійність і пластичність різних рис темпераменту людини, що роблять її собою. Але досі не до кінця зрозуміло, які саме аспекти конституції організму, геному й мозку регулюють здатність викладатися на повну. Як на мене, питання ще далеко не вичерпане. Наприкінці розділу ми побачимо його тісний зв’язок із системою мотивації й винагород, яка визначає темперамент і відкриває шлях до навчання.

Тепер зруйнуємо протилежний міф. Те, що ми вважаємо талантом, — не вроджений дар, а плід важкої праці. Візьмемо показовий приклад — абсолютний слух, здатність визначати музичну ноту безвідносно до інших звуків. Дуже часто це вміння вважають безсумнівним хистом. Людина з абсолютним слухом — це музичний геній, рідкість, на яку дивляться, наче на мутанта, людину Ікс у мистецтві, генетичний багаж якої подарував їй незвичайну суперсилу. Так, симпатична ідея… але неправильна. Це міф.

Абсолютний слух може натренувати майже кожен. Насправді більшість дітей мають майже абсолютний слух, але без практики він атрофується. Ті, хто в ранньому віці починає ходити в музичну школу, часто його зберігають. Але повторюю: талант ні до чого, це результат наполегливої праці. Одна з найкращих дослідниць у галузі музики й роботи мозку Даяна Дойч зробила несподіване відкриття: жителі Китаю та В’єтнаму мають сильнішу предиспозицію до абсолютного слуху. Що спричинило таку особливість? Виявляється, що в мандаринській і кантонській мовах, як і у в’єтнамській, значення слова залежить він тону. Наприклад, склад ма у мандаринській, вимовлений різними тонами, означатиме мама, кінь і — ще чого бракувало — марихуана. Тон має абсолютне значення, так само як нота фа відрізняється від ре чи соль, тому в Китаї люди більше, ніж деінде, мотивовані вивчити зв’язок певного тону й семантики слова, принаймні щоб відрізнити маму від коня. Отже, мотивація й тиск із боку мови переходять на музику, і їхній результат не має нічого спільного з генетикою та геніальністю, як здавалося спочатку.

Флуоресцеsнтна морква

Коли я навчався в аспірантурі в Нью-Йорку, ми з друзями вигадали абсурдну гру. Ми намагалися контролювати температуру кінчиків пальців. Це, звісно, не бозна-яке звершення, але непоганий приклад важливого принципу: люди можуть вольовим зусиллям регулювати прояви власної фізіології, які здаються недосяжними. Тоді ми уявляли себе учнями Чарльза Ксав’єра[73] в школі для молодих мутантів.

За допомогою термометра я визначив, що температура кінчиків пальців коливається від тридцяти одного до тридцяти шести градусів Цельсія. Потім спробував підвищити її. Іноді мені вдавалося й пальці ставали теплішими, іноді — ні. Зміни були спонтанними й випадковими, і, попри все бажання, я не міг їх контролювати. Проте після двох-трьох днів практики сталося диво: я зміг керувати температурою, хоч і не дуже точно. Ще через два дні я здобув абсолютний контроль. Здатність керувати температурою кінчиків пальців силою думки. Будь-хто може це повторити. Процес навчання загадковий, тому що недекларативний. Мабуть, я навчився розслабляти руку, у такий спосіб змінювати рух крові й контролювати температуру. Але не міг і досі не можу чітко описати словами, що саме опанував.

Ця безневинна гра висвітлює модель багатьох механізмів навчання в мозку. Намагаючись уперше порухати рукою, щоб щось узяти, немовля випробовує величезну кількість нейронних команд і випадково знаходить серед них дієві. Тут настає перший ключовий момент навчання: щоб відібрати ефективні вказівки, слід візуалізувати їхні наслідки. Пізніше механізм удосконалюється й немовляті вже не треба перебирати кожну нейронну команду. Для відібраних раніше вказівок мозок створює очікування успіху, тому людина може передбачити наслідки дії, не виконуючи її. Наприклад, футболіст не біжить за м’ячем, якщо знає, що його не наздогнати.

Тут ми натрапляємо на другий ключовий момент навчання, про який говорили раніше, — похибка прогнозу. Мозок вираховує різницю між очікуваннями й фактичним досягненням. Завдяки цьому ми вдосконалюємо програму рухового акту й краще контролюємо власні дії. Так ми опановуємо гру в теніс або на музичному інструменті. Цей механізм навчання настільки ефективний, що його запозичили дослідники з галузі робототехніки й штучного інтелекту. Дрон у прямому сенсі вчиться літати, а робот — грати в пінг-понг завдяки простій, але дієвій процедурі.

Аналогічно ми можемо навчитися контролювати різноманітні пристрої силою думки. У недалекому майбутньому експансія цього принципу приведе нас до переломного моменту в історії людства. Тіло може втратити свою функцію посередника. Щоб зателефонувати комусь, вистачить лише наміру: пристрій розшифрує й виконає його без участі рук чи голосу, без посередництва тіла. Окрім цього, ми можемо розширити горизонти відчуттів. Людське око не сприймає кольорів після фіолетового, але це не обов’язковий ліміт. Бджоли бачать ультрафіолетовий світ. Ми можемо імітувати його за допомогою деяких методів фотографії, але отримані кольори — це тільки приблизна версія зору комахи. Кажани й дельфіни чують звуки, недоступні для людських вух. Нічого не заважає нам одного дня підключити електронні сенсори, що сприймають величезну частину всесвіту, яка поки що прихована від наших органів чуття. А ще можна наповнити себе абсолютно новими відчуттями. Наприклад, напряму з’єднати мозок із компасом, щоб ми відчували, де північ, так само як відчуваємо холод. Досягти цього можна за допомогою механізму, описаного в невинній грі з температурою на кінчиках пальців. Єдина відмінність — технологія.

Описана навчальна процедура вимагає здатності візуалізувати наслідки кожної нейронної інструкції. Тому, розширюючи набір візуалізацій, ми вчимося контролювати більше речей. Ідеться не тільки про зовнішні пристрої, але й про внутрішній світ, наш організм.

Контролювати температуру кінчиків пальців силою думки — тривіальний, але прецедентний приклад реалізації цього принципу. Невже ми можемо натренувати мозок контролювати аспекти діяльності організму, що здаються цілковито від’єднаними від свідомості й вольової сфери? А якщо ми навчимося візуалізувати стан нашої імунної системи? Або стан ейфорії, щастя чи любові?

Я ризикну заявити, що ми зможемо поліпшити власне здоров’я, коли навчимося візуалізувати ті аспекти своєї фізіології, які зараз вважаємо невидимими. Це вже сталося в кількох вузьких сферах. Наприклад, зараз можливо візуалізувати графіки церебральної активності, які відповідають хронічному болю, і за допомогою цих візуалізацій контролювати й зменшувати його. Можна піти набагато далі, і колись ми керуватимемо захисною системою організму для боротьби з невиліковними зараз захворюваннями. Дослідникам варто зосередити увагу на цій вдячній сфері, і те, що нині здається чудотворним зціленням, може перетворитися в майбутньому на стандартну процедуру.

Генії майбутнього

Міф про вроджений талант постав на підґрунті виняткових випадків, історій і фото невинних юних облич вундеркіндів, які тусуються зі знаменитостями світового рівня. Психологи Вільям Чейз і Герберт Саймон розвінчали цей образ, докладно вивчивши розвиток геніальних шахістів. Кожен із цих гросмейстерів досягнув неймовірно високого рівня майстерності, лише витративши на тренування десять тисяч годин. Те, що вважали ранньою обдарованістю, — насправді результат інтенсивної профільної практики змалку.

Замкнуте коло працює приблизно так: батьки малого Ікс переконують себе, що їхня дитина — скрипаль-віртуоз, тому підтримують у ньому впевненість і мотивацію для тренувань. Зрештою Ікс суттєво вдосконалює свої вміння й починає здаватися талановитим. Ставитися до людини так, наче вона геній, — ефективний спосіб зробити її саме такою. Схоже на провіщення, яке здійснюється саме по собі. Але це не просто психологічна версія «Я думаю, отже, я існую». Провіщення запускає низку процесів, які каталізують набагато складніший аспект навчання — допомагають протистояти нудьзі монотонної практики.

Але в це важко повірити, особливо коли йдеться про найбільш унікальні винятки. Що робити з очевидними фактами? Наприклад, що футбольний геній Мессі виявлявся з дуже раннього віку. Як узгодити детальний експертний аналіз розвитку з тим, що підказує інтуїція?

По-перше, аргумент вправляння не заперечує існування окремих вроджених передумов[74]. Стверджувати, що Мессі у вісім років не був експертом, неправильно. У нього було більше досвіду у футболі, ніж у переважної частини жителів планети в цьому віці. По-друге, існують сотні, навіть тисячі дітей, які виробляють із м’ячем неймовірні речі.

Але тільки один хлопчик став Лео Мессі. Люди помиляються, коли думають, що можливо передбачити, яка дитина колись стане генієм. Психолог Андрес Ерікссон скрупульозно стежив за освітою віртуозів із різних сфер і довів, що майже нереально визначити майбутні досягнення особи з її результатів на початкових етапах. Це контрольний і дуже показовий удар по наших уявленнях про виховання таланту й зусилля.

Експерт і новачок послуговуються у своїх рішеннях абсолютно різними системами й нейронними ланцюгами. Досконало вивчити щось не означає вдосконалити мозковий процес, за допомогою якого ми розв’язували проблему вперше. Рішення набагато радикальніше: замінити його іншими механізмами й структурами. Уперше на цю ідею науковців наштовхнуло відоме дослідження Чейза і Саймона, у якому взяли участь професійні гравці в шахи.

Деякі шахісти час від часу практикують цирковий трюк — грають із зав’язаними очима — і іноді досягають у цьому неймовірної спритності. Міґель Найдорф зіграв сорок п’ять різних партій наосліп одночасно. Він виграв тридцять дев’ять, чотири закінчив унічию й тільки дві програв. Це світовий рекорд одночасної гри.

У 1939 році він приїхав до Аргентини для участі в шаховій олімпіаді як представник Польщі. Найдорф був євреєм і через початок Другої світової війни вирішив не повертатися до Європи. Його дружина, донька, батьки й четверо братів померли в концентраційному таборі. У 1972 році Найдорф пояснив особисті причини, які крилися за неймовірним рекордом: «Я зробив це не для того, щоб щось довести собі й іншим. Просто сподівався, що новина дійде до Німеччини, Польщі й Росії і хтось із членів моєї родини прочитає її та зв’яжеться зі мною». Але цього не сталося. Грандіозна демонстрація людської майстерності зрештою виявилася боротьбою проти самотності[75].

На сорока п’яти дошках було тисяча чотириста сорок фігур, зокрема дев’яносто королів і сімсот двадцять пішаків. Найдорф із зав’язаними очима стежив за кожною, одночасно керуючи сорока п’ятьма арміями, половина — білі, половина — чорні. Звісно, цій унікальній, справді обдарованій людині потрібна була дивовижна пам’ять, щоб це зробити. Чи ні?

Кожен гросмейстер, кілька секунд подивившись на шахову діаграму, може її досконало відтворити в пам’яті. Він розставить фігури саме там, де треба, без жодних зусиль, ніби руки живуть окремим життям. А от якщо дати аналогічне завдання людині, яка нічого не розуміє в шахах, вона пригадає розташування максимум чотирьох-п’яти фігур. Виникає враження, що в шахістів набагато краща пам’ять. Але це не зовсім так.

Чейз і Саймон довели це за допомогою діаграм, де фігури були розташовані цілком довільно. У таких умовах гросмейстери, як і решта людей, відтворювали тільки кілька позицій. Пам’ять у шахістів зовсім не дивовижна, вони просто мають практично натреновану здатність створювати візуальний або словесний наратив абстрактної задачі. Це відкриття стосується не тільки шахів, а й будь-якої галузі людських знань. Наприклад, кожен може запам’ятати пісню «Бітлз», але не зможе згадати набір тих самих слів у довільному порядку. А зараз спробуйте запам’ятати це довге, але не складне речення. А тепер ось це: речення, але це довге спробуйте а не складне зараз запам’ятати. Пісню легко вивчити, тому що текст і музика створюють наратив. Ми запам’ятовуємо не кожне слово окремо, а весь шлях, який вони прокладають.

Перейнявши естафету Сократа й Менона, Чейз і Саймон натрапили на таємну стежку до майстерності й знання. І, як виявилося, секрет у тому, щоб використовувати старі нейронні ланцюги, поки вони не адаптуються до нових функцій.

Палац пам’яті

Мнемонічні техніки часто плутають із геніальністю. Ми віримо: якщо людина жонглює кульками, вона мастак, якщо спогадами — геній. Але ці два фокуси не так уже й відрізняються. Розвинути потужну пам’ять так само реально, як навчитися грати в теніс. Рецепт незмінний: практика, зусилля, мотивація й візуалізація.

Коли книжки були рідкістю, усі історії передавали усно. Щоб урятувати їх від забуття, люди використовували свій мозок як репозитарій. Через необхідність вони часто зазубрювали все механічно. У цей період виникла найвідоміша мнемонічна техніка, названа палацом пам’яті. Її авторство приписують Симоніду, давньогрецькому ліричному поетові з острова Кеос. Згідно з відомою нам історією, коли у Фессалії обвалився палац, він єдиний урятувався. Тіла були геть спотворені, тому впізнати й поховати їх із відповідними почестями було б неможливо, якби не пам’ять Симоніда. Той приголомшено виявив, що може чітко пригадати, де сидів кожен гість, коли будівля обвалилася. Завдяки цій трагедії він відкрив фантастичну техніку — палац пам’яті. Симонід зрозумів, що може запам’ятати будь-який довільний список об’єктів, якщо візуалізує їх у палаці. Це стало початком сучасної мнемотехніки.

Завдяки своєму палацу Симонід визначив унікальну особливість людської пам’яті. Техніка працює, тому що ми володіємо неймовірною просторовою пам’яттю. Не вірите? Подумайте, скільки мап і маршрутів (піших і транспортних) різними містечками й містами ви можете згадати. Зерно, яке посадив Симонід, дало щедрий урожай 2014 року, коли Джон О’Кіф і норвезька пара Мей-Брітт та Едвард Мозери здобули Нобелівську премію за відкриття системи координат у гіпокампі, яка об’єднує цю колосальну просторову пам’ять. Ця давня система краще збереглася в невеликих гризунів — незрівнянних штурманів, ніж у наших громіздких мізках. Розуміти своє положення в просторі було важливо завжди. На відміну від запам’ятовування столиць країн, чисел та інших речей, якого еволюція ніколи не вимагала від нашого мозку.

І це важлива думка. Повторно використовувати структури мозку, які раніше виконували інші функції, й адаптувати їх до нових культурних потреб — ідеальний сценарій. Палац пам’яті тут хрестоматійний приклад. Нам важко закарбувати в мозку числа, імена чи список покупок. Але згадати сотні вулиць, закутки й схованки батьківської оселі чи будинку друзів дитинства — суща дрібниця. Палац пам’яті працює на перетині двох світів: інформації, яку важко, але необхідно запам’ятати, і простору, де наша пам’ять почувається як удома.

▶ Прочитайте цей список і спробуйте його запам’ятати за тридцять секунд: серветка, телефон, підкова, сир, краватка, дощ, каное, мурашник, лінійка, чай, гарбуз, палець, слон, барбекю, акордеон.

Тепер заплющте очі й спробуйте повторити їх в аналогічному порядку. На перший погляд, це складне, майже нереальне завдання. Але ті, хто вже збудував свій палац, хоча на це піде кілька годин роботи, легко відтворюють подібний список. Це може бути відчинений чи зачинений палац, багатоквартирний будинок чи вілла. Усе, що вам потрібно, — іти кімнатами й закутками й по черзі розташовувати в них перелічені об’єкти. Але просто їх називати недостатньо. У кожній кімнаті ви створюєте яскравий образ залишеного об’єкта. Цей образ повинен бути емоційно зарядженим, можливо, із сексуальним, жорстоким чи огидним підтекстом. Незвична уявна прогулянка своїм палацом, під час якої ми зазираємо до кожної кімнати й бачимо епатажні óбрази з потрібними предметами, залишиться в пам’яті довше, ніж слова.

Отже, надзвичайна пам’ять спирається на вдало дібрані óбрази об’єктів, які ми хочемо зафіксувати. Запам’ятовування перетворюється на творче завдання, яке поєднує архітектуру, дизайн і фотографію. Замість звичної суворої й пасивної функції нашого мислення ми отримуємо креативну вправу.

Якщо коротко, то покращити пам’ять — значить не збільшити шухляду, де припадають пилом спогади. Основа пам’яті не схожа на м’яз, який можна натренувати й зміцнити. Коли технології досягли потрібного рівня, Елінор Маґвайр підтвердила це припущення, дослідивши фабрику спогадів. Вона з’ясувала, що мозок людей із рекордною пам’яттю анатомічно нічим не відрізняється від усіх інших. Їхні інтелект і здатність запам’ятовувати речі поза своєю спеціалізацією виявилися цілком звичайними, як і в гросмейстерів-віртуозів. Ці рекордсмени вирізнялися тільки використанням просторових структур для зберігання даних. Їм удалося перетворити свої мапи так, щоб за їх допомогою запам’ятовувати довільні об’єкти.

Анатомія форми

Коли ми вчимося бачити, відбувається приголомшлива церебральна трансформація. Це стається на дуже ранньому етапі життя, тому жодних спогадів про те, як виглядав світ доти, не залишається. Наша візуальна система за частку секунди визначає в потоці світла форми й емоції, і це відбувається без жодних зусиль чи свідомого розуміння, що треба щось зробити. Але перетворити світло на форми — настільки складне завдання, що ми досі не сконструювали здатних на це машин. Рóботи виходять у відкритий космос, керують літаками, грають у шахи краще, ніж найвідоміші гросмейстери, але не можуть бачити.

Для того щоб зрозуміти, як мозку вдається це робити, почнімо з обмежень: з’ясуймо, за яких умов на нього чекає поразка. Для цього пропоную простий, але красномовний приклад. Якщо вже ми розмірковуємо про здатність бачити, тут зображення заміняє тисячу слів.

Два об’єкти на наведених рисунках дуже схожі. І, звісно, дуже помітні. Але якщо занурити їх в океан штрихів, станеться дивна річ. Зорова система мозку поведеться абсолютно по-різному. Об’єкт праворуч неможливо не помітити, наче він іншого кольору й виділяється в прямому значенні слова. Об’єкт ліворуч поводиться по-іншому. Ми бачимо змійку зі штрихів, тільки старанно придивившись, а сприйняття нестабільне: варто сфокусуватися на одній частині, як інша потопає в текстурі.

Об’єкт, який ми помічаємо одразу, можна порівняти з мелодією, що звучить гармонійно й сприймається як одне ціле, другий об’єкт — із випадковими звуками. Візуальна система, як і музика, має правила, які визначають організацію зображення й диктують, що ми сприймаємо й запам’ятовуємо. Природно й цілісно згрупований об’єкт, обробка якого не потребує багатьох зусиль, називають гештальтом. Цей термін запропонувала група психологів, що на початку ХХ століття відкрили закони, за якими зорова система конструює форми. Ми засвоюємо ці правила, як і правила мови.

Далі ми розглянемо, як це працює. Чи можна натренувати й змінити мозок так, щоб він майже миттєво й автоматично помічав будь-який об’єкт? Відповідаючи на це запитання, ми окреслимо теорію людського навчання.

Монстр із повільними процесорами

Сьогодні більшість кремнієвих комп’ютерів працюють з одним-двома процесорами. Вони здійснюють обчислення дуже швидко, але можуть опрацьовувати тільки одне завдання за раз. Натомість наш мозок — це дуже потужна машина паралельної дії, яка одночасно виконує мільйони розрахунків. Мабуть, це його головна особливість, яка дозволяє швидко й ефективно розв’язувати проблеми, які ми досі не можемо делегувати навіть найпотужнішим комп’ютерам. Розробники обчислювальної техніки докладають багато зусиль для розробки паралельних комп’ютерів, але результати їхніх старань непевні. Перед науковцями в цій галузі постають дві фундаментальні проблеми: знайти спосіб дешево виробляти необхідну кількість процесорів і навчити їх ділитися інформацією.

У паралельних комп’ютерах кожен процесор виконує своє завдання. Але результати колективної роботи потрібно координувати. Те, як мозок об’єднує всю інформацію, опрацьовану паралельно, залишається таємницею. Цей аспект його діяльності тісно пов’язаний зі свідомістю. А отже, якщо ми зрозуміємо, як мозок зводить докупи великомасштабні розрахунки, то наблизимося до сутності механізмів свідомості, а також збагнемо процес навчання.

Секрет віртуозності у певній діяльності — адаптування паралельної апаратури мозку до нових функцій. Видатні математики бачать математику. Гросмейстери бачать шахи. І причина криється в тому, що зорова кора — це найдосконаліша відома людству машина паралельної дії.

Зорова система складається з нашарованих одна на одну карт із різними функціями. Наприклад, існує окрема карта, що визначає колір. У зоровій області 4 (V4)[76] нейрони формують глобули — модулі приблизно міліметрового розміру, кожен із яких ідентифікує відтінки кольору на визначеній ділянці зображення.

Величезна перевага цієї системи полягає в тому, що розпізнавання зображення не потребує послідовного опрацювання за точками. Для мозку це особливо важливо. Нейрону потрібно багато часу, щоб завантажити й передати інформацію іншим, тому мозок виконує від трьох до п’ятнадцяти циклів обчислень за секунду. Це ніщо порівняно з крихітним процесором смартфона з мільярдами циклів за секунду.

Мозок компенсує істотну повільність свого біологічного матеріалу майже безкінечною армією нейронних ланцюгів[77]. Тому простий висновок, який я обстоюватиму далі, розв’язує проблему навчання. Справа в тому, що будь-яка функція, яку мозок виконує за допомогою паралельних структур (карт), працює ефективно, оперативно й здається автоматичною. Натомість функція, яка використовує послідовний цикл, працює повільно, потребує багато зусиль і повного усвідомлення. Тобто навчання переважно має вигляд паралелізації процесів у мозку.

В арсеналі розпізнавання зорових карт є рух, колір, контраст і напрямок. Деякі карти ідентифікують складніші об’єкти, наприклад два суміжні кола.

Інакше кажучи, очі, які на нас дивляться. Вам напевне знайоме те дивне відчуття, коли ви різко повертаєте голову й бачите, що за вами спостерігають. Звідки ми знаємо, що хтось на нас дивиться, іще до того, як переведемо на нього погляд? Відповідь — мозок розглядає можливість, що за нами стежать, тому паралельно й зазвичай несвідомо сканує все навколо. Помітивши на одній із карт характерну форму, він генерує сигнал, який ніби[78] каже увазі й системі керування рухами в тім’яній частці: «Поведи очима туди, там відбувається щось важливе». Ці карти наче ефективні й орієнтовані на дуже конкретні завдання заводські налаштування для вроджених умінь. Але їх можна модифікувати, комбінувати й перепрограмувати. Якраз у цьому полягає визначальний компонент навчання.

Наші внутрішні картографи

Кора головного мозку складається з колонок нейронів, кожна з яких виконує специфічну функцію. Це відкриття принесло Девіду Г’юбелу й Торстену Візелу Нобелівську премію в галузі фізіології. Під час подальших досліджень вони виявили, що в розвитку зорових карт існують критичні періоди. Ці структури розвиваються згідно з генетично закладеною програмою, але щоб повністю сформуватися, потребують багато візуальної інформації. Так само, як річка потребує постійного потоку води, щоб підтримувати своє русло.

На перших етапах розвитку сітківка генерує спонтанну активність, стимулюючи саму себе в цілковитій темряві. Мозок сприймає цю активність як світло, не розрізняючи зовнішні й внутрішні стимули. Отже, активний розвиток починається ще до того, як ми розплющимо очі. Те саме стосується й кошенят, що народжуються сліпими. Вони в прямому сенсі тренують свою зорову систему за допомогою внутрішнього світла. У котів, людей та інших ссавців зорові карти активно розвиваються в немовлячому віці й завершують формування за кілька місяців. Відкриття Г’юбела і Візела співзвучне зі ще одним міфом: навчитися деяких речей, коли ти вже дорослий, неможливо. Ми переглянемо цей висновок і додамо до нього поміркованого оптимізму: успішне навчання в старшому віці цілком імовірне, але вимагає багато часу й зусиль. У ранньому дитинстві їх знадобилося не менше, просто ми цього не пам’ятаємо. Зрештою немовлята й старші діти годинами, днями, місяцями й роками вчаться говорити, ходити й читати. А якщо доросла людина відкладе вбік свої справи й спрямує весь час і зусилля на опанування нових знань і вмінь?

Якщо озирнутися назад, це цілком зрозуміло. Рентгенологи навчаються бачити знімки в дорослому віці. Після тривалої практики вони легко визначають відхилення, яких не помічають інші люди. Очевидно, що це результат трансформації зорової кори. Рентгенологи діагностують швидко, автоматично, майже на інтуїтивному рівні, з несвідомим роздратуванням, яке ми відчуваємо, наприклад, натрапивши на граматичну помилку. Що спричиняє таку радикальну трансформацію сприйняття й мислення?

Флуоресцентні трикутники

У науці часто повторюється один цікавий сюжет: науковець, запропонувавши екстраординарну ґрунтовну концепцію, згодом сам її розвінчує. Торстен Візел, який створив догму критичних періодів, вирішив разом із Чарльзом Ґілбертом, своїм аспірантом у Гарварді, довести протилежне: зорова кора продовжує реорганізовуватися навіть у дорослому віці.

Коли я переїхав до Нью-Йорка й потрапив до лабораторії Ґілберта і Візела, де мав працювати над дисертацією, міф перевернули догори дриґом. Питання полягало вже не в тому, чи піддається мозок дорослого навчанню, а як саме це відбувається. Що змінюється в мозку, коли ми стаємо експертами в певній галузі?

▶ Ми розробили експеримент для ретельного лабораторного дослідження цієї проблеми. Довелося піти на деякі поблажки й спростити процес. Замість запрошувати професійних рентгенологів ми створили експертів із трикутників. Не дуже цінна спеціалізація, зате простий і виграшний спосіб симулювати процес навчання для лабораторного дослідження.

Ми показували групі людей однотонне зображення великої кількості різних геометричних фігур, яке через двісті мілісекунд зникало. Перед ними стояло завдання знайти в цьому хаосі трикутник. Учасники дивилися на нас, як на божевільних. Це було неможливо. Їм не вистачало часу, щоб його помітити.

Ми знали, що, якби учасники експерименту мали знайти червоний трикутник серед синіх, упорався б кожен. І зрозуміло чому. Люди мають паралельну систему, яка за вісімдесят мілісекунд може просканувати навколишній простір і виявити різницю в кольорі, але в зоровій корі немає спеціальної карти для ідентифікації трикутників. Чи реально розвинути таке вміння? Якщо так, ми зможемо зазирнути за лаштунки механізму навчання.

Протягом сотень спроб багато учасників розчарувалися, що нічого не бачать. Але після багатогодинного виконання нудної вправи сталося диво: трикутник став вирізнятися, його неможливо було не помітити, наче він іншого кольору. Так ми з’ясували, що, доклавши багато зусиль, людина здатна побачити недосяжні раніше речі. У дорослому віці. А ще змогли дослідити, що відбувається в мозку, коли людина навчається.

Дорсальна і вентральна системи мозку

Кора головного мозку утворює дві великі системи. Дорсальну, яка, якщо підняти голову й подивитись на стелю, буде продовженням задньої частини тіла, і вентральну, яка опиниться спереду. З функціонального погляду це більш вдалий поділ, ніж звичні ліва й права півкулі. До дорсальної частини входять тім’яна й лобова кора, які відповідають за свідомість, рухову діяльність і повільну послідовну роботу мозку. Вентральна частина завідує автоматичними й переважно неусвідомленими функціями, а також швидкою паралельною обробкою інформації.

У церебральній активності експертів із трикутників ми виявили дві фундаментальні відмінності. Їхня первинна зорова кора у вентральній системі активувалася набагато сильніше, коли вони бачили трикутник, ніж коли траплялися всі інші фігури. Водночас лобова й тім’яна кора деактивувалися. Це пояснює, чому розпізнавання трикутників більше не вимагало зусиль. І трикутники тут не виняток. Схожа трансформація відбувається, коли людина вчиться розпізнавати будь-що: музиканти — читати ноти, садівники — знаходити паразитів на рослинах, тренери — миттєво розуміти, що їхня команда в халепі.

Навчання: місток між двома шляхами в мозку

Кора формує дорсальну й вентральну системи. Навчання — це процес переходу від першої до другої. Коли ми вчимося читати, на зміну повільному вимушеному «літера за літерою» (дорсальна система) поступово приходить уміння швидко й легко вловлювати слово повністю (вентральна система). Але якщо умови для останньої незвичні, наприклад, букви розташовані по вертикалі, а не горизонталі, ми повертаємося до дорсальної системи, яка, попри повільну й послідовну роботу, дуже гнучка й адаптується до різних обставин. Здебільшого навчання означає автоматизацію процесу й вивільнення дорсальної системи, щоб перемикати увагу й розумові зусилля на інші проблеми.

Асортимент функцій: навчання — це компіляція

У зоровій корі мозок має низку карт, які забезпечують швидке й ефективне виконання деяких функцій. Тім’яна кора вміє використовувати різні їх комбінації, але процес дуже повільний і вимагає зусиль.

Проте людський мозок здатен змінювати асортимент автоматичних функцій. Якщо повторити якийсь процес багато тисяч разів, вентральна система поповниться новим умінням. Це своєрідний аутсорсинг, за якого свідома частина мозку ніби делегує повноваження вентральній корі. А ресурси свідомості, які потребують розумових зусиль і обмежені потужністю лобової й тім’яної часток, перенаправляються на виконання інших завдань. Так ми вчимося читати й навчаємося взагалі. Просунуті читачі, які легко ковтають книги, делегують читання, а ті, хто лише вчиться, — ні, тому свідомий розум останніх повністю зосереджується на завданні.

Процес автоматизації гарно видно на прикладі математики. Коли діти вперше додають три до чотирьох, вони рахують на пальцях і сильно напружують тім’яну кору. Але на якомусь етапі «три плюс чотири дорівнює сім» стає мало не віршиком. Мозок перестає по одному пересувати уявні предмети чи реальні пальці, а користується таблицею в пам’яті. Додавання переведено на аутсорсинг. Починається нова стадія. Ті самі діти повільно й вимучено (за допомогою лобової й тім’яної кори) розв’язують приклад 4 × 3: «Чотири плюс чотири дорівнює вісім. А вісім плюс чотири дорівнює дванадцять». А потім знову автоматизують процес, вивчивши табличку множення, і переходять до складніших обчислень.

Майже аналогічний процес пояснює приклад віртуозів, поданий вище. Коли гросмейстери розв’язують складні шахові задачі, найсильніше активується їхня зорова кора. Тобто вони не більше думають, а краще бачать[79]. Таке трапляється і з видатними математиками, які активують зорову кору, доводячи складні теореми. Інакше кажучи, віртуози пристосовують кору, первісно створену для ідентифікації облич, очей, рухів, точок і кольорів, до більш абстрактної сфери.

Автоматизація читання

Принцип, відкритий під час експерименту з експертами з трикутників, може також пояснити, мабуть, головну трансформацію в освіті: перетворення візуальних каракуль (літер) на вимовлені слова. Оскільки читання — це універсальне вікно у світ знань і культури, з-поміж усіх людських умінь воно найбільш необхідне.

Чому ми починаємо читати в п’ять років, а не в чотири чи шість? Так краще? Доцільніше вчитися читати, розбиваючи кожне слово на літери, чи, навпаки, проговорюючи його повністю й співвідносячи зі значенням? Ураховуючи важливість читання, такі рішення варто приймати не з позиції мені здається, а на підставі вагомої сукупності фактів, що поєднують багаторічний досвід і знання про церебральні механізми, на які спирається розвиток читання.

Як і в інших сферах, просунутий читач делегує процес. Той, хто погано читає, не просто робить це повільніше, його найбільше стримує зосередженість системи зусиль і концентрації на літерах, а не на значенні слів. Часто через дефіцит розуміння прочитаного діагностують дислексію. Вона ніяк не корелює з інтелектом людини, а лише означає, що її зусилля спрямовані на щось інше. Щоб відчути це на собі, спробуйте запам’ятати слова дерево, велосипед, горня, вентилятор, персик, капелюх, читаючи наступний абзац.

Іноді, читаючи іноземною мовою, яку тільки почали вивчати, ми усвідомлюємо, що розуміємо дуже мало, бо вся увага зосереджена на перекладі. Ця концепція підходить для будь-якого процесу навчання. Коли людина починає грати на барабанах, вона повністю концентрується на новому ритмі. На певному етапі цей ритм стає інтерналізованим та автоматичним, і тільки тоді ударник може перемкнути увагу на паралельну мелодію, гармонійне звучання акомпанементу чи інші ритми, які вступають у діалог з основним.

Ну що, ви пам’ятаєте слова? Так? Тоді про що був попередній абзац? Упоратися з двома завданнями важко, бо обидва претендують на обмежену потужність системи в лобовій і тім’яній корі. Ваша увага вибирає: або жонглювати шістьма словами, щоб вони не випали з пам’яті, або слідкувати за текстом. Дуже рідко їй вдається робити і те, і інше.

Екологія абетки

Переважна більшість дітей дуже добре засвоює мову. Коли я, дорослий чоловік, приїхав до Франції, знаючи лише кілька слів по-тамтешньому, то постійно дивувався, що крихітне дитя, нічогісінько не тямлячи у філософії Канта, алгебрі чи творчості «Бітлз», говорить вишуканою французькою. Мабуть, для цієї дитини було настільки ж незбагненно, що дорослий не може елементарно правильно вимовити слово. Так буденний приклад демонструє, що виявлена людським мозком ментальна віртуозність слабко пов’язана з іншими аспектами, які асоціюються з культурою й освіченістю.

Одна з ідей Чомскі полягає в тому, що люди так легко навчаються говорити тому, що в мозку для цього є передумови. Ми вже переконалися, що мозок — це не tabula rasa. У ньому від народження закладені деякі функції, тому залежні від них проблеми набагато легше розв’язати.

Чомскі обґрунтував, що існують елементи, притаманні всім мовам, проте алфавіти світу також мають спільні риси. Безперечно, серед тисяч абеток, багато з яких уже вийшли з ужитку, не знайти двох однакових. Але якщо поглянути на них загалом, то одразу видно деякі закономірності. Найперша й найпомітніша полягає в тому, що всі алфавіти базуються на обмеженій кількості штрихів. Г’юбел і Візел отримали Нобелівську премію, довівши, що кожен нейрон первинної зорової кори помічає штрихи в невеликому діапазоні своєї чутливості. Штрихи є основою всієї зорової системи, цеглинками, які її утворюють. І всі абетки побудовані з цього матеріалу.

Сюди належать горизонтальні й вертикальні лінії, кути, дуги, скісні риски. Якщо підрахувати частотність штрихів у всіх алфавітах, побачимо дивовижну закономірність: в абетці найпоширеніші лінії, які постійно трапляються в природі. Ні, це не результат зваженого, раціонального дизайну, просто системи письма розвивалися на основі матеріалу, що максимально нагадував звичну візуальну інформацію. Алфавіти узурпували елементи, які наша зорова система вже натренувалася розрізняти. Своєрідна фора, адже завдяки цьому читання нагадувало звичні для неї завдання. Якби ми спробували перейти на алфавіт, що не має нічого спільного з елементами, які зорова система вільно розрізняє, опановування читання було б справжнісінькою каторгою. І навпаки, якщо люди стикаються з труднощами під час читання, можна полегшити процес, перетворивши текстовий матеріал на щось природніше й простіше для сприйняття, з чим мозок уже працював.

Анатомія слова

Ті, хто тільки почав читати, вимовляють літери ніби в сповільненій зйомці. Після численних повторень процес автоматизується, і вентральна частина зорової системи створює новий ланцюг для розпізнавання букв шляхом перекомбінування вже наявних ланцюгів, які ідентифікують штрихи. Тепер літери стають цеглинками зорової системи, і, як шматки конструктора, перекомпоновуються, щоб можна було розпізнавати склади. На наступному рівні перебувають атоми читання — склади. Дитина читає слово тато за два цикли, по одному на склад. Пізніше, коли навички читання повністю сформовані, людина за один підхід сприймає все слово як окремий об’єкт. Тобто читання перетворюється з послідовного процесу на паралельний. Опанувавши його, мозок людини набуває здатність цілісно вихоплювати більшість слів, окрім дуже довгих і складних.

Звідки ми знаємо, що дорослі читають слово за словом? По-перше, очі читача зупиняються на кожному слові. Пауза триває приблизно триста мілісекунд, а тоді погляд різко й швидко перескакує далі. У системах письма на зразок англійської (зліва направо) ми фокусуємося на першій третині слова, а звідти мозок ковзає праворуч, у майбутнє тексту. Звісно, цей скрупульозний процес повністю імпліцитний, автоматичний і несвідомий.

Наступний доказ — фіксування часу, потрібного на прочитання слова. Якби ми робили це літера за літерою, то часовий інтервал був би пропорційний довжині слова. Проте він однаковий для слів із двох, трьох, чотирьох чи п’яти літер. Це велика майстерність паралелізації: байдуже, скільки вузлів потрібно для операції — один, десять, сто чи тисяча. У процесі читання паралелізацію обмежують тільки дуже довгі й складні слова, наприклад дихлордифенілтрихлорметилметан[80]. Але в діапазоні від двох до семи літер час на читання однаковий. А от для людини, яка лише вчиться читати або страждає на дислексію, тривалість «опанування» кожного слова справді залежить від кількості літер у ньому.

Раніше ми згадували, що талант, виявлений на перших етапах навчання, — сумнівний показник успіхів людини в майбутньому. Зараз стане зрозуміло чому.

Після відкриття, що дорослі читають по слову, а не по літері, одна група науковців у Франції дійшла помилкового висновку, що найкраще навчати дітей методом холістичного читання, тобто починати не з вимови звука для кожної літери, а з цілого слова одразу. Підхід швидко набув популярності (мабуть, через гарну назву). Хто ж не хоче, щоб його дитина навчилася холістичного читання? Але це обернулося безпрецедентною педагогічною катастрофою й проблемами з читанням у великої кількості дітей. Із поданого вище пояснення зрозуміло, чому холістичний метод не спрацював. Паралельне читання — це фінальна фаза, шлях до якої лежить через створення перехідних функцій.

Дві системи читання

На сторінках цієї книжки ми розглянули дві різні системи мозку: перша — універсальна, але повільна лобово-тім’яна, друга — вентральна, яка автоматично й дуже швидко виконує вузькопрофільні завдання.

Ці системи співіснують, і доречність першої або другої залежить від етапу навчального процесу. Коли ми вміємо читати досконало, то в основному послуговуємося вентральною системою. Але іноді через нерозбірливий почерк, літери незвичної форми, вертикальний або дзеркальний запис чи великі проміжки між словами вмикається дорсальна. Вентральна система зупиняється через недостатню гнучкість нейронних ланцюгів. У таких випадках ми читаємо так само, як людина з дислексією[81]. Труднощі з прочитанням капчі[82] виникають тому, що вентральна система не здатна розрізнити спотворені літери. Тоді ми виводимо з режиму сну послідовну систему читання й повертаємося в давні часи, коли тільки опановували це вміння.

Температура мозку

Коли ми засвоюємо нове вміння, мозок змінюється. Наприклад, синапси (у перекладі з грецької «з’єднані докупи»), які сполучають різні нейрони, збільшують кількість закінчень або змінюють ефективність уже встановлених зв’язків. Це спричиняє трансформації нейронних мереж. Існують й інші передумови пластичності мозку, наприклад зміна морфологічних характеристик або експресії генів. У дуже рідкісних випадках відбувається зростання кількості клітин мозку. Але загалом мозок опановує нові знання й уміння без нарощення нейронної маси.

Сьогодні на позначення здатності мозку трансформуватися використовують термін пластичність. Ця популярна метафора, на жаль, призводить до помилкового припущення, що мозок плавиться, розтягується, зминається й розгладжується, мов м’яз. Але це не так.

Що створює в мозку сильніші чи слабкіші передумови для змін? Для природних матеріалів визначальним фактором піддатливості є температура. Залізо зазвичай тверде й жорстке, але за нагрівання змінює форму і, охолонувши, зберігає її. Який аналог температури в процесах мозку? По-перше, як довели Г’юбел і Візел, стадія розвитку. Мозок немовляти набагато пластичніший, ніж у дорослого. Проте ми пересвідчилися, що це не аксіома. Можливо, основна різниця між дитиною й дорослим у мотивації?

Мотивація допомагає змінюватися з дуже простої причини: як ми вже говорили, умотивована людина старанніше працює. Язик не повертається назвати мармур пластичним, але його форму можна скоригувати, якщо годинами молотити камінь зубилом. Поняття пластичності залежить від зусиль, яких ми готові докласти заради змін. Але це все одно не аналог температури й готовності до трансформації. Що відбувається в мозку й створює передумови для змін, коли ми мотивовані? Чи можна відтворити цей церебральний стан, щоб сприяти навчанню? Щоб відповісти, слід зрозуміти, який хімічний суп нейромедіаторів підтримує трансформацію синапсів, а отже — і зміни в мозку.

Перед тим як перейти на мікроскопічний рівень хімії мозку, погляньмо на канонічний спосіб навчання — запам’ятовування. Майже кожен пригадує події одинадцятого вересня, коли в Північну та Південну вежі Всесвітнього торговельного центру врізалися літаки. Неймовірно те, що навіть через п’ятнадцять років ми не тільки пам’ятаємо зображення палаючих будівель, але й достеменно знаємо, де та з ким перебували в момент трагедії. Глибоко емоційна ситуація зацементувала всі важливі (сама атака) і неважливі обставини в пам’яті. Саме тому людям, що переживали травматичний досвід, зазвичай дуже важко позбутися своїх спогадів, активувати які може будь-який уламок події — місце, запах, людина, яка там була, тощо. Спогади формуються як епізоди, тому в момент найвищої чутливості нейронного регістру ми фіксуємо не тільки те, що спричинило цю чутливість, а й усе, що відбувається навколо.

Сам принцип набагато загальніший. Мозок піддається змінам, перебуваючи в стані емоційного піднесення чи отримуючи винагороду (гроші, секс, емоції, шоколадку). Щоб зрозуміти, як це відбувається, слід змінити інструментарій і зануритися в мікроскопічний світ. Ця подорож веде нас до Каліфорнії, у лабораторію нейронауковця Майкла Мерзеніча.

▶ У його експерименті мавпи мали на слух визначити вищу з двох нот; ми робимо щось подібне, налаштовуючи музичний інструмент. Коли два тони помітно зближувалися, тварини вважали їх ідентичними. Так Майкл дослідив ліміти роздільної здатності слухової системи. Як і будь-яку іншу майстерність, її можна розвинути.

Слухова кора, як і зорова, організована як матриця з модулів нейронів, згрупованих у колонки. Кожна колонка спеціалізується на певній частоті звукових коливань. Тому слухова кора паралельно аналізує висоту (ноту) звука.

На мапі слухової кори кожна частота відповідає певній області. Мерзеніч уже знав: якщо активно тренувати мавпу розпізнавати ноти певної частоти, то відбувається дещо незвичне. Колонка, яка фіксує звуки цієї висоти, розширюється, ніби держава, що захоплює прилеглі території. Нас цікавить, завдяки чому відбувається така зміна. Мерзеніч спостеріг, що для трансформації мозку мало просто повторювати ноту. Проте якщо звук пролунає одночасно з імпульсом активності у вентральній області покришки — розташованій глибоко в мозку ділянці, яка виробляє дофамін, — кора реорганізується самостійно. Усе стало на свої місця. Щоб реорганізувати нейронний ланцюг, потрібно, щоб стимул діяв одночасно з виробленням дофаміну чи схожого нейромедіатора. Навчання потребує мотивації й зусиль. Це не магія й не догма. Тепер ми знаємо, що в такий спосіб виробляється дофамін, який знижує стійкість мозку до змін.

Дофамін — це наче вода, яка розм’якшує глину, а сенсорний стимул — інструмент, який залишає на ній борозни. Вони трансформують матеріал тільки в симбіозі. Обробляти суху глину — марнування часу. Розмочувати її, якщо не збираєшся ліпити, — теж. Це фундамент навчального сценарію, обговорення якого ми розпочали з ідеї Ґальтона: навчання є процесом трансформації мозку під дією зовнішніх стимулів. Повільні монотонні завдання залишають борозни нових нейронних ланцюгів, які автоматизують процес. Але, крім зусиль і тренувань, для трансформації потрібно, щоб кора головного мозку перебувала в сприйнятливому до змін стані.

Отже, ми проаналізували помилку Ґальтона й зрозуміли, що популярні уявлення про навчання неправильні: максимальні досягнення не зумовлені генетично, а на шляху до них важливу роль відіграють і соціальні, і культурні фактори. Також виявили, що віртуози виконують завдання у своїй сфері на високому рівні завдяки якісно іншому підходу, а не вдосконаленню початкової процедури. Щоб досягти успіхів у навчанні, слід працювати мотивовано й наполегливо, виходити із зони комфорту й ігнорувати поріг задовільності. Те, що ми вважаємо верхньою межею своїх можливостей, — просто точка рівноваги.

Якщо коротко, то вчитися ніколи не пізно. Доросла людина відрізняється тільки тим, що її мотивація прилипла до вже засвоєних знань і вмінь і не рветься у вир відкриттів і навчання. І якщо ви дійсно хочете розвиватися далі, для початку досить повернути собі дитячий ентузіазм, терпіння, мотивацію й упевненість.

Розділ шостий. Освічений мозок

Як те, що ми дізналися про мозок і людське мислення, допоможе вдосконалити освіту?

Щодня понад два мільярди дітей у всьому світі йдуть до школи, і це, мабуть, найграндіозніший масовий експеримент в історії людства. Там вони вчаться читати, заводять найкращих друзів і здобувають соціальний досвід. У школі під впливом дуже інтенсивного навчального процесу розвивається й трансформується їхній мозок. Але нейронаука вперто ігнорувала цей тісний зв’язок і роками не навідувалася до класу. Мабуть, нарешті настав час збудувати міст між нею й освітою.

На думку філософа й освітянина Джона Брюе, цей міст сполучає досить віддалені світи, і те, що цікавить нейронауку, не завжди потрібне й доцільне в навчанні. Наприклад, нейродослідникові важливо розуміти, яка область тім’яної кори відповідає за обробку чисел, але це знання нічим не допоможе вчителеві математики краще викладати свій предмет.

При цьому ми повинні ще скептичніше, ніж зазвичай, ставитися до використання аморфних і нечітких наукових термінів. Якось я був на конференції, де удаваний експерт із нейронауки заявляв, що людям слід більше використовувати праву півкулю (це твердження досі поширене). Я підвів руку (ліву, щоб не перечити світилу…) і зауважив, що, навіть якщо припустити, що її використання приносить якусь користь, я все одно не розумію, як це робити. Невже нахиляти голову направо, щоб збільшити притік крові до правої півкулі? Він відповів, пославшись на «нейронауку», що слід більше малювати, розмальовувати картинки, займатися мистецтвом і забути про вивчення мов. Тоді я запитав, чому ж він одразу так не сказав, хоча вже й знав відповідь. За хитромудрими метафорами ховалася порожнеча. Він апелював до мозку й півкуль, щоб використати престиж науки в дешевій рекламі.

Багато століть фундаментальні знання знаходять застосування в прикладних науках. Раніше панувала думка, що науковці просто повинні накопичувати досвід, і, може, колись його дрібка знадобиться суспільству. Дональд Стоукс запропонував альтернативний підхід — квадрант Пастера: шукати нішу, у якій перетинаються інтереси фундаментальної й прикладної науки.

У своїй класифікації Стоукс розрізняє наукове знання, спрямоване на розкриття фундаментальних принципів, і наукове знання, що безпосередньо обслуговує потреби людства. Атомна модель Нільса Бора — приклад чистої науки. Лампочка Томаса Едісона орієнтована на практичне застосування. А от дослідження вакцинації, яке здійснив Луї Пастер, на думку Стоукса, потрапляє в обидві категорії. Учений не тільки з’ясував фундаментальні принципи мікробіології, а й розв’язав одну з найактуальніших медичних проблем епохи.

У цьому розділі ми беремо курс на квадрант Пастера, який лежить десь у водах нейронауки, когнітивної науки й освіти, і сподіваємося зробити внесок у якість та ефективність освітньої практики завдяки аналізу деяких фундаментальних законів роботи мозку.

Звучання літер

Опановуючи читання, ми дізнаємося, що фігури P, P, Ƿ, ƿ, Ƿ і ƿ — це та сама літера. А отже, комбінація з вертикальної лінії й дужки «| + Ͻ» завжди утворює «р». Іноді дужка менша, іноді лінія із насічкою, а крива трохи виступає за неї, але ми розуміємо, що різні форми позначають ту саму букву. Це візуальний аспект читання, про розвиток якого йшлося в попередньому розділі. Але він не єдиний і паралельно відбувається складніший процес: ми вчимося вимовляти літеру. Розуміти, що візуальний об’єкт «р» відповідає звуковому — фонемі /р/.

Приголосні звуки вимовляти важко, тому що ми ніколи не чуємо їх окремо, без супроводу голосних. Тому літера «р» називається «ер». Без початкового «е» її ім’я звучить дивно. А ще деякі приголосні вимагають складних маніпуляцій артикуляційним апаратом, наприклад вібрації кінчика язика для /р/ чи вибухового розмикання губ для /п/. Склади вимовляти набагато легше, особливо якщо до них входить один приголосний та один голосний, наприклад «па»[83].

В іспанській та італійській мовах[84] між фонемами й літерами існує чітка відповідність, яку легко встановити. А от для англійської й французької це не характерно, тому читачам доводиться розшифровувати складніший код і сканувати поглядом одразу кілька літер, щоб правильно їх вимовити.

Вагу експресивного компонента читання часто недооцінюють, мабуть, тому, що люди можуть читати мовчки. Але навіть ознайомлюючись із текстом подумки, ми сповільнюємося на словах, які важко вимовити. Це свідчить, що наш внутрішній голос вимовляє прочитане, навіть якщо в зовнішній світ не долинає ані слова.

Отож, коли людина опановує читання, вона одночасно вчиться говорити й слухати. Вимовляючи «Париж», ми продукуємо суцільний звуковий потік[85]. Для людини, яка не вміє читати, розчленувати це слово на /п/, /а/, /р/, /и/, /ж/ — те саме, що розділити кульку зім’ятого, перемішаного пластиліну на початкові кольори. Неможливо. Так відбувається тому, що природними структурними елементами слова здаються склади, а не фонеми. Так само, якщо не вміти читати, дуже важко відповісти, що станеться, коли забрати «П» зі слова «Париж». Необхідне для цього вміння розбивати звучання слова на фонеми називається фонологічною обізнаністю. Вона розвивається в процесі читання, а не закладена від природи.

Щоб сприймати фонему як найменшу структурну одиницю мови, потрібно, щоб у неї був ярлик — назва, яка вирізняє її й перетворює на об’єкт у потоці звуків. Саме тому фонологічна обізнаність формується під час читання. Літери, які репрезентують фонему, стають цими ярликами. Отже, знайомство з фонемами — важливий компонент читання. Насправді більшість труднощів під час читання спричинена не візуальними, а слуховими й звуковими аспектами. І одна з найпоширеніших помилок учителів — це нехтування його фонологічним аспектом.

У тенетах слів

Дислексія — це, мабуть, найпоказовіший приклад того, що нейронаука приносить користь освіті. По-перше, дослідження мозку виявили, що це порушення не пов’язане з мотивацією й інтелектом, а виникає внаслідок конкретних проблем у церебральних областях, які з’єднують зір із фонологією. Біологічна складова дислексії зовсім не означає, що її неможливо зменшити або виправити. Це не стигма. Якраз навпаки — так ми можемо зрозуміти проблему, з якою іноді стикаються діти, що вчаться читати.

Поширена думка, що проблема дислексії криється у зоровому аналізаторі, помилкова: зазвичай найбільше труднощів спричиняє світ звуків, а саме розпізнавання й вимова фонем. Це відкриття дозволяє розробити прості, але ефективні вправи для боротьби з дислексією. Вони спрямовані не на вдосконалення зору, а на розвиток фонологічної обізнаності. Приклад такого завдання — запропонувати дитині послухати й вловити різницю між «париж, ариж, париж, ариж…». Гра, під час якої у слові потрібно щоразу прибирати по одній фонемі, — теж чудова вправа для розвитку навичок читання: «Снігур-снігу-сніг-сні-ні-і».

Окрім цього, нейронаука допомагає розпізнати дислексію на ранніх стадіях. Іноді батьки виявляють, що дитині важко читати, досить пізно, коли дорогоцінні місяці, а то й роки навчання вже втрачені. Рання діагностика дислексії (як часто буває в медицині) суттєво змінює прогнози. Проте водночас ми повинні зважати на очевидну делікатність теми й торкатися її обережно та розсудливо. Так, діагноз на ранньому етапі збільшує шанси, але ризик стигматизації й самоздійснюваного пророцтва теж досить високий.

Рішення дається важко, зокрема тому, що ми не здатні точно передбачити дислексію й говоримо тільки про схильність до неї. Розглянемо яскравіший приклад — вроджену глухоту. Без втручання науки її діагностують пізно, тому що перші кілька місяців життя немовляти непомітно, що воно не реагує на звуки. Якщо ж поставити діагноз одразу, батьки почнуть використовувати мову жестів і символів, і глуха дитина виросте в атмосфері гарної комунікації, що дуже важливо. Її світ буде повнішим і нормальним. Визнання важливості ранньої діагностики кардинально змінило лікувальну практику. Через кілька днів після народження немовлята проходять звуковий тест, який визначає наявність вад слуху. Завдяки ранній діагностиці можливої глухоти батьки мають шанс зосередитися на цьому аспекті й поліпшити соціальний розвиток дитини. Ситуація з дислексією досить подібна: реакція мозку на фонеми на першому році життя визначає можливі труднощі через кілька років, коли настане час вчитися читати.

Тема настільки делікатна, що виникає спокуса просто заплющити на неї очі. Але утриматися від рішення — це також рішення. Залишити все як є набагато простіше, проте така ухвала не знімає з батьків відповідальності. У найближчому майбутньому ми зможемо визначити ймовірність дислексії в дитини, і від цього нікуди не подітися. Тому на кожному рівні суспільства — від батьків, учителів і директорів шкіл до урядовців — слід вирішити, що робити з такою інформацією. І, звісно, це вже виходить за межі й повноваження науки.

На мою думку, інформацію про ймовірність дислексії потрібно враховувати й обережно, без стигматизації використовувати. Було б добре, якби батьки й вихователі знали, що в дитини висока ймовірність труднощів із читанням. Тоді вони давали б їй корисні й досить цікаві фонологічні вправи, які дарують шанс попрацювати над слабким місцем та опанувати читання. Отже, у дитини з’явилася б можливість почати навчання в школі на одному рівні з однолітками.

Тепер підсумуємо:

1) ви не можете читати без уміння вимовляти відповідні звуки;

2) фонологічна обізнаність — це фундаментальна складова читання, пов’язана зі звуком, а не зображенням;

3) ця здатність у кожної дитини індивідуальна: у декого слухова система налаштована на розрізнення фонем іще до того, як вони починають опановувати читання, тоді як інші сприймають звуки як більш пов’язані між собою;

4) низький ступінь деталізації фонологічної системи в дитини є передумовою виникнення дислексії;

5) починаючи з двох-трьох років фонологічну обізнаність можна стимулювати за допомогою безпечних і веселих завдань, елементарних словесних ігор, щоб до моменту, коли дитина почне читати, натренувати її здатність розрізняти фонеми.

Дослідження розвитку читання — дуже красномовний приклад практичної користі вивчення людського мозку для навчального процесу. Він також співзвучний із головною метою цієї книжки — виявити, як осмислення здобутків науки допомагає нам зрозуміти себе й краще комунікувати з іншими.

Про це доведеться забути

Хоча здоровий глузд підказує, що навчання — це засвоєння нових знань, Сократ у цьому засумнівався. Він вважав, що це процес реорганізації й пригадування знань, які ми вже маємо. Моя смілива гіпотеза йде ще далі: навчання слід розуміти як редагування (у його опозиції до письма). Часом, щоб опанувати якесь уміння, потрібно втратити знання. Іноді навчитися означає забути. Стерти зайву інформацію, яка займає простір чи навіть гірше — заважає ефективній розумовій діяльності.

Маленькі діти часто пишуть літери задом наперед. Іноді це слова чи цілі речення ніби в дзеркальному відображенні. Якщо порівняти з іншими «помилками» у ході навчання, цю трактують як милу тимчасову незграбність, і ніхто не звертає на неї особливої уваги. Та насправді це вияв справжньої майстерності. По-перше, ніхто не вчив дитину писати дзеркально. Вона сама навчилася. По-друге, дзеркальне письмо дуже складне. Просто спробуйте написати навпаки ціле речення. А в дітей це виходить легко.

Чому розвиток письма відбувається в такому напрямку? Що це каже нам про роботу мозку? Зорова система перетворює світло й тіні на предмети. Оскільки ці предмети обертаються в різні боки, вона не звертає уваги на їх точну орієнтацію. Чашка залишається чашкою, байдуже, ліворуч чи праворуч у неї ручка. Але деякі здобутки культури, наприклад літери, є винятком. У латинському алфавіті дзеркальне відображення «p» — це «q», зовсім інша буква. Якщо перевернути її дороги ногами, вийде «d», а тоді зліва направо — «b». Чотири відображення — чотири окремі літери. Алфавіт вбирає в себе притаманні візуальному світу параметри, окрім симетрії. Дзеркальне відображення літери — це вже не та сама літера. Для людської зорової системи це незвичний і неприродний факт.

У нас дуже погана пам’ять на точну конфігурацію предметів. Наприклад, майже всі скажуть, що Статуя Свободи в Нью-Йорку має трохи зеленуватий відтінок, корону й тримає факел у піднятій руці. Але в правій чи лівій? Більшість людей не пам’ятають, а ті, хто відповідає, часто помиляються. А в який бік дивиться Мона Ліза?

Цілком логічно, що люди забувають подібні деталі, адже зір їх активно ігнорує, аби визначити, що в усіх позиціях, ракурсах і відображеннях предмет залишається тим самим[86]. Зорова система виробила функцію, завдяки якій ми відрізняємося від Фунеса — людини з феноменальною пам’яттю, і розуміємо, що собака в профіль і собака анфас — це той самий собака. Відповідний нейронний ланцюг дуже ефективний і має тисячолітню історію. Він працював у мозку задовго до появи шкіл та алфавітів. Літери з’явилися на пізніших етапах розвитку людства в результаті суспільного договору, що порушує елемент природного функціонування зорової системи. Цей договір постановляє, що «р» і «q» — два різні об’єкти.

Діти, які вчаться читати, використовують іще «заводські» налаштування зорового аналізатора, для яких «р» дорівнює «q». Тому вони автоматично плутають літери під час читання й на письмі. Отже, викорінення звичок і шкідливих задатків — повноправний компонент навчання. Ми пересвідчилися, що мозок не tabula rasa, на якій записують нові знання, і на прикладі читання побачили, що деякі природні функції можуть спричинити труднощі в навчанні.

Рамки мислення

Деякі складні абстрактні конструкти, наприклад поняття числа чи моралі, формуються в мозку з перших днів життя. Наше сприйняття реальності витворюється на основі цих концептів. Слухаючи чужу історію, ми не записуємо її слово в слово, а реконструюємо мовою власних думок. Саме тому люди виходять з одного кінозалу з різними враженнями. Ми сценаристи, режисери й редактори сюжету власної реальності.

Це суттєво позначається на освітньому середовищі. Історія з фільмом повторюється в класі: у кожного учня власна мова реконструкції.

Навчання — це своєрідна точка перетину між пропонованим матеріалом і нашою готовністю його засвоїти. Мозок не порожня сторінка, по якій можна писати, а жорстка форма, у яку одні фігури вписуються добре, а інші — ні. Проблема узгодження, припасування — набагато краща метафора навчання.

Найвиразніше це виявляється в самій репрезентації світу. Грецький когнітивний психолог Стелла Возніяду ретельно проаналізувала десятки тисяч малюнків, щоб зрозуміти, як змінюються дитячі уявлення про світ. На якомусь етапі навчання діти чують абсурдну ідею: Земля кругла. Здається, що це якась нісенітниця, бо весь попередній життєвий досвід указує якраз на протилежне[87].

Щоб зрозуміти, що Земля кругла, дитині потрібно позбутися природного висновку про її плоскість, який виростає із сенсорного досвіду. Коли ми нарешті визнаємо, що планета кругла, виникають інші проблеми. Чому люди в Австралії, на протилежному кінці світу, не падають із неї? Настає черга поняття гравітації, яка приклеює нас до планети. Але й це ще не все. Чому Земля не падає, якщо в космосі вона ні до чого не підвішена?

Концептуальні «революції», які ми переживаємо за життя, у своїй послідовності відтворюють історію розвитку культури. Діти, шоковані формою Землі, стикаються з тим самим когнітивним дисонансом, що й Ізабелла І, коли Колумб розповів їй про свою майбутню подорож{Але найімовірніше, що цієї розмови ніколи не було. Міф, що в Середньовіччі люди вважали Землю плоскою, вигадали в новітні часи. Ще Аристотель довів, що Земля кругла, і всі з ним погодилися (Ератосфен навіть виміряв її окружність). Це знала кожна більш-менш освічена середньовічна людина. Сміливець Колумб, що прагнув довести сферичність Землі, — це популярна сучасна вигадка. Докладніше про неї розповідає Джеффрі Рассел у книжці «Вигадка про плоску Землю: Колумб і сучасні історики» (Нью-Йорк, 1997).. У дитячому віці проблему існування Землі посеред порожнечі розв’язують, як це часто траплялося в давній культурній традиції людства, за допомогою величезних черепах або слонів, які її тримають. Доба міфів минула, але кожен індивід досі намагається вписати реальність у свої концептуальні рамки. Фізик розуміє, що Земля обертається, має інерцію й рухається по орбіті навколо Сонця, але восьмирічній дитині доводиться обходитися власним арсеналом пояснень, чому планета нікуди не падає.

Учителям, батькам і друзям варто розуміти, що той, хто вчиться, вписує нову інформацію у власні, відмінні від їхніх концептуальні рамки. Враховуючи цей фактор, педагогіка стає ефективнішою. Ідеться не про спрощені тлумачення, а радше про «переклад» своїх знань іншою мовою, для іншого способу мислення. Парадоксально, але часом пояснення однокласника, який сприймає світ через аналогічні концептуальні рамки, дає кращі результати. Іноді найкращі перекладачі — самі учні.

▶ Разом із математиками Фернандо Чорні, Пабло Коллом і Лаурою Пессатті ми провели дуже простий експеримент, результати якого вагомі для освітньої практики. Об’єднавши у дві групи кількасот студентів, які пройшли вступний курс і готувалися до іспиту, ми запропонували їм математичну задачу. Перша група мала просто її розв’язати. Другу ми попросили спершу записати умову своїми словами й аж тоді братися за задачу.

Друга група мала додаткове завдання, яке відволікало учасників, вимагало часу й концентрації. Але з точки зору описаної вище теорії вони реалізували ключовий елемент навчання — переказали формулювання своїми словами, перед тим як розв’язувати задачу{Це була звичайна задача з підручника. Спробуйте переписати її й побачите, наскільки легше знайти відповідь. «Поверхи будівлі пронумеровані від 0 до 25. У ліфті є тільки дві кнопки: жовта й зелена. Якщо натиснути жовту, кабіна підніметься на 9 поверхів, якщо зелену — опуститься на 7. Якщо натиснути на жовту кнопку, коли “бракує” поверхів для підйому, ліфт нікуди не поїде; те саме станеться, якщо натиснути на зелену кнопку, коли він занизько. Запишіть послідовність натискань для того, щоб людина піднялася ліфтом із нульового на одинадцятий поверх». А ось мій «переклад», записаний мало що не кодом. Завдяки цьому я розв’язав задачу набагато швидше, не перевантажуючи свій буфер пам’яті:

«Ліфт: 9 угору або 7 униз.

Будівля: 25 поверхів.

Не можна оминути нульовий поверх чи дах.

Як потрапити з 0 на 11?»}. Результати просто приголомшують: у другій групі, де учасники переписали умову, успішність була майже вдвічі вищою, ніж у першій, яка одразу взялася за розв’язання.

Паралелощо?

А тепер спробуймо поглянути на світ геометрії дитячими очима й переконатися, що процес переформулювання понять своїми словами — це набагато більше, ніж лінгвістична вправа. Щоб зрозуміти, що геометрія не дуже ладнає зі словами, достатньо буде прочитати визначення паралельності: «Рівновіддалені лінії або площини, які ніколи не перетинаються». У ньому повно абстрактних термінів: лінія, площина, рівновіддалений (у деяких дефініціях додається поняття нескінченності). Навіть слово паралельний вимовити складно. Та хто взагалі його придумав? Проте коли ми бачимо дві непаралельні лінії серед кількох паралельних, то одразу їх помічаємо. Отже, зорова система стимулює внутрішнє чуття, яке дозволяє розпізнавати геометричні поняття ще до того, як ми вивчимо їхні назви.

Трирічна дитина вже розрізняє дві непаралельні лінії серед кількох паралельних. Звісно, вона не здатна пояснити поняття, тим більше назвати термін, але чітко розуміє, що ці прямі чимось вирізняються. Те саме стосується багатьох геометричних понять: прямий кут, замкнена й незамкнена фігури, кількість сторін багатокутника, симетрія тощо.

Існує два шляхи вивчення універсалій, не закладених освітою. Перший — спостерігати за дітьми, які ще мало зіпсовані культурою, другий — стати таким собі антропологом думки й помандрувати туди, де традиції сильно відрізняються.

Приклад ґрунтовно вивченої культури для дослідження математичного мислення — плем’я мундуруку, яке живе в нетрях бразильської Амазонії. Культура мундуруку дуже багата й давня, а математичні уявлення в ній суттєво відрізняються від тих, які ми успадкували від греків та арабів. Наприклад, у цього племені немає слів для більшості чисел. Мундуруку мають слова — для називання одиниці (пуґ ма), двійки (ксепксеп), трійки (ебадіпдіп) — і все. Також існують лексеми на позначення приблизної кількості, наприклад пуґ поґбі (жменя), адесу (кілька) і адема (досить багато). Інакше кажучи, їхня математика приблизна, а не точна. Мова племені дозволяє розрізнити багато й мало, але сказати нею, що дев’ять мінус два дорівнює сім, неможливо. «Сім», «тридцять», «п’ятнадцять» у мові мундуруку просто не існують.

Небагата ця мова й на геометричні поняття. Невже це означає, що уявлення про лінії й фігури в поселеннях мундуруку та Бостоні зовсім різні? Відповідь — «ні». Психолог Елізабет Спелкі виявила, що діти мундуруку й діти з Бостона з однаковою успішністю розв’язують геометричні задачі, які виражені візуально, а не вербально. Навіть більше: завдання, що є легким для маленького бостонця (наприклад, знайти серед різних кутів прямі), не становить труднощів і для дитини мундуруку. Складніші задачі, як-от визначити симетричні елементи з-поміж несиметричних, викликають труднощі в обох груп.

Математичні уявлення характерні для всіх культур і реалізуються з дитинства. Арифметика виростає з внутрішнього чуття щодо побачених предметів: великих, маленьких, віддалених, круглих, прямих, а також простору й руху. Майже у всіх культурах числа виражені за допомогою лінії. Додавати означає рухатися вздовж неї, зазвичай праворуч, а віднімати — у протилежному напрямку. Це чуття вроджене й розвивається самостійно, без жодних зовнішніх інструкцій. Звісно, згодом комплекс сформованих уявлень увінчує формальна освіта.

Якщо порівняти дорослих із Бостона й поселень мундуруку, перші розв’язують геометричні задачі набагато ефективніше. Цей результат підтверджує очевидну істину: людина, яка роками опановує ремесло, має кращі результати. Цікаво й показово, що, хоча освіта поліпшує вміння розв’язувати задачі, вона не скасовує ієрархію складності. Тому проблеми, розв’язати які в дитинстві здавалося неможливим, у дорослому віці все ще потребують значних зусиль.

Отже, коли люди дізнаю´ться щось нове, вони аналізують його з позицій власних концептуальних рамок, сформованих на підставі ранніх, можливо, навіть вроджених інтуїтивних знань. Дорослішаючи й навчаючись, ми переживаємо кілька концептуальних революцій, які змінюють попередню систему понять і репрезентацію світу. Але старі інтуїтивні уявлення залишаються. Часом дитячий підхід до розв’язання проблем можна простежити в дорослих, навіть досвідчених експертів і видатних мислителів певної сфери. Багатоаспектні й складні проблеми залишаються такими впродовж усього освітнього процесу. Осягнення того, як працює комплекс інтуїтивних уявлень у людському розумі, — це прямий шлях до вдосконалення методів навчання.

Жести і слова

Вище я описував навчання як процес передавання міркувань у зорову кору, яка реалізує їх паралельно, швидко й ефективно. А тепер розглянемо протилежний процес, за допомогою якого ми поповнюємо свій арсенал символами, здатними описати вроджені візуальні образи.

Ми з Ліз Спелкі й Сесілією Калеро дослідили процес перетворення інтуїтивного чуття на правила й слова. Згідно з нашою теорією засвоєння знань відбувається у два етапи. Перший — здогад: тіло знає відповідь, але не може її вербально сформулювати. Тільки на другому етапі міркування експліцитно виражається в правилах, які ми можемо описати собі й іншим. У нас була ще одна теорія, яка зародилася в пустелі Атакама, коли чудова дослідниця когнітивного розвитку людини Сьюзен Ґолден-Мідоу розповіла нам про неймовірне відкриття, яке вона зробила, відтворивши старий дослід Жана Піаже.

▶ В експерименті швейцарського психолога дітям показували два ряди камінців і запитували, у якому їх більше. Насправді в обох лініях була однакова кількість камінців, просто в одній вони були розставлені через більші проміжки. Шестирічні діти через притаманне всім людям уявлення про тотожність довжини й кількості постійно вибирали довший ряд.

Сьюзен виявила в класичному експерименті непомітну, але дуже важливу деталь. Коли діти казали, що в довшому ряду більше камінців, вони супроводжували свою відповідь досить різними жестами. Одні розмахували руками в різні боки, щоб показати, що один ряд довший. Інші проводили долонями лінії, аби встановити відповідність між камінцями у двох рядах. Останні насправді виявили сутність проблеми. Вони не могли виразити своє розуміння словами, але робили це мовою тіла. І цій другій групі дітей допомагав сократичний діалог. Вистачило невеличкої підказки від учителя, щоб вони висловили знання, яке вже мали. Це відкриття — не просто цікавий матеріал для роздумів. Використовуючи здобуту інформацію, ми можемо ефективніше навчати інших.

Завдяки ретельному спостереженню Сьюзен виявила, що жести й слова говорять про зовсім різне. Тоді ми вирішили дослідити, як діти виражають свої знання з геометрії на трьох рівнях: вибору, обґрунтування й рухів.

▶ У нашому експерименті діти дістали завдання вибрати з шести карток зайву, яка не відображає геометричної властивості, наявної на інших. Наприклад, на п’яти картках було зображено по дві паралельні лінії, а на шостій — дві скісні у формі V. Більш ніж половина дітей віком до чотирьох років вибрала єдину картку з непаралельними прямими. Інші відповіли неправильно, але не навгад.

Дехто вибирав картку з найбільшим проміжком між прямими. Чи ту, на якій були найдовші лінії. Ці діти зосередилися на несуттєвих аспектах проблеми. Більшість із них розбірливо пояснювали свій вибір, використовуючи лексеми на позначення розміру. Слова не суперечили дії. Але руки дітей мали зовсім іншу думку. Вони рухалися, то формуючи V-подібну фігуру, то паралельні лінії. Тобто жести свідчили, що діти вловили справжню геометричну закономірність. Якби це був іспит, то усна відповідь стала б провалом, але рухи рук здобули б прохідний бал.

Ми досі не знаємо, ні які церебральні механізми зумовлюють те, що геометрична інформація виявляється через жести або здійснення певного вибору, а не через мовлення, ні що саме відбувається в мозку в мить, коли дитина комплексно вловлює свої уявлення й дістає здатність їх висловити.

Експерименти, які вимірюють знання на рівні слів, учинків і жестів, допомагають зрозуміти, як ми вчимося формувати поняття. Деякі з них, наприклад форма, належать до базового набору уявлень, доступних для внутрішнього знання, і тільки на пізніших етапах розвитку отримують експліцитне вираження. Маленькі діти легко визначають фігуру іншої форми, навіть якщо не можуть викласти геометричну аргументацію власного вибору іншим і, напевне, самим собі.

Розвиток деяких геометричних понять, наприклад кутів, відбувається за іншою схемою. Вони вперше виявляються в жестах у період, коли діти ще не можуть використовувати цю інформацію для розв’язання конкретних задач чи описати концепт словами.

Можливо, різниця в становленні понять спричинена вродженими біологічними передумовами, але швидше за все залежить від того, як пов’язані шкільні й «побутові» знання з геометрії. Більшість дітей часто грається з фігурами, але мало стикається з кутами — сферою, яку можна природно виражати жестами. До того ж існує загальний принцип, що цементом і риштуванням для зміцнення експліцитних знань стають їхні різноманітні прототипи.

Дослідження Сесілії показало, що діти дуже примітивно виражають словами геометричні поняття. І насправді не тільки діти. Діалог «Менон», поданий на початку п’ятого розділу, описує ті самі труднощі в дорослих.

Розвиток геометричних категорій відрізняється від інших концептів на зразок числа чи моделі психіки тим, що поняття геометрії не комбінуються між собою так, як уявлення про кількість чи психічні стани. Мабуть, тому і дітям, і дорослим важко їх вербально сформулювати або вивчити зі слів інших людей.

І аж тепер виявляється реальна значущість отриманих результатів для навчального процесу. По-перше, вони підказують, що геометрії (і багатьох інших понять) не можна ефективно навчити за допомогою слів. Імовірно, якраз у цьому криється причина провалу теорії, описаної в «Меноні». По-друге, учитель дізнається, що мова не найкращий інструмент для визначення рівня учнівських знань у цій сфері.

Тіло — це фабрика експресії. Слова репрезентують лише невелику частину наших знань. Вони неймовірно ефективно передають одні поняття, але досить незграбні з іншими. В окремих сферах це дуже очевидно. Уявіть, що футболістові на іспиті потрібно вербально описати, як він виконає штрафний удар. Абсурдна ситуація, але певною мірою щось схоже переживають мільйони дітей, коли ми просимо їх пояснити словами, що вони знають із геометрії.

Добре, погано, так, ні, гаразд

Аргентинський романіст, музикант та актор Луїс Пессетті написав пісню, у якій батько ставить синові-підлітку довгу низку запитань. У відповідь він отримує постійні «нормально» або «нічого». Це не означає, що син не знає, що сказати, він просто не хоче говорити. Пісня містить важливий урок і для науки про розвиток: щоб з’ясувати справжню думку підлітка чи дитини, краще не використовувати прямі запитання ні в реальному житті, ні в наукових експериментах.

Спробувавши різні методики вивчення дитячих знань, ми виявили, що найкращий спосіб — нічого не питати, а просто дозволити малюкам говорити. Це прояв важливого принципу поведінки соціальних істот: інформація сама по собі нічого не варта й здобуває цінність, лише коли ти можеш нею з кимось поділитися. Ця потреба ділитися й спілкуватися закладена в нас від природи.

Метод збирання даних для дослідження експліцитних знань переріс у щось більше, відколи ми виявили, що в дітей є своєрідний учительський інстинкт. Вони природжені вчителі. Дитина, яка знає якусь інформацію, прагне нею поділитися.

Учительський інстинкт

У 1967 році Антоніо Баттро навчався в Женеві разом із Піаже. Згодом він очолив процес технологічного удосконалення шкільних класів у Нікарагуа, Уругваї, Перу й Ефіопії. Якраз коли ми дізналися про вроджену потребу дітей поширювати знання, Антоніо приїхав до нашої лабораторії в Буенос-Айресі й поділився ідеєю, яка перевернула наше дослідження: він вважав абсурдом те, що нейронаука займається проблемою, як мозок засвоює знання, але ігнорує те, як він передає їх іншим. Це дуже дивно, тому що здатність навчати — одна з характерних рис нашого виду, яка й робить нас людьми. На ній ґрунтується вся культура.

Здатність навчатися об’єднує нас з іншими тваринами, зокрема майже міліметровим черв’яком Caenorhabditis Elegans і морськими слимаками з роду Aplysia, у яких нобелівський лауреат Ерік Кендл виявив молекулярні й клітинні механізми пам’яті. Але люди мають унікальне вміння передавати й поширювати знання. Той, хто щось вивчив, здатен розповісти про це іншим. Це вже не пасивний процес засвоєння інформації. Культура передається, як дуже чіпкий вірус.

Ми висунули гіпотезу, що ненаситне прагнення ділитися інформацією — це вроджене імпульсивне бажання на зразок спраги, голоду чи пошуку задоволення. Якщо точніше, це програма, яка розвивається автоматично й не потребує зовнішніх інструкцій чи тренувань. Кожен навчає інших, хоча ніхто не пояснював нам, як це робити. Ноам Чомскі висунув теорію, що в людей є інстинкт мови, а ми з моїм колегою й другом Сідні Штраусом, наслідуючи його приклад, запропонували гіпотезу про інстинкт навчати. У мозку є всі передумови, щоб поширювати знання. Наша гіпотеза спирається на два засновки.

1. Протовчителі

Діти комунікують іще до того, як навчаться говорити. Вони плачуть, просять, вимагають. Але чи обмінюються вони інформацією лише для того, щоб заповнити прогалини в знаннях? Чи вчать вони інших, навіть не вміючи говорити?

▶ Ульф Лішковскі й Майкл Томаселло вигадали оригінальну гру, щоб з’ясувати це. Актор на очах в однорічної дитини впускав зі столу предмет. Сцена була зрежисована так, що дитина бачила, куди той упав, а актор — ні. Потім останній старанно, але марно шукав предмет. Малюки з власної волі діяли так, наче розуміли прогалину в його знаннях і хотіли її заповнити. Вони робили це єдиним доступним способом (оскільки говорити ще не вміли) — указували на місцезнаходження предмета пальцем. Це міг бути звичайний автоматизм. Але експеримент чітко відкинув таку можливість, адже, коли під час окремих спроб дітям було зрозуміло, що актор знає, куди впав предмет, вони не вказували на нього пальцем.

Це майже педагогіка, тому що:

1) дитина не дістає від свого вчинку жодної (очевидної) користі;

2) вона виявляє чітке розуміння прогалини в знаннях;

3) це не автоматизм, а свідома дія для передавання інформації людині, яка нею не володіє.

Однорічні діти демонструють економічний підхід до знань: для передавання інформації варто докладати зусиль, тільки якщо вона корисна для іншої людини.

Єдине, чого малюкам бракує для повноцінної імітації поведінки педагога, — це ентузіазму ділитися знаннями доти, доки учень не зможе працювати самостійно. Під час експерименту дитина показує акторові, куди впав предмет, але бездушно ігнорує проблему, коли річ падає вдруге.

Навіть не вміючи говорити, діти проактивно втручаються в перебіг подій, попереджаючи актора про його можливу помилку. Інакше кажучи, прагнуть заповнити комунікаційну прогалину щодо дій, які ще не відбулися, але ймовірно стануться. Для того, щоб навчати інших, необхідна здатність передбачати вчинки людей і діяти відповідно до них, і немовлята виявляють її до того, як опанують ходіння й говоріння.

2. Навчати — що може бути простішим?

Ніхто в дитинстві не вчив нас навчати. Ми не відвідували педагогічний університет чи тренінги для вчителів. Але якщо в нас таки був вроджений учительський інстинкт, то це вдавалося природно й ефективно. Принаймні в дитинстві, поки він не атрофувався. І тут виникає проблема, адже якість викладання залежить від обсягу знань про предмет. Щоб зрозуміти, чи ефективно комунікують діти, відмежувавшись від їхньої інформованості з певної теми, нам слід спостерігати за жестами, а не словами. Несказане тут важливіше за мовлення.

Існують універсалії людської комунікації. Окрім лексико-семантичних параметрів, важливою характеристикою ефективної промови (як-от під час публічних виступів видатних історичних діячів) є те, що вона працює на остенсивному, тобто виразному рівні. Поняття остенсивної комунікації розглядали й переосмислювали філологи й семіотики, зокрема Людвіг Вітгенштайн та Умберто Еко. Цей термін стосується вміння використовувати жести для підсилення промови, що дозволяє скоротити кількість слів. Для цього мовець застосовує імпліцитний ключ, зрозумілий йому й співрозмовникові. Якщо взяти в одну руку сільничку й запитати в когось: «Хочете?» — не доведеться експліцитно пояснювати, що ми пропонуємо. Це сіль. Наші слова й жести переплітаються у виразний танець, над яким ми навіть не замислюємося. А от робот із високим рівнем володіння мовою запитав би: «Вибачте, про що це ви питаєте, чи я цього хочу?»

Наріжний камінь цього методу — вказівка. Коли ми скажемо: «Ось цей», — і вкажемо пальцем на предмет, інші люди зрозуміють, чого стосуються слова й жест. Це дуже ефективний метод комунікації. Мавпи, здатні виконувати безліч складних операцій, не розуміють коду, який нам здається простим як двері. Такий спосіб знайти спільну мову робить людей людьми.

Інкрустуючи наше мовлення інтонацією, жестами й мімікою, остенсивна комунікація також слугує для виділення важливих елементів дискурсу.

У такий спосіб мовець переконується, що слухач не відволікається під час ключової частини повідомлення, адже це могло б призвести до великого непорозуміння.

Інструменти виразності легко впізнати. Людина дивиться в очі співрозмовника й повертає корпус назустріч йому. Спрямовані на слухача погляд чи тіло стають магнітом для його уваги. Інші остенсивні сигнали: звернутися до співрозмовника на ім’я, підняти брову чи змінити тон і гучність. Ефективність передавання повідомлення визначає цілий комплекс природних засобів, яких нас ніхто не вчив. Найкращим доказом, що жести даються легко й без спеціального навчання, слугує те, що їх використовують навіть сліпі від народження люди, які не могли засвоїти ці рухи через органи чуття. Отже, перед нами природний канал людської комунікації. Передавання повідомлення відбувається ефективно, коли він добре налаштований. Якщо ж ми не можемо вловити потрібну частоту, то комунікація перетворюється на гру в зламаний телефон.

Угорці Ґерґей Чібра й Дьордь Ґерґей{Дивовижно, що два видатні угорські дослідники таємниць людської комунікації пов’язані таким збігом: ім’я одного співзвучне з прізвищем другого. Тепер ми вимагаємо спільної пісні Міґеля Матеоса й Луїса Міґеля. Шкода, що неможливо почути тріо Боя Джорджа, Джорджа Майкла й Майкла Джексона.} відкрили, що остенсивний канал людської комунікації ефективно діє з першого ж дня життя. Новонароджені не просто вивчають більше, якщо під час спілкування з ними ми встановлюємо зоровий контакт, змінюємо тон голосу, звертаємося на ім’я чи вказуємо на потрібний предмет. Вони вчаться зовсім по-іншому.

▶ Коли повідомлення передають із використанням засобів виразності, отримувач розуміє, що вивчена інформація не обмежується конкретним прикладом. Якщо сказати дитині, що об’єкт називається олівцем, вона сприйме це як характеристику конкретного предмета. Якщо ж додати до цього повідомлення остенсивний сигнал, малюк зрозуміє, що пояснення стосується цілого класу речей, до яких належить згаданий об’єкт.

Також завдяки деяким засобам виразності слухачі доходять висновку, що повідомлення вичерпане й урок закінчено. В ілюстративному експерименті вчитель показував дітям одну з численних функцій іграшки. В одному випадку демонстрація була остенсивна, із завершальним жестом, який чітко давав зрозуміти: шоу закінчилося. В другому — після показу вчитель несподівано виходив із кімнати.

В обох ситуаціях дітей навчили однакової дії, але реагували вони по-різному. За першого сценарію діти не вигадували нові функції іграшки, тобто розуміли, що дізналися все. За другого — продовжували шукати інші способи застосування, виявляючи розуміння того, що їм розповіли лише про окремі можливості.

Отже, шестирічні діти досить точно оцінювали якість отриманої від учителя інформації на основі остенсивних сигналів. Якщо були причини сумніватися в професіоналізмі педагога (наприклад, недостатня виразність пояснень), вони не обмежувалися вивченим і досліджували далі. Як бачимо, навчання залежить не тільки від змісту повідомлення, а й від надійності партнера в комунікації. Виникає освітній парадокс: гарні вчителі транслюють ідею вичерпності викладеної інформації й цим пригнічують самостійні пошуки учнів.

Ґерґей і Чібра назвали цей імпліцитний код поширення й засвоєння інформації природною педагогікою. Інакше кажучи, наочне пояснення — природний спосіб зрозуміти, який аспект знань потрібний і важливий. Це дозволяє знаходити закономірності в нашому світі безкінечної й неоднозначної інформації. У цьому полягає сутність людської інтуїції й тямущості. Відтворити її дуже важко, і саме тому машини, які ми сконструювали, дуже незграбні в навчанні.

Огляд засад людської комунікації дозволяє нам об’єктивно визначити, чи діти — гарні вчителі. Для цього потрібно замислитися, чи, розповідаючи про щось важливе, вони піднімають брови, звертаються до слухача на ім’я й нахиляються до нього, тобто застосовують увесь арсенал прийомів виразності, які втримують увагу співрозмовника, створюють враження завершеності й надійності переданої інформації. І байдуже до правильності самого повідомлення, адже вона відображає їхні знання з теми, а не вміння навчати. Отже, маємо чіткий імпліцитний спосіб, щоб з’ясувати, чи сформоване в дітей чуття ефективних каналів людської комунікації. Маршрут прокладено, залишилося ним скористатися. І ми із Сесілією Калеро рушили вперед.

▶ Наш проект виглядав досить просто, але унікальність плану полягала в тому, що діти опинилися в ролі вчителя. Вони вивчали щось: гру, математичне поняття, усесвіт з особливими законами чи ази нової мови. Тоді з’являлася інша людина, яка не знала цього. І ми спостерігали. Іноді концентрувалися на прагненні самої дитини навчити новачка. Іноді він звертався по допомогу, і ми досліджували, яким чином і чого саме малеча його навчить.

Виявилося, що діти від природи вчать інших з ентузіазмом і дуже енергійно. Теревенять, усміхаються й дістають задоволення від своєї ролі. У сотнях попередніх експериментів Сесілії, де діти самі чогось навчалися, їм це часто набридало й хотілося відпочити (що вони й робили). Але не було жодного малюка, який не хотів би вчити інших.

Протягом «уроку», який діти проводили для новачка, траплялися різні ситуації. Іноді розмова не стосувалася експерименту. Наприклад, один хлопчик говорив про свою сестру, про дощ чи спеку (мабуть, це єдина тема, на яку ми без проблем говоримо з будь-ким будь-коли й будь-де). Але найчастіше повідомлення дитини стосувалися змісту, логіки й стратегії гри, якої вона хотіла навчити новачка. І в цей момент малюк-учитель починав бомбардувати слухача остенсивними сигналами. Активність жестів означала, що дитина знає, як вчити й привертати увагу учня.

▶ Діти використовували такі прийоми виразності: встановлювали зоровий контакт, піднімали брови, вказували на об’єкт чи просторові відношення, змінювали модуляції голосу. Сесілія виявила ще один несподіваний фактор. Під час викладання діти вставали з крісла й починали ходити кімнатою. Ми як дослідники просили їх сісти й не відволікатися, тому що ходіння ускладнювало фіксування остенсивних жестів. І тільки потім збагнули, що втратили шанс зробити важливе відкриття. Коли ми не намагалися підтримати дисципліну й не втручалися в природний розвиток ситуації, абсолютно всі діти під час передавання знань воліли стояти. Ніхто не сидів. Вони підводилися й ходили колами. Нам іще належить з’ясувати, чому так відбувалося. Може, це остенсивний сигнал, що відображає напрямок трансляції знань (мовляв, «я стою, тому що я це знаю»), а може, вияв нестримного захоплення й задоволення від процесу навчання іншої людини?

В одному з дослідів Сесілії дітям віком від двох до семи років слід було навчити дорослого дуже простого правила. Мавпочка нюхала різні квіти, і потрібно було з’ясувати, від яких вона чхає. Єдина складність — квіток завжди було кілька, тобто гра вимагала логічного мислення. Але навіть дворічні діти легко давали цьому раду. Потім приходила доросла людина й неправильно виконувала завдання. Ця ситуація здавалася дітям дуже смішною. Насправді удаване нерозуміння — дуже поширена гра між дорослими й малюками.

Більшість дітей у відповідь вчили дорослого розв’язувати проблему. Але кілька з них казали щось на зразок «Коли тобі показують квітку, подивися на неї. Якщо мавпочка чхає через неї, я підморгну. Якщо ні, підніму брову». Вони пропонували дорослим готову відповідь. З одного боку, це підказує, звідки береться списування в школі. З іншого — розкриває один із важливих компонентів навчання. Кожному вчителеві іноді доводиться переривати пояснення, коли він розуміє, що учні ще не готові до цієї інформації. Де, коли і як це зробити — дуже делікатна педагогічна проблема. Певною мірою семирічні діти розв’язали її, запропонувавши підказати відповідь, а не пояснити її. Можливо, коли доросла людина була нездатна впоратися з таким простим завданням, діти відчували, що не варто навіть намагатися її навчити, і відмовлялися від педагогіки{Вбачаю певну іронію в тому, що в англійській мові слово «cheating» (обман, шахрайство) є анаграмою «teaching» (навчання).}.

Іскри культури

Вивчаючи, коли й чого люди навчають інших, ми виявили, що в дитинстві кожен був ревним та ефективним учителем-ентузіастом. Але відповідь на найскладніше запитання ще попереду. Чому ми вчимо? Чому вкладаємо час і зусилля в те, щоб поділитися знаннями з іншими? Чому, які визначають людську поведінку, майже завжди порушують безліч запитань і недосліджених відповідей.

Почнімо з набагато простішого прикладу: «Чому ми п’ємо воду?» Можна відповісти прагматично: тіло потребує води, щоб належно функціонувати. Але ми п’ємо воду не тому, що розуміємо це твердження, а тому, що відчуваємо спрагу. Але тоді звідки береться спрага? Чому ми відчуваємо бажання встати й налити собі води? Можна відповісти з позицій біології: у мозку існує ланцюг, який, зафіксувавши в тілі дегідратацію, з’єднує рушій мотивації (дофамін) із водою. Але запитання знову вислизає: «Чому в нас є такий ланцюг?» І лавина запитань завжди приводить до еволюції як остаточного аргументу. Якби цього механізму не існувало й ви не відчували бажання пити, коли тілу бракує води, то померли б від спраги. А отже, не читали б цю книжку й не ставили б такі запитання.

Але система, створена в еволюційній кузні, неточна й недосконала. Ми любимо деякі шкідливі речі й не насолоджуємося корисними. А ще зі зміною контексту окремі нейронні ланцюги, які були потрібні на конкретному етапі еволюції, втрачають актуальність на наступному. Наприклад, споживання надмірної кількості їжі було адаптивним механізмом, коли запас калорій на період голоду допомагав вижити. Але зараз, коли холодильник ломиться від продуктів, цей механізм шкідливий, адже спричиняє харчову залежність та ожиріння. Отже, щоб зрозуміти передумови появи певного нейронного ланцюга, який визначає поведінку й сутність роду людського, слід виходити з положення, що в певному контексті, не обов’язково сучасному, він був адаптивним. Так виглядає історія біологічного розвитку з точки зору еволюції.

Ті самі аргументи, хоч і не настільки добре, допомагають зрозуміти передумови поведінки, яка сформувала соціальну істоту й культуру. Щоб збагнути, чи адаптивний механізм навчання інших, підійде обґрунтування, актуальне для первісних часів, а не сучасного суспільства: вчити когось захищатися від хижака — теж спосіб самозахисту. Багато нелюдиноподібних приматів у джунглях користуються примітивною мовою сигналів попередження про різну небезпеку: змій, орлів, великих кішок. Кожній загрозі відповідає певний сигнал. Це своєрідний аналог дитячого прагнення вчити інших, argumentum ornitologicum{Орнітологічний доказ (латин.) — алюзія на однойменний нарис Хорхе Луїса Борхеса. (Прим. пер.)}: птах, який із привілейованого становища бачить те, що не видно іншим, поділиться своїм знанням у «публічному повідомленні» — защебече (або затвітить). Те, що кожна особина володіє колективною системою попередження, є перевагою для всієї зграї.

Поширення власних знань іноді завдає збитків альтруїстові, тому люди патентують винаходи й ревно бережуть у таємниці формулу кока-коли. Але здебільшого циркуляція інформації стимулює появу в спільноти ресурсу, від якого виграють усі індивіди, що до неї належать. Загалом це типове пояснення еволюції альтруїстичної поведінки й прагматичний підхід до розуміння витоків людської комунікації. Навчання інших дозволяє захистити власні інтереси.

Схильність ділитися знаннями є рисою, яка змушує об’єднуватися з іншими. Ядро культури. Поява соціальних об’єднань — невеликих груп, племен і колективів — дозволяє кожному члену спільноти функціонувати трохи краще, ніж самотужки. Якщо вирватися за межі утилітарного підходу, то навчання інших — це спосіб пізнати не тільки факти й причинно-наслідкові зв’язки, а й інших людей.

Docendo discimus{Навчаючи вчуся (латин.). (Прим. пер.)}

Навчання — це цілеспрямований акт заповнення прогалини в знаннях. Таке компактне визначення ставить численні вимоги до когнітивних механізмів, що дозволяють навчати й навчатися. Наприклад:

1) розуміння, що ми щось знаємо (метакогніція);

2) розуміння, що інша людина щось знає (модель психіки);

3) здатність визначити нетотожність цих двох комплектів знань;

4) мотивація заповнити таку прогалину;

5) наявність відповідного інструмента — комунікаційного апарату (мова, жести).

Тепер я висуну радикальну гіпотезу щодо перших двох складових навчання, які природно випливають з учительського інстинкту.

Я припускаю, що діти починають вчити ніби автоматично, не враховуючи реальні знання учня й те, що відомо їм самим. Вони можуть пояснювати щось ляльці, морю чи камінчику. У такому разі навчання випереджає формування моделі психіки і, можливо, накопичує досвід для цього. Викладання допомагає почутися в чужій шкурі, розпізнавати думки й наміри інших людей. До того ж діти навчають речей, яких самі ще цілком не опанували, а отже, закріплюють власні знання. Це актуалізація й поглиблення відомої сентенції Сенеки «Docendo discimus» — навчаючи інших, ми вчимося самі. Ідеться не тільки про примноження фактичної інформації, але й про вдосконалення вміння співвідносити свої знання з чужими. Навчаючи, ми, крім того що набиваємо руку в певній сфері, пізнаємо себе й інших людей.

Вище ми говорили, що навчитися — означає вписати нову інформацію в рамки індивідуального мислення. Навчати інших — це вправа на переклад, яка збагачує, тому що людина не тільки повторює факти й гризе граніт науки, а й тренується спрощувати, підсумовувати, наголошувати й думати, як певна проблема виглядатиме в чужій картині світу. Усі завдання, невіддільні від викладання, одночасно живлять прагнення вчитися самому.

▶ Той, хто чудово розуміє, що таке модель психіки, уміє дивитися на світ чужими очима, а тому усвідомлює, що дві людини можуть дійти протилежних висновків. Ось проста лабораторна демонстрація. Людина бачить коробку цукерок. Що в ній, не видно. Далі вона спостерігає, як хтось виймає всі цукерки й залишає в коробці лише фантики. Потім приходить Білл, який не бачив жодної з попередніх дії. У людини запитують: «Що, на думку Білла, лежить у коробці?» Щоб відповісти, потрібно влізти в голову іншого.

Людина зі сформованою моделлю психіки розуміє, що, з погляду Білла, найприродніше вважати, що в коробці лежать цукерки. Людина, яка ще не навчилася ставати на місце іншої, думає, що Білл знає про фантики всередині. Цей елементарний приклад порушує цілу низку проблем, серед яких розуміння відмінностей не тільки в обсязі знань, а й в емоційній сфері, слабкостях і способах мислення. У перші місяці життя немовля демонструє примітивні способи використання моделі психіки, яка вдосконалюється з розвитком.

Ми із Сесілією Калеро підтвердили першу частину гіпотези про навчання як процес консолідації моделі психіки. Доведено, що діти не прагнуть відкалібрувати модель знань іншої людини. Вони вчитимуть її, навіть якщо зовсім не розуміють, що їй уже відомо. Але головне відкриття чекало попереду. Ретельно спостерігаючи за розвитком маленьких учителів, ми хотіли дізнатися найцікавіше: чи справді модель психіки розвивається й зміцнюється, коли діти навчають інших людей?

Другу гіпотезу (про вчительський інстинкт), згідно з якою вчити інших корисно для закріплення власних знань, сьогодні досить одностайно сприймають як аксіому. Естафету Сенеки підхопив Жозеф Жубер, генеральний інспектор вищої освіти за часів Наполеона, який стверджував: «Навчати — означає вчитися вдруге». Сучасна версія цієї ідеї, яка проголошує, що один зі способів вивчити матеріал — це стати на місце вчителя, бере початок із практичної потреби нашої системи освіти. Закріплення за учнем чи студентом ментора істотно підвищує рівень засвоєння знань. Але забезпечити кожному вихованцеві тьютора-експерта просто неможливо. Один зі способів розв’язання цієї проблеми, який успішно пройшов перевірку в інноваційних освітніх системах, — внутрішнє менторство. У його рамках учні тимчасово виконують роль наставника й поглиблюють знання своїх однокласників. Схожа ситуація природно виникає в сільських школах, коли учні різного віку навчаються в одному кабінеті, а також за межами шкільного подвір’я.

Один із найкращих сучасних лінгвістів Андреа Моро відзначає, що насправді рідна мова — це мова друзів, а не батьків дитини. Малюки, які зростають у чужій країні, говорять мовою однолітків краще, ніж материнською. Впровадження внутрішнього менторства в класі — це привнесення у формальну освіту методу, поширеного та результативного в школі життя.

Хоча внутрішнє менторство не таке ефективне, як наставництво експерта, воно вигідне не лише з практичних та економічних міркувань. Навчаючи іншого, ментор навчається сам. Цей ефект зберігається, навіть коли вони з учнем є однолітками й періодично міняються ролями.

Такий перспективний метод потрібно частіше застосовувати в навчальному процесі. Але існує важливе застереження. Іноді діти помітно вдосконалюють свої знання, коли навчають інших. А іноді ні. Якби вдалося зрозуміти, коли цей метод працює, то ми отримали б дуже гарний рецепт поліпшення освіти, а ще розкрили б важливу таємницю навчання.

Цю проблему дослідили Род Роско й Мішелен Чі, проаналізувавши різні форми взаємного навчання. Вони виявили, що статус ментора йшов на користь учневі, коли було дотримано таких принципів:

1) ментор повторює й перевіряє знання учнів і в такий спосіб визначає помилки, заповнює прогалини й створює нові ідеї;

2) ментор застосовує аналогії й метафори для пояснення понять і розставляє пріоритети у вивченій інформації. Навчати — значить не просто перелічувати факти, а будувати сюжет, який поєднує інформацію в цілісну історію.

Ці принципи нагадують уже знайомий нам палац пам’яті. Запам’ятовування більше схоже на творчий процес, ніж на механічне розташування інформації в закамарках мозку. Щоб спогади були виразними й жили довго, потрібно організувати їх у візуальний сюжет, логіка розгортання якого нагадує будову палацу й базується на причинно-наслідкових зв’язках. Зараз ми можемо застосувати цю ідею до всього мислення. Коли студенти навчають інших, вони організовують опановані раніше концепти в новій формі, яка сприяє запам’ятовуванню й засвоєнню щойно здобутих знань. Ментори будують свої палаци думки.

Епілог

Мені було приблизно шістнадцять, коли я прочитав коротке оповідання про двох людей, які дуже сильно любили одне одного. Одного вечора вони кохаються, а тоді він іде в душ. Вона курить у ліжку й дослухається до відгомонів любові у своєму тілі. А з ним трапляється нещасний випадок: він підковзується, падає, ударяється головою об ванну. І помирає в цілковитій тиші, і ніхто, навіть вона, не знає, що сталося. Оповідання про ту мить, коли їх розділяє якийсь метр, вона безмежно щаслива завдяки коханню до нього, а він мертвий. Я не пам’ятаю ні автора, ні назви, тільки дешевий папір і неякісно надруковані журнальні сторінки. Згодом мені трапилася схожа ідея в останній новелі антології, яку уклали Борхес і Біой Касарес. Це оповідання називалося «Величезний чужий світ»{Автор — перуанський письменник Сіро Алеґрія. (Прим. пер.)}: «Кажуть, Данте в сороковому розділі “Нового життя” пише, що дуже здивувався, зустрівши на вулицях Флоренції пілігримів, які не чули про його кохану Беатріче».

Ця книжка і, мабуть, уся моя наукова пригода — спроба відповісти на запитання, приховані в обох текстах. Думаю, що кожен із нас так чи інак цього прагне. Існує raison d’être слів, обіймів, любові. А ще сварок, суперечок, ревнощів. І він полягає в тому, що ми виражаємо свої почуття, погляди й ідеї незграбною мовою тіла.

Якби я мав підсумувати ідею цієї книжки однією фразою, то сформулював би її як «спроба пролити світло на таємниці людського мислення». Пошук відповідей триває від першої до останньої сторінки. Це і дослідження дитячого мислення, що мають на меті краще зрозуміти бажання, потреби й уміння немовлят, приховані за сімома печатками відсутності мови. І спроби, зірвавши маску свідомості, за якою ховається думка, збагнути, як ми приймаємо рішення чи звідки беруться сміливість, примхи й погляди на життя. І, зрештою, педагогіка, якій присвячений останній розділ і яку я як нейродослідник вважаю надбанням людства, що об’єднує нас і заохочує ділитися знаннями й ідеями, щоб світ перестав здаватися настільки величезним і чужим.

Додаток

Географія мозку

Під час вивчення мозку доцільно розділяти його на окремі частини. Деякі з них розмежовані жолобками й щілинами. Кору, що охоплює всю поверхню півкуль головного мозку, можна поділити на чотири великі частки: лобову, тім’яну, потиличну й скроневу. Тім’яна й лобова частки розмежовані центральною борозною. Кожна з цих великих частин кори виконує численні функції й водночас має певну спеціалізацію. Лобова частка виконує роль «диспетчерської вежі» мозку. Наприклад, зголоднівши, без неї ми не змогли б втриматися від споживання їжі, здатної зашкодити. Лобова кора регулює, пригнічує й виконує різноманітні процеси в мозку, а також відповідає за планування. Потилична частка забезпечує зорове сприйняття. Тім’яна частка обробляє інформацію, отриману від органів чуття, і узгоджує її з нашими діями. Завдяки їй ми можемо впіймати м’яч, тобто керуємо своїми рухами, використовуючи інформацію про його швидкість і траєкторію в режимі реального часу. А скронева частка зберігає спогади й виконує роль містка між зором, слухом і мовленням.

Ці великі частини, своєю чергою, поділяються на менші за будовою чи функціями. Наприклад, моторна кора — це частина лобової, яка керує м’язами, а соматосенсорна — частина тім’яної частки, що координує тактильне сприйняття.

У щілині, яка розділяє дві півкулі мозку, вирізняють частини лобової кори, наприклад вентромедіальну префронтальну кору й орбітофронтальну кору, які відповідають за об’єктивні аспекти процесу прийняття рішень — визначення цінності та ризикованості різних варіантів. Поясна кора міститься в нижній ділянці лобової й тім’яної кори. Її частина, ближча до лоба (передня поясна кора), відіграє головну роль у здатності спостерігати й контролювати наші дії. Наприклад, коли, тільки-но зробивши щось, ви розумієте, що помилилися, це сигнал від передньої поясної кори. Натомість задня поясна кора (ближча до потилиці ділянка) активізується, коли ви замислилися чи замріялися. І, нарешті, у центрі мозку міститься таламус, який вимикається, коли ви спите чи перебуваєте під наркозом, і вмикається під час пробудження.

Бібліографія

Розділ 1. Витоки мислення

Abrams, David S., Marianne Bertrand and Sendhil Mullainathan. ‘Do judges vary in their treatment of race?’, The Journal of Legal Studies 41.2 (2012): 347—83

Anderson, Peter. ‘Assessment and development of executive function (EF) during childhood’, Child Neuropsychology 8.2 (2002): 71—82

Bialystok, Ellen. Bilingualism in Development: Language, Literacy, and Cognition. Cambridge University Press, 2001

Carey, Susan. The Origin of Concepts. Oxford University Press, 2009

Costa, Albert, Mireia Hernández and Núria Sebastián-Gallés. ‘Bilingualism aids conflict resolution: evidence from the ANT task’, Cognition 106.1 (2008): 59—86

Diamond, Adele. ‘Executive functions’, Annual Review of Psychology 64 (2013): 135—68

Diamond, Adele, and Patricia S. Goldman-Rakic. ‘Comparison of human infants and rhesus monkeys on Piaget’s AB task: evidence for dependence on dorsolateral prefrontal cortex’, Experimental Brain Research 74.1 (1989): 24—40

Dipboye, Robert L., Richard D. Arvey and David E. Terpstra. ‘Sex and physical attractiveness of raters and applicants as determinants of resume evaluations’, Journal of Applied Psychology 62.3 (1977): 288

Gallese, Vittorio, and Alvin Goldman. ‘Mirror neurons and the simulation theory of mindreading’, Trends in Cognitive Sciences 2.12 (1998): 493—501

Garbin, Gabrielle, et al. ‘Bridging language and attention: brain basis of the impact of bilingualism on cognitive control’, Neuroimage 53.4 (2010): 1272—8

Gergely, György, and Gergely Csibra. ‘Teleological reasoning in infancy: the naïve theory of rational action’, Trends in Cognitive Sciences 7.7 (2003): 287—92

Gergely, György, Harold Bekkering and Ildikó Király. ‘Developmental psychology: rational imitation in preverbal infants’, Nature 415.6873 (2002): 755

Hamlin, J. Kiley, and Karen Wynn. ‘Young infants prefer prosocial to antisocial others’, Cognitive Development 26.1 (2011): 30—39

Hamlin, J. Kiley, Karen Wynn and Paul Bloom. ‘Social evaluation by preverbal infants’, Nature 450.7169 (2007): 557—9

Hamlin, J. Kiley, et al. ‘Not like me = bad: infants prefer those who harm dissimilar others’, Psychological Science (2013): 589—94

Hood, Bruce, Susan Carey and Sandeep Prasada. ‘Predicting the outcomes of physical events: two-year-olds fail to reveal knowledge of solidity and support’, Child Development 71.6 (2000): 1540—54

Izard, Véronique, et al. ‘Newborn infants perceive abstract numbers’, Proceedings of the National Academy of Sciences 106.25 (2009): 10382—5

Kinzler, Katherine D., Emmanuel Dupoux and Elizabeth S. Spelke. ‘The native language of social cognition’, Proceedings of the National Academy of Sciences 104.30 (2007): 12577—80

Kuhl, Patricia K. ‘Early language acquisition: cracking the speech code’, Nature Reviews Neuroscience 5.11 (2004): 831—43

Meltzoff, Andrew N., and M. Keith Moore. ‘Imitation of facial and manual gestures by human neonates’, Science 198.4312 (1977): 75—8

Meltzoff, Andrew N., and Richard W. Borton. ‘Intermodal matching by human neonates’, Nature 282.5737 (1979): 403—4

Mesz, Bruno, Marcos A. Trevisan and Mar ano Sigman. ‘The taste of music’, Perception 40.2 (2011): 209—19

Núñez, Rafael E., and Eve Sweetser. ‘With the future behind them: convergent evidence from Aymara language and gesture in the crosslinguistic comparison of spatial construals of time’, Cognitive Science 30.3 (2006): 401—50

Posner, Michael I., and Stanislas Dehaene. ‘Attentional networks’, Trends in Neurosciences 17.2 (1994): 75—9

Ramachandran, Vilayanur S., and Edward M. Hubbard. ‘Synaesthesia — a window into perception, thought and language’, Journal of Consciousness Studies 8.12 (2001): 3—34

Ramus, Franck, et al. ‘Language discrimination by human newborns and by cotton-top tamarin monkeys’, Science 288.5464 (2000): 349—51

Rochat, Philippe. Early Social Cognition: Understanding Others in the First Months of Life. Psychology Press, 2014

Rueda, M. Rosario, et al. ‘Development of attentional networks in childhood’, Neuropsychologia 42.8 (2004): 1029—40

Saffran, Jenny R., Richard N. Aslin and Elissa L. Newport. ‘Statistical learning by 8-month-old infants’, Science 274.5294 (1996) 1926—8

Schulz, Laura, Tamar Kushnir and Alison Gopnik. ‘Learning from doing: intervention and causal inference’, Causal Learning: Psychology, Philosophy, and Computation (2007): 67—85

Sigman, Mariano, et al. ‘Neuroscience and education: prime time to build the bridge’, Nature Neuroscience 17.4 (2014): 497—502

Valvo, Alberto. Sight Restoration after Long Term Blindness: The Problems and Behavior Patterns of Visual Rehabilitation. American Foundation for the Blind, 1971

Розділ 2. Туманні межі ідентичності

Ais, Joaquín, et al. ‘Individual consistency in the accuracy and distribution of confidence judgments’, Cognition 146 (2016): 377—86

Ariely, Dan, and George Loewenstein. ‘The heat of the moment: the effect of sexual arousal on sexual decision making’, Journal of Behavioral Decision Making 19.2 (2006): 87—98

Barttfeld, Pablo, et al. ‘Distinct patterns of functional brain connectivity correlate with objective performance and subjective beliefs’, Proceedings of the National Academy of Sciences 110.28 (2013): 11577—82

Bechara, Antoine, et al. ‘Deciding advantageously before knowing the advantageous strategy’, Science 275.5304 (1997): 1293—5

Brodsky, Warren. Driving With Music: Cognitive-Behavioural Implications. Ashgate Publishing, 2015

Cesarini, David, et al. ‘Heritability of cooperative behavior in the trust game’, Proceedings of the National Academy of Sciences 105.10 (2008): 3721—6

Chaim, and Uri Gneez. ‘Discrimination in a segmented society: an experimental approach’, The Quarterly Journal of Economics 116.1 (2001): 351—77

Charness, Gary, and Uri Gneezy. ‘What’s in a name? Anonymity and social distance in dictator and ultimatum games’, Journal of Economic Behavior & Organization 68.1 (2008): 29—35

Costa, Albert, et al. ‘Your morals depend on language’, PloS One 9.4 (2014): e94842

Croson, Rachel, and Nancy Buchan. ‘Gender and culture: international experimental evidence from trust games’, The American Economic Review 89.2 (1999): 386—91

Croson, Rachel, and Uri Gneezy. ‘Gender differences in preferences’, Journal of Economic Literature 47.2 (2009): 448—74

Danziger, Shai, Jonathan Levav and Liora Avnaim-Pesso. ‘Extraneous factors in judicial decisions’, Proceedings of the National Academy of Sciences 108.17 (2011): 6889—92

Dehaene, Stanislas, et al. ‘Imaging unconscious semantic priming’, Nature 395.6702 (1998): 597—600

Delgado, Maur cio R., Robert H. Frank and Elisabeth A. Phelps. ‘Perceptions of moral character modulate the neural systems of reward during the trust game’, Nature Neuroscience 8.11 (2005): 1611—18

Di Tella, Rafael, et al. ‘Conveniently upset: avoiding altruism by distorting beliefs about others’ altruism’, The American Economic Review 105.11 (2015): 3416—42

Dijksterhuis, Ap, et al. ‘On making the right choice: the deliberation-without-attention effect’, Science 311.5763 (2006): 1005—7

Drugowitsch, Jan, et al. ‘Tuning the speed-accuracy trade-off to maximize reward rate in multisensory decision-making’, Elife 4 (2015): e06678

Fleming, Stephen M., et al. ‘Relating introspective accuracy to individual differences in brain structure’, Science 329.5998 (2010): 1541—3

Gold, Joshua I., and Michael N. Shadlen. ‘Banburismus and the brain: decoding the relationship between sensory stimuli, decisions, and reward’, Neuron 36.2 (2002): 299—308

Graziano, Martin, and Mariano Sigman. ‘The spatial and temporal construction of confidence in the visual scene’, PLoS One 4.3 (2009): e4909

Greene, Joshua, and Jonathan Haidt. ‘How (and where) does moral judgment work?’, Trends in Cognitive Sciences 6.12 (2002): 517—23

Greene, Joshua D., et al. ‘An fMRI investigation of emotional engagement in moral judgment’, Science 293.5537 (2001): 2105—8

Guastella, Adam J., and Ian B. Hickie. ‘Oxytocin treatment, circuitry, and autism: a critical review of the literature placing oxytocin into the autism context’, Biological Psychiatry 79.3 (2016): 234—42

Haley, Kevin J., and Daniel M. T. Fessler. ‘Nobody’s watching?: Subtle cues affect generosity in an anonymous economic game’, Evolution and Human Behavior 26.3 (2005): 245—56

Hall, Joshua C. Homer Economicus: The Simpsons and Economics. Stanford University Press, 2014

Hanks, Timothy D., Jochen Ditterich and Michael N. Shadlen. ‘Microstimulation of macaque area LIP affects decision-making in a motion discrimination task’, Nature Neuroscience 9.5 (2006): 682—9

Henrich, Joseph, et al. ‘In search of homo economicus: behavioral experiments in 15 small-scale societies’, The American Economic Review 91.2 (2001): 73—8

Johnson, Eric J., and Daniel Goldstein. ‘Medicine. Do defaults save lives?’, Science 302.5649 (2003): 1338—9

Kahneman, Daniel. Thinking, Fast and Slow. Macmillan, 2011

Kosfeld, Michael, et al. ‘Oxytocin increases trust in humans’, Nature 435.7042 (2005): 673—6

Leone, María J., et al. ‘The tell-tale heart: heart rate fluctuations index objective and subjective events during a game of chess’, Frontiers in Human Neuroscience (2012): doi 10.3389/fnhum. 2012.00273

Miller, Greg. ‘The promise and perils of oxytocin’, Science 339.6117 (2013): 267—9

Pedersen, Cort A., et al. ‘Oxytocin induces maternal behavior in virgin female rats’, Science 216.4546 (1982): 648—50

Reyna, Valerie F., and Frank Farley. ‘Risk and rationality in adolescent decision making: implications for theory, practice, and public policy’, Psychological Science in the Public Interest 7.1 (2006): 1—44

Rosenblat, Tanya S. ‘The beauty premium: physical attractiveness and gender in dictator games’, Negotiation Journal 24.4 (2008): 465—81

Salles, Alejo, et al. ‘The metacognitive abilities of children and adults’, Cognitive Development 40 (2016): 101—10

Shadlen, Michael N. and William T. Newsome. ‘Neural basis of a perceptual decision in the parietal cortex (area LIP) of the rhesus monkey’, Journal of Neurophysiology 86.4 (2001): 1916—36

Sharot, Tali, Christoph W. Korn and Raymond J. Dolan. ‘How unrealistic optimism is maintained in the face of reality’, Nature Neuroscience 14.11 (2011): 1475—9

Sharot, Tali, et al. ‘Neural mechanisms mediating optimism bias’, Nature 450.7166 (2007): 102—5

Strack, Fritz, Leonard L. Martin and Sabine Stepper. ‘Inhibiting and facilitating conditions of the human smile: a nonobtrusive test of the facial feedback hypothesis’, Journal of Personality and Social Psychology 54.5 (1988): 768

Thorndike, Edward L. ‘A constant error in psychological ratings’, Journal of Applied Psychology 4.1 (1920): 25—9

Todorov, Alexander, et al. ‘Inferences of competence from faces predict election outcomes’, Science 308.5728 (2005): 1623—6

Wedekind, Claus, et al. ‘MHC-dependent mate preferences in humans’, Proceedings of the Royal Society of London B: Biological Sciences 260.1359 (1995): 245—9

Young, Liane, et al. ‘Disruption of the right temporoparietal junction with transcranial magnetic stimulation reduces the role of beliefs in moral judgments’, Proceedings of the National Academy of Sciences 107.15 (2010): 6753—8

Zylberberg, Ariel, Pablo Barttfeld and Mariano Sigman. ‘The construction of confidence in a perceptual decision’, Frontiers in Integrative Neuroscience 6 (2012): 79

Zylberberg, Ariel, Pieter R. Roelfsema and Mariano Sigman. ‘Variance misperception explains illusions of confidence in simple perceptual decisions’, Consciousness and Cognition 27 (2014): 246—53

Розділ 3. Конструктор реальності

Baars, Bernard J. ‘In the theatre of consciousness. Global Workspace Theory, a rigorous scientific theory of consciousness’, Journal of Consciousness Studies 4.4 (1997): 292—309

Bekinschtein, Tristan A., et al. ‘Classical conditioning in the vegetative and minimally conscious state’, Nature Neuroscience 12.10 (2009): 1343—9

Blakemore, Sarah-Jayne, Daniel M. Wolpert and Chris D. Frith. ‘Central cancellation of self-produced tickle sensation’, Nature Neuroscience 1.7 (1998): 635—40

Blakemore, Sarah-Jayne, Daniel Wolpert and Chris Frith. ‘Why can’t you tickle yourself?’, Neuroreport 11.11 (2000): R11 — R16

Dehaene, Stanislas, and Lionel Naccache. ‘Towards a cognitive neuroscience of consciousness: basic evidence and a workspace framework’, Cognition 79.1 (2001): 1—37

Dehaene, Stanislas, et al. ‘Conscious, preconscious, and subliminal processing: a testable taxonomy’, Trends in Cognitive Sciences 10.5 (2006): 204—11

Dennett, Daniel C. Consciousness Explained. Penguin Books, 1993

Duhamel, Jean-René, Carol L. Colby and Michael E. Goldberg. ‘The updating of the representation of visual space in parietal cortex by intended eye movements’, Science 255.5040 (1992): 90

Edelman, Gerald M. ‘Naturalizing consciousness: a theoretical framework’, Proceedings of the National Academy of Sciences 100.9 (2003): 5520—24

Ford, Judith M., et al. ‘Neurophysiological evidence of corollary discharge dysfunction in schizophrenia’, American Journal of Psychiatry 158.12 (2001): 2069—71

Ford, Judith M., et al. ‘Dissecting corollary discharge dysfunction in schizophrenia’, Psychophysiology 44.4 (2007): 522—9

Fries, Pascal, et al. ‘Modulation of oscillatory neuronal synchronization by selective visual attention’, Science 291.5508 (2001): 1560—63

Frith, Chris. ‘The self in action: lessons from delusions of control’, Consciousness and Cognition 14.4 (2005): 752—70

Gazzaniga, Michael S. ‘Principles of human brain organization derived from split-brain studies’, Neuron 14.2 (1995): 217—228

Haynes, John-Dylan, and Geraint Rees. ‘Predicting the orientation of invisible stimuli from activity in human primary visual cortex’, Nature Neuroscience 8.5 (2005): 686—91

Johansson, Petter, et al. ‘Failure to detect mismatches between intention and outcome in a simple decision task’, Science 310.5745 (2005): 116—19

Kouider, Sid, et al. ‘A neural marker of perceptual consciousness in infants’, Science 340.6130 (2013): 376—80

Libet, Benjamin. ‘Unconscious cerebral initiative and the role of conscious will in voluntary action’, Neurophysiology of Consciousness (1993): 269—306

Libet, Benjamin, et al. ‘Time of conscious intention to act in relation to onset of cerebral activity (readiness-potential)’, Brain 106.3 (1983): 623—42

Monti, Martin M., et al. ‘Willful modulation of brain activity in disorders of consciousness’, New England Journal of Medicine 362.7 (2010): 579—89

Owen, Adrian M., et al. ‘Detecting awareness in the vegetative state’, Science 313.5792 (2006): 1402

Ross, John, et al. ‘Changes in visual perception at the time of saccades’, Trends in Neurosciences 24.2 (2001): 113—21

Shalom, Diego E., et al. ‘Choosing in freedom or forced to choose? Introspective blindness to psychological forcing in stage-magic’, PloS One 8.3 (2013): e58254

Sigman, Mariano, and Stanislas Dehaene. ‘Parsing a cognitive task: a characterization of the mind’s bottleneck’, PLoS Biol 3.2 (2005): e37

Sommer, Marc A., and Robert H. Wurtz. ‘Influence of the thalamus on spatial visual processing in frontal cortex’, Nature 444.7117 (2006): 374—7

Soon, Chun Siong, et al. ‘Unconscious determinants of free decisions in the human brain’, Nature Neuroscience 11.5 (2008): 543—5

Sperry, Roger W., Michael S. Gazzaniga and Joseph E. Bogen. ‘Interhemispheric relationships: the neocortical commissures; syndromes of hemisphere disconnection’, Handbook of Clinical Neurology 4 (1969): 273—90

Tononi, Giulio, and Gerald M. Edelman. ‘Consciousness and complexity’, Science 282.5395 (1998): 1846—51

Weiskrantz, L., J. Elliott and C. Darlington. ‘Preliminary observations on tickling oneself’, Nature 230.5296 (1971): 598—9

Розділ 4. Мандри свідомості, або Непритомність

Barttfeld, Pablo, et al. ‘Signature of consciousness in the dynamics of resting-state brain activity’, Proceedings of the National Academy of Sciences 112.3 (2015): 887—92

Bedi, Gillinder, et al. ‘Automated analysis of free speech predicts psychosis onset in high-risk youths’, npj Schizophrenia 1 (2015): 15030

Chang, L., et al. ‘Marijuana use is associated with a reorganized visual-attention network and cerebellar hypoactivation’, Brain 129.5 (2006): 1096—1112

Dave, Amish S., and Daniel Margoliash. ‘Song replay during sleep and computational rules for sensorimotor vocal learning’, Science 290.5492 (2000): 812—16

De Araujo, Draulio B., et al. ‘Seeing with the eyes shut: neural basis of enhanced imagery following ayahuasca ingestion’, Human Brain Mapping 33.11 (2012): 2550—60

Devane, William A., et al. ‘Isolation and structure of a brain constituent that binds to the cannabinoid receptor’, Science 258.5090 (1992): 1946—50

Diuk, Carlos, et al. ‘A quantitative philology of introspection’, Frontiers in Integrative Neuroscience 6 (2012): 80

Evers, Kathinka, and Mariano Sigman. ‘Possibilities and limits of mind-reading: a neurophilosophical perspective’, Consciousness and Cognition 22.3 (2013): 887—97

Fox, Michael D., et al. ‘The human brain is intrinsically organized into dynamic, anticorrelated functional networks’, Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 102.27 (2005): 9673—8

Fride, Ester, and Raphael Mechoulam. ‘Pharmacological activity of the cannabinoid receptor agonist, anandamide, a brain constituent’, European Journal of Pharmacology 231.2 (1993): 313—14

Grispoon, L. Marihuana Reconsidered. Harvard University Press, 1971

Horikawa, Tomoyasu, et al. ‘Neural decoding of visual imagery during sleep’, Science 340.6132 (2013): 639—42

Kay, Kendrick N., et al. ‘Identifying natural images from human brain activity’, Nature 452.7185 (2008): 352—5

Killingsworth, Matthew A., and Daniel T. Gilbert. ‘A wandering mind is an unhappy mind’, Science 330.6006 (2010): 932

Koch, Marco, et al. ‘Hypothalamic POMC neurons promote cannabinoid-induced feeding’, Nature 519.7541 (2015): 45—50

Kouider, Sid, et al. ‘Inducing task-relevant responses to speech in the sleeping brain’, Current Biology 24.18 (2014): 2208—14

La Berge, Stephen P. ‘Lucid dreaming as a learnable skill: a case study’, Perceptual and Motor Skills 51.3_suppl2 (1980): 1039—42

Landauer, Thomas K., and Susan T. Dumais. ‘A solution to Plato’s problem: the latent semantic analysis theory of acquisition, induction, and representation of knowledge’, Psychological Review 104.2 (1997): 211

Marshall, Lisa, et al. ‘Boosting slow oscillations during sleep potentiates memory’, Nature 444.7119 (2006): 610—13

Mechoulam, R., and Y. Gaoni. ‘A total synthesis of dl-Δ1-tetrahydrocannabinol, the active constituent of hashish1’, Journal of the American Chemical Society 87.14 (1965): 3273—5

Mooneyham, Benjamin W., and Jonathan W. Schooler. ‘The costs and benefits of mindwandering: a review’, Canadian Journal of Experimental Psychology/Revue canadienne de psychologie expérimentale 67.1 (2013): 11

Nutt, David J. ‘Equasy — an overlooked addiction with implications for the current debate on drug harms’, Journal of Psychopharmacology 20 (2009): 3—5

Nutt, David J., Leslie A. King and Lawrence D. Phillips. ‘Drug harms in the UK: a multicriteria decision analysis’, The Lancet 376.9752 (2010): 1558—65

Purves, Dale, Joseph A. Paydarfar and Timothy J. Andrews. ‘The wagon wheel illusion in movies and reality’, Proceedings of the National Academy of Sciences 93.8 (1996): 3693—7

Reichle, Erik D., Andrew E. Reineberg and Jonathan W. Schooler. ‘Eye movements during mindless reading’, Psychological Science 21.9 (2010): 1300—1310

Ribeiro, Sidarta, and Miguel A. L. Nicolelis. ‘Reverberation, storage, and postsynaptic propagation of memories during sleep’, Learning & Memory 11.6 (2004): 686—96

Sigman, Mariano, and Guillermo A. Cecchi. ‘Global organization of the Wordnet lexicon’, Proceedings of the National Academy of Sciences 99.3 (2002): 1742—7

Stickgold, Robert. ‘Sleep-dependent memory consolidation’, Nature 437.7063 (2005): 1272—8

Tagliazucchi, Enzo, et al. ‘Enhanced repertoire of brain dynamical states during the psychedelic experience’, Human Brain Mapping 35.11 (2014): 5442—56

VanRullen, Rufin, Leila Reddy and Christof Koch. ‘The continuous wagon wheel illusion is associated with changes in electroencephalogram power at 13 Hz’, Journal of Neuroscience 26.2 (2006): 502—7

Voss, Ursula, et al. ‘Lucid dreaming: a state of consciousness with features of both waking and non-lucid dreaming’, Sleep 32.9 (2009): 1191—1200

Voss, Ursula, et al. ‘Induction of self awareness in dreams through frontal low current stimulation of gamma activity’, Nature Neuroscience 17.6 (2014): 810—12

Wagner, Ullrich, et al. ‘Sleep inspires insight’, Nature 427.6972 (2004): 352—5

Wotiz, John H., and Susanna Rudofsky. ‘Kekulé’s dreams: fact or fiction?’, Chemistry in Britain 20 (1984): 720—23

Xie, Lulu, et al. ‘Sleep drives metabolite clearance from the adult brain’, Science 342.6156 (2013): 373—7

Розділ 5. Невпинні трансформації мозку

Atkeson, Christopher G., et al. ‘Using humanoid robots to study human behavior’, IEEE Intelligent Systems and Their Applications 15.4 (2000): 46—56

Bao, Shaowen, Vincent T. Chan and Michael M. Merzenich. ‘Cortical remodelling induced by activity of ventral tegmental dopamine neurons’, Nature 412.6842 (2001): 79—83

Changizi, Mark A., and Shinsuke Shimojo. ‘Character complexity and redundancy in writing systems over human history’, Proceedings of the Royal Society of London B: Biological Sciences 272.1560 (2005): 267—75

Chase, William G., and Herbert A. Simon. ‘Perception in chess’, Cognitive Psychology 4.1 (1973): 55—81

Cohen, Laurent, et al. ‘Reading normal and degraded words: contribution of the dorsal and ventral visual pathways’, Neuroimage 40.1 (2008): 353—66

Conway, Bevil R., and Doris Y. Tsao. ‘Color-tuned neurons are spatially clustered according to color preference within alert macaque posterior inferior temporal cortex’, Proceedings of the National Academy of Sciences 106.42 (2009): 18034—9

Dehaene, Stanislas. Reading in the Brain: The New Science of How We Read. Penguin Books, 2009

Dehaene, Stanislas, et al. ‘The neural code for written words: a proposal’, Trends in Cognitive Sciences 9.7 (2005): 335—41

Deutsch, Diana, et al. ‘Absolute pitch among American and Chinese conservatory students: prevalence differences, and evidence for a speech-related critical period’, The Journal of the Acoustical Society of America 119.2 (2006): 719—22

Ericsson, K. Anders, Ralf T. Krampe and Clemens Tesch-Römer. ‘The role of deliberate practice in the acquisition of expert performance’, Psychological Review 100.3 (1993): 363

Fehr, Ernst, and Urs Fischbacher. ‘The nature of human altruism’, Nature 425.6960 (2003): 785—91

Field, David J., Anthony Hayes and Robert F. Hess. ‘Contour integration by the human visual system: evidence for a local “association field”’, Vision Research 33.2 (1993): 173—93

Gilbert, Charles D., and Mariano Sigman. ‘Brain states: top-down influences in sensory processing’, Neuron 54.5 (2007): 677—96

Gilbert, Charles D., Mariano Sigman and Roy E. Crist. ‘The neural basis of perceptual learning’, Neuron 31.5 (2001): 681—97

Goldin, Andrea P., et al. ‘From ancient Greece to modern education: universality and lack of generalization of the Socratic dialogue’, Mind, Brain, and Education 5.4 (2011): 180—85

Goodale, Melvyn A., and A. David Milner. ‘Separate visual pathways for perception and action’, Trends in Neurosciences 15.1 (1992): 20—25

Holper, Lisa, et al. ‘The teaching and the learning brain: a cortical hemodynamic marker of teacher-student interactions in the Socratic dialog’, International Journal of Educational Research 59 (2013): 1—10

Hubel, David H., and Torsten N. Wiesel. ‘Receptive fields, binocular interaction and functional architecture in the cat’s visual cortex’, The Journal of Physiology 160.1 (1962): 106—54

Lee, Tai Sing, and David Mumford. ‘Hierarchical Bayesian inference in the visual cortex’, Journal of the Optical Society of America A 20.7 (2003): 1434—48

Levitin, Daniel J., and Susan E. Rogers. ‘Absolute pitch: perception, coding, and controversies’, Trends in Cognitive Sciences 9.1 (2005): 26—33

Maguire, Eleanor A., et al. ‘Routes to remembering: the brains behind superior memory’, Nature Neuroscience 6.1 (2003): 90—95

McNamara, Danielle S., et al. ‘Are good texts always better? Interactions of text coherence, background knowledge, and levels of understanding in learning from text’, Cognition and Instruction 14.1 (1996): 1—43

O’Regan, J. Kevin. ‘Eye movements and reading’, Reviews of Oculomotor Research 4 (1990): 395

Shatz, Carla J. ‘Emergence of order in visual system development’, Proceedings of the National Academy of Sciences 93.2 (1996): 602—8

Sigman, M., and C. D. Gilbert. ‘Learning to find a shape’, Nature Neuroscience 3.3 (2000): 264—9

Sigman, Mariano, and Stanislas Dehaene. ‘Brain mechanisms of serial and parallel processing during dual-task performance’, Journal of Neuroscience 28.30 (2008): 7585—98

Sigman, Mariano, et al. ‘On a common circle: natural scenes and Gestalt rules’, Proceedings of the National Academy of Sciences 98.4 (2001): 1935—40

Sigman, Mariano, et al. ‘Top-down reorganization of activity in the visual pathway after learning a shape identification task’, Neuron 46.5 (2005): 823—35

Squire, Larry R. ‘Memory and the hippocampus: a synthesis from findings with rats, monkeys, and humans’, Psychological Review 99.2 (1992): 195

Thomas, Alexander, and Stella Chess. Temperament and Development. Brunner/Mazel, 1977

Todorov, Emanuel, and Michael I. Jordan. ‘Optimal feedback control as a theory of motor coordination’, Nature Neuroscience 5.11 (2002): 1226—35

Treisman, Anne M., and Garry Gelade. ‘A feature-integration theory of attention’, Cognitive Psychology 12.1 (1980): 97—136

Vinckier, Fabien, et al. ‘“What” and “where” in word reading: ventral coding of written words revealed by parietal atrophy’, Journal of Cognitive Neuroscience 18.12 (2006): 1998—2012

Vinckier, Fabien, et al. ‘Hierarchical coding of letter strings in the ventral stream: dissecting the inner organization of the visual word-form system’, Neuron 55.1 (2007): 143—56

Zylberberg, Ariel, et al. ‘The brain’s router: a cortical network model of serial processing in the primate brain’, PLoS Comput Biol 6.4 (2010): e1000765

Розділ 6. Освічений мозок

Bonawitz, Elizabeth, et al. ‘The double-edged sword of pedagogy: instruction limits spontaneous exploration and discovery’, Cognition 120.3 (2011): 322—30

Bruer, John T. ‘Education and the brain: a bridge too far’, Educational Researcher 26.8 (1997): 4—16

Bus, Adriana G., and Marinus H. Van IJzendoorn. ‘Phonological awareness and early reading: a meta-analysis of experimental training studies’, Journal of Educational Psychology 91 (1999): 403—14

Calero, C. I., et al. ‘Young children are natural pedagogues’, Cognitive Development 35 (2015): 65—78

Church, R. Breckinridge, and Susan Goldin-Meadow. ‘The mismatch between gesture and speech as an index of transitional knowledge’, Cognition 23.1 (1986): 43—71

Cornell, James M. ‘Spontaneous mirror-writing in children’, Canadian Journal of Psychology/Revue canadienne de psychologie 39.1 (1985): 174

Csibra, Gergely, and György Gergely. ‘Natural pedagogy’, Trends in Cognitive Sciences 13.4 (2009): 148—53

Dehaene, Stanislas, et al. ‘Core knowledge of geometry in an Amazonian indigene group’, Science 311.5759 (2006): 381—4

Guttorm, Tomi K., et al. ‘Brain event-related potentials (ERPs) measured at birth predict later language development in children with and without familial risk for dyslexia’, Cortex 41.3 (2005): 291—303

Guttorm, Tomi K., et al. ‘Newborn event-related potentials predict poorer pre-reading skills in children at risk for dyslexia’, Journal of Learning Disabilities 43.5 (2010): 391—401

Liszkowski, Ulf, et al. ‘12- and 18-month-olds point to provide information for others’, Journal of Cognition and Development 7.2 (2006): 173—87

Molfese, Dennis L. ‘Predicting dyslexia at 8 years of age using neonatal brain responses’, Brain and Language 72.3 (2000): 238—45

Pica, Pierre, et al. ‘Exact and approximate arithmetic in an Amazonian indigene group’, Science 306.5695 (2004): 499—503

Roscoe, Rod D., and Michelene T. H. Chi. ‘Understanding tutor learning: knowledge-building and knowledge-telling in peer tutors’ explanations and questions’, Review of Educational Research 77.4 (2007): 534—74

Roscoe, Rod D., and Michelene T. H. Chi. ‘Tutor learning: the role of explaining and responding to questions’, Instructional Science 36.4 (2008): 321—50

Stokes, Donald E. Pasteur’s Quadrant: Basic Science and Technological Innovation. Brookings Institution Press, 2011

Strauss, Sidney, Cecilia I. Calero and Mariano Sigman. ‘Teaching, naturally’, Trends in Neuroscience and Education 3.2 (2014): 38—43

Vosniadou, Stella, and William F. Brewer. ‘Mental models of the earth: a study of conceptual change in childhood’, Cognitive Psychology 24.4 (1992): 535—85

Подяка

Ця книжка — розповідь про подорож у найвіддаленіші закутки нашого мозку й мислення, багаторічне плавання, яке я розділив із друзями, колегами, супутниками на науковому й життєвому шляху.

Я безмежно вдячний усім колегам з Аргентини, які були поруч, коли ці ідеї зароджувалися, і допомогли створити справді інтердисциплінарний, вільний і плюралістичний осередок: усім аспірантам, молодим докторам наук і дослідникам Інтегрованої лабораторії нейродосліджень на факультеті природничих і точних наук Університету Буенос-Айреса й лабораторії нейродосліджень Університету Торквато-Ді-Телья. Також хочу подякувати колегам і компаньйонам із Нью-Йорка й Парижа, завдяки яким ці ідеї продовжували розростатися. Концепції, описані в цій книжці, уперше сформулювали Ґабріель Міндлін, Марсело Маґнаско, Чарльз Ґілберт, Торстен Візел, Ґільєрмо Сеччі, Майкл Познер, Леопольдо Петреану, Пабло Меєр Рохас, Евґенія Чіаппе, Раміро Фреуденталь, Лукас Сіґман, Мартін Берон-де-Астрада, Станіслас Дехан, Жізлен Дуен-Ламбертц, Трістан Бекінштейн, Інес Саменґо, Марсело Рубінштейн, Дієґо Ґоломбек, Драуліо Араухо, Катінка Еверс, Андреа П. Ґолдін, Сесілія Інес Калеро, Дієґо Шалом, Дієґо Фернандез Слезак, Марія Хуліана Леоне, Карлос Д’юк, Аріель Зільберберґ, Хуан Френкель, Пабло Барттфельд, Андрес Бабіно, Сідарта Рібейро, Марсела Пена, Девід Клар, Алехандро Майче, Хуан Вальє Лісбоа, Жак Мелер, Марина Неспор, Антоніо Баттро, Андреа Моро, Сідні Штраус, Джон Брюе, Сьюзен Фіцпатрік, Маркос Тревісан, Себастіян Ліпіна, Бруно Меш, Маріано Сардон, Гораціо Сбаралья, Альберт Коста, Сільвія Бунґе, Джакобо Сітт, Андрес Рєзнік, Ґуставо Файґенбаум, Рафаель ді Телья, Іван Рейдел, Елізабет Спелкі, Сьюзен Ґолден-Мідоу, Ендрю Мельтцофф, Мануель Каррейрас і Майкл Шедлен. Я вдячний своєму батькові, який ділився зі мною любов’ю до психіатрії, пристрасним бажанням вивчати й збагнути людський розум. Наріжним каменем цього проекту стали праці Фройда, які я читав із написаними татовою рукою коментарями й підкресленнями.

Ідея цієї книжки жила в моєму мозку (до речі, етимологія іспанського слова cerebro (мозок) — «те, що міститься в голові») роками. Але її втілення виявилося неймовірною пригодою, яка принесла ще більше викликів і захвату, ніж я очікував. Безперечно, без підтримки багатьох людей упродовж усього шляху нічого б не вийшло. І тепер я, стоячи на фінішній прямій, хочу всім їм подякувати. Перш за все моїм видавцям — Флоренсії Уре й Роберто Монтесу, які були поруч від самого початку. Роберто, я досі пам’ятаю твою фразу, сказану мимохідь під час першої зустрічі (здається, мільйон років тому), що головне — написати щиру книгу. Ці слова, вимовлені буденним тоном, іще довго резонували зі мною й зачепили, наче якір, поки розгортався цей проект. Сподіваюся, що в мене вийшло. Флоренсія Ґрієсо крокувала пліч-о-пліч і прикривала тил у редагуванні тексту. Постійні зустрічі, повідомлення, підказки й кава, багато дискусій, які навчили мене формулювати свої ідеї. Маркос Тревісан, мій побратим у багатьох пригодах, із невичерпним терпінням пережив зі мною й цю. Він навчив мене читати вголос, замислюватися про історію слів і, найголовніше, поліпшував настрій у найвиснажливіші періоди писання. Наприкінці безмежну великодушність проявила Андре Ґолдін, яка витримала шалені дні й безсонні ночі, упродовж яких ми пройшлися науковою й формальною сторонами книги. Крістіан Карман вивірив історичні й філософські пасажі. А ще я щиро вдячний хлопцям із El Gato y La Caja: Хуану Мануелю Ґаррідо, Факундо Альваресу Едуану й Пабло Ґонсалесу, а ще Андресу Рєзніку, Сесілії Калеро, Пабло Полосескі, Мерседес д’Алессандро, Г’юго Сіґману, Сільвії Ґолд, Хуану Сіґману й Клер Лендман, які читали ці сторінки й ділилися своїми нотатками, спостереженнями й дружніми обіймами, що спонукали мене продовжувати плавання, навіть коли вітри не були попутними.

У цій книжці я висловив думки і точки зору багатьох науковців та філософів, які стверджують, що мова — це не тільки інструмент для висловлення думок, а й засіб їх формування. Навіть наші думки залежать від мови. Ця книжка спочатку вийшла друком іспанською, а потім була перекладена англійською. Я пережив цей досвід як справжній перекладач: це було повторення, завдяки якому я зміг повністю переосмислити текст.

Подорож з Іспанії та Латинської Америки в інші країни світу почалася з Нью-Йорка й стала можлива завдяки моєму агенту Максу Брокмену, якому я безмежно вдячний. Мені випало неймовірне щастя працювати з Марою Фейє Летем, яка переклала книжку англійською і разом із Бетіною Ґонзалез, якою я безмежно захоплююсь і яка допомогла мені. Я дуже пишаюсь тим, що книжка була надрукована у Сполучених Штатах видавництвом Little, Brown and Company, і щиро вдячний Трейсі Беар, моєму американському видавцеві, а також Ієну Стросу.

Від Нью-Йорка та Буенос-Айреса до Лондона — дякую всім моїм британським колегам у HarperCollins. Дякую Лотті Фіф, Кетрін Патрік, Марку Гендслею; особлива подяка Арабеллі Пайк, моєму фантастичному видавцеві, яка дала мені зрозуміти — або ж відчути, — що «завжди можу розраховувати на підтримку».

Примітки

1

Головка капусти, око циклону, невидима рука ринку, зубці гребінця, вушко голки, «Розтин вен Латинської Америки» (назва книжки — прим. пер.) і потреба перетравити інформацію. (Тут і далі прим. авт., якщо не вказано інше.)

2

На сторінках цієї книжки ми викриватимемо «помилки» в історії психології, науки та філософії свідомості. Багато таких «помилок» віддзеркалюють інтуїтивні здогади, а ми їх поділяємо. Ці міфи, в основі яких лежить внутрішнє чуття, продовжують існувати, хоча всі докази свідчать про протилежне. Також хочу уточнити очевидну річ: згадуючи про помилки видатних мислителів, я роблю це, перебуваючи в привілейованому становищі, тобто володіючи фактами, які були їм невідомі, і озираючись назад — чи вперед — у минуле. Різниця така сама, як між аналізом гри й безпосередньою участю або уявним бейсболом… (вид онлайн-гри, у якій гравці та вболівальники стають капітанами вигаданих команд — прим. пер.) Я працюю, виходячи з того, що наука взагалі, як і майже кожне людське припущення, є неточною й потребує постійного перегляду. На мою думку, розмова про помилку Піаже — це своєрідна ода його праці, данина ідеям, не завжди правильним, але революційним в історії науки. Ісаак Ньютон говорив: «Я бачив далеко тільки тому, що стояв на плечах гігантів». Ця версія історії знання правдивіша, хоч і не оспівана, як оповідь про несподіване натхнення через яблуко, що впало на голову. Подана книжка — данина поваги всім моїм видатним попередникам, успіхи та промахи яких проторували шлях, що ним тепер простуємо ми.

3

Усі батьки граються зі своїми малюками в «Є — нема», і зазвичай гра супроводжується дзвінким дитячим сміхом. Це радість відкриття й розуміння, що предмети не зникають, коли ми не бачимо їх. Діти — це маленькі науковці, які насолоджуються процесом дослідження законів усесвіту.

4

Коли я працював над дисертацією в Нью-Йорку, то з’їздив до Бостона відвідати лабораторію Альваро Паскуаля Леоне. Тоді там починали використовувати інструмент, який називається «транскраніальна магнітна стимуляція» (ТМС). За допомогою системи котушок ТМС передає слабкий магнітний імпульс, який активує чи пригнічує область кори головного мозку. Коли я приїхав, науковці проводили експерименти з тимчасової деактивації лобової кори. Ідея відчути послаблення виконавчої системи на власній шкурі була дуже спокусливою, тож я зголосився стати піддослідним. Мою лобову кору приглушили на тридцять хвилин, і почався експеримент. Мені показували літеру, потрібно було пригадати слова, що на неї починаються, і через кілька секунд назвати їх уголос. Це очікування якраз і контролює виконавча система. Моя лобова кора була пригнічена, і я не міг чекати. Тому мимоволі вигукував слова, щойно вони спадали на думку. Я чудово розумів, що треба зачекати, а тоді говорити, але просто не міг. Побувавши водночас діячем і спостерігачем, завдяки цьому досвіду я збагнув, наскільки обмежені (попри бажання й вольові зусилля) наші можливості в основних когнітивних сферах. Дуже важко уявити, як це — не могти виконати дію, яка елементарно й природно виходить в інших людей, якщо ви ніколи цього не переживали.

5

Погляд так само виказує й думки дорослих, їхні умовиводи й прагнення. Він не лише забезпечує засвоєння інформації, але й промовисто характеризує нас. На відміну від маленьких дітей, дорослі знають, що погляд може їх зрадити. Це розуміння породжує сором’язливість, яка бурхливо виявляється в дивовижній лабораторії з вивчення людської мікросоціології — ліфті.

6

Наприклад, магнітом для уваги може стати ім’я самої людини.

7

У прийнятій в українській психології термінології екзогенну увагу можна співвіднести з мимовільною, а ендогенну — з довільною. (Прим. пер.)

8

Він утомився відволікатися через людей, які обговорюють «Гру престолів».

9

Через сам факт (латин.). (Прим. пер.)

10

Марґарет «Меґґі» Сімпсон (англ. Margaret “Maggie” Simpson) — одна з головних героїв американського мультсеріалу «Сімпсони», найменша дитина Гомера та Мардж Сімпсонів. (Прим. ред.)

11

Каспар Гаузер був німецьким хлопцем, який заявляв, що ріс у темному підвалі в цілковитій ізоляції. Юнака знайшли в 1828 році, коли він тинявся вулицями Нюрнберґа, здатний сказати тільки кілька слів німецькою. Вважають, що тоді Каспарові було шістнадцять. Його випадок, як і подібні приклади долі дітей джунглів, залишається дискусійним, оскільки справу неналежно задокументовано й прикрашено художнім вимислом. Тож, можливо, суворий присуд, що мову не можна вивчити без практики в ранньому дитинстві, варто пом’якшити (докладніше див. у книжці Адріани Бенцаґен «Зустрічі з дикими дітьми. Спокуси й розчарування у вивченні людської природи», 2006 р.).

12

Давнігрекиписалитакимчиномбезвиділенняслівівсецебулооднимієрогліфом.

13

Саме по собі (латин.). (Прим. пер.)

14

Хуанхо Сає у чудовій книжці «Мистецтво» пише: «Я читав інтерв’ю з художником і режисером Джуліаном Шнаблом. Він хвалився, що почав малювати в п’ять років. Наче він якийсь вундеркінд! От пройдисвіт! Усі ми в дитинстві малювали, просто потім хтось закинув це, а хтось — ні».…

15

у якому ми живемо.

16

Радість від чиєїсь невдачі, злорадство (нім.). (Прим. пер.)

17

Сегрегація (латин. segregatio — відділення) — різновид дискримінації, який полягає у фактичному чи юридичному відокремленні в межах одного суспільства тих суспільних груп, які вирізняються за расовими, гендерними, соціальними, релігійними, мовними чи іншими ознаками, та в подальшому законодавчому обмеженні їхніх прав. (Прим. ред.)

18

Руссо почерпнув ідеї, висловлені в «Емілі», у Платона. У його «Республіці» освіта починалася з музики, гімнастики та інших практичних дисциплін, які тренують чесноти доброго громадянина. Тільки пройшовши цей довгий шлях, людина готова зрозуміти епістему — істинне знання. Гегель також обстоював спочатку діяльнісну, а вже потім словесну освіту. Знання засвоюється через досвід протягом дня, а теорія, наче сова Мінерви, приходить, коли западають сутінки. Ця ідея набула розголосу в мас-медіа, коли Пол То і Кен Робінсон висунули думку, що освіта повинна менше зосереджуватися на знаннях (математика, мови, історія, географія), а більше — на практичній діяльності, яка сприяє розвитку таких чеснот, як мотивація, контроль і креативність.

19

Назва традиційної іграшки з пап’є-маше, наповненої солодощами, і самої гри, під час якої цю іграшку розбивають і вміст висипається. (Прим. пер.)

20

Термін походить із притчі англійського економіста Вільяма Форстера Ллойда, поданої в його книзі 1833 р. Two Lectures on the Checks to Population. У 1968 році термін популяризував американський еколог і філософ Ґаррет Гардін у статті для журналу «Сайнс», так і названій — Tragedy of the Commons. (Прим. ред.)

21

«Я, мені, моє» — автобіографічна книжка учасника групи «Бітлз» Джорджа Гаррісона. (Прим. пер.)

22

Це вигук дитини до 18 місяців, у якої забрали іграшку. Вона висловлює єдиний аргумент, на якому ґрунтується її право власності, — бажання предмета.

23

Економіст Пол Веблі зазначає: «Дитинство — це інша країна, і там свої порядки. Для того щоб інтерпретувати її культуру, потрібні місцеві інформатори. Це означає, що життєво необхідно співпрацювати з дітьми, бо без них ми можемо опинитися в ролі безсилого спостерігача по той бік огорожі».

24

Звісно, в експерименті ми не вживали цих слів, щоб мова не підказувала, кого вибирати. Кожен персонаж мав ім’я, і його стать змінювалася для різних дітей, щоб убезпечити дослідження від упереджень.

25

Цитата з роману «Гаррі Поттер і таємна кімната» Дж. К. Роулінґ. (Прим. ред.)

26

І все-таки вона крутиться (іт.). (Прим. пер.)

27

У книжці, у якій Черчилль описує Другу світову війну з власного погляду і яка принесла йому Нобелівську премію з літератури, він не згадує про цю неоднозначну історію. Насправді Черчилль не пише про жодну розвідувальну операцію через гіркий досвід: у власній праці про Першу світову він розкрив інформацію, якою нацисти скористалися під час Другої.

28

Безкінечно (латин.). (Прим. пер.)

29

Мартингал у теорії ймовірностей — це випадковий процес, математичне сподівання якого в майбутньому дорівнює значенню процесу в теперішньому. (Прим. ред.)

30

Феромони — це медіатори системи хімічної комунікації, наприклад нюху, які різняться в кожного виду й впливають на автоматичні функції мозку. У гризунів існує спеціальна структура, яка їх вловлює, — вомероназальний орган. Науковці досі дискутують, як саме й чи взагалі працюють феромони в людському організмі. Часом їх розглядають як підсвідомі аромати, але це туманне й помилкове визначення, тому що в малих дозах молекули поширених запахів також спричиняють несвідомі реакції. Можливо, феромонні вечірки — це просто гарна назва, а порядкує там звичайний нюх.

31

Оскар Уайльд казав: «Я можу протистояти будь-чому, окрім спокуси».

32

У цьому контексті кожен із нас сам собі генерал.

33

Котушки, які генерують магнітне поле, можна використати, щоб на деякий час заглушити чи стимулювати область кори головного мозку. Наприклад, стимуляція в такий спосіб зони Брока, що керує артикуляцією, спричиняє безперервну балакучість.

34

Сюди пасує відомий вислів Ґраучо Маркса: «Це мої принципи, і якщо вони вам не подобаються, то… що ж, я маю інші».

35

Деонтологія — учення, згідно з яким моральна специфіка вчинку визначається не тим, заради чого він здійснюється, а спонукальним імпульсом, почуттям обов’язку. (Прим. ред.)

36

Книга 2014 року під редакцією Дж. Голла, у якій використано персонажів мультиплікаційного серіалу «Сімпсони», щоб продемонструвати різні економічні закони й інструменти в щоденному житті суспільства. (Прим. ред.)

37

Переклад з англійської Ф. Сидорука. (Прим. пер.)

38

Ашкеназі — один із двох найчисленніших субетносів євреїв, нащадки вихідців із середньовічної Німеччини й східноєвропейських країн. (Прим. пер.)

39

Схоже трапляється й у нашому суспільстві, коли людині легше заплатити, ніж погодитися на неписане зобов’язання, яке накладає прийнятий подарунок. Максимально розкрита ця ідея в працях італійського філософа Роберто Еспозіто, який висловив ідею життя як дарунка, за який ми назавжди в боргу.

40

Con- як префікс означає «разом». Отже, корупція — це кілька людей, які щось розривають. Ви не можете бути корумповані самі по собі.

41

Тут я посилаюся на мапу, розроблену організацією «Трансперенсі Інтернешнл». Вона вимірює не безпосередньо корупцію, а ставлення до неї в кожній країні.

42

Це скромна данина відомій книжці Дуґласа Гофстедера «Гедель, Ешер, Бах», що вийшла друком 1979 року у видавництві Penguin Books і надихнула ціле покоління науковців (зокрема й мене) відійти від аналітичних та обчислювальних дисциплін і рушити в незвідані води функціонування мозку й людської думки.

43

Сенс існування (фр.). (Прим. пер.)

44

Переклад з іспанської С. Борщевського. (Прим. пер.)

45

Головний герой шведського детективного серіалу «Валландер» (2005–2013), заснованого на циклі романів Х. Манкеля. (Прим. пер.)

46

Існують інші види дивовижних маніпуляцій із часом. У 1995 році Білл Вайола у відео-інсталяції «Вітання» відтворив картину Якопо Понтормо. На перший погляд здається, що це просто зображення трьох жінок. Якщо придивитися уважніше, то ви помітите, що вони поступово наближаються одна до одної. Але все відбувається настільки повільно, що картинку неможливо назвати рухомою. Через десять хвилин жінки обіймаються. Білл Вайола сказав, що він розташував не зображення в часі, а радше час — у зображенні.

47

Ось уривок із другого розділу «Семи вечорів» Борхеса: «Я зустрівся з другом, якого не знаю в реальності. Глянув і зрозумів, що він дуже змінився. Я ніколи не бачив його обличчя, але знав, що воно не таке. Він дуже змінився, посмутнів. На обличчі відображалися недуга, смуток і, може, провина. Він ховав праву руку за бортом пальта (це важливо для сну), на серці, і мені не було її видно. Я обійняв його, зрозумів, що йому потрібна допомога. «Мій бідний друже, що з тобою сталося? Ти так змінився!» Він відповів: «Так, я дуже змінився». І повільно витягнув руку. Я побачив пташину лапу. Дивним було те, що чоловік від самого початку ховав руку. Несвідомо я підготував цю вигадку: у нього була пташина лапа, і я побачив його трагічну метаморфозу, його стражденну долю: він перетворювався на птаха».

48

Називання — це мистецтво, і часом жахливе. Термін вегетативний сам по собі досить промовистий. Він вказує на організм, який продовжує існувати, але перестав бути господарем власних дій. У ньому відбуваються метаболізм, регулювання життєвих функцій і навіть окремі автоматичні емоційні реакції, але ніщо не свідчить про наявність активного діяча — істоти, яка контролює свій розум і тіло49

49

Не варто вважати, що це спеціальна область мозку, присвячена тенісу. Аж ніяк. Вона відповідає за координацію м’язової діяльності, а отже, так само активується, коли ми уявно танцюємо, пірнаємо чи граємо в хай-алай.

50

Бу, інакше Буба не була би Бубою.

51

Слово infant (від латин. infans — немовля) утворене від префікса in- (не) і кореня fari («розмовляти»), тобто це той, хто не може говорити.

52

Іноді — на щастя, таке трапляється дуже рідко — зв’язок із тілом під час сну може призвести до лиха. Трагічний приклад — валлієць Браян Томас, чесний громадянин і щирий християнин, який уночі, коли йому наснилося жахіття про напад і боротьбу з грабіжником, задушив свою дружину. Коли він прокинувся, то, приголомшений і розбитий, зателефонував у поліцію, щоб заявити, що вбив жінку, з якою прожив сорок років.

53

Ці заслуги варто б належно зафіксувати в сономé — резюме снів.

54

Мені дуже шкода.

55

«Вечір важкого дня» (A Hard Day’s Night — назва альбому групи «Бітлз» — прим. пер.).

56

Луїс Бунюель чітко окреслив свою позицію в цій суперечці: «Сни наяву такі ж непередбачувані, важливі й могутні, як і звичайні».

57

Негативні й потенційно небезпечні для психіки переживання під час психоделічного досвіду. (Прим. пер.)

58

Статус книги в часі — дивна річ. Теперішнє читача — це минуле автора. Джеральд Едельман помер у травні 2014 року, коли ця сторінка була вже написана, але ще не прочитана. Я вирішив залишити теперішній час, так наче Едельман досі висловлює свої ідеї, які до самої його смерті залишалися логічними й спонукали до роздумів.

59

Американський фільм 1998 року з Джимом Керрі в головній ролі. У центрі сюжету перебуває життя людини, яка нічого не підозрює, у штучному світі реаліті-шоу. (Прим. ред.)

60

Якщо слово сон означає одразу кілька понять — стан організму, онейричні видіння й фантазії, то марихуана — цілковита його протилежність. Табуйоване поняття, яке соромно називати, часто реалізується через цілу низку слів: травка, план, напас, гашиш, ґанджа, шмаль, мар’яна.

61

Ми знаємо, що існують інші, ще не виявлені рецептори, адже, якщо заблокувати КБ1 і КБ2 (прикрити щілини замків), вплив канабісу на фізіологічному й когнітивному рівнях не припиняється.

62

Парацельс сформулював цей принцип ще в XV столітті: «Усе є отрута, усе є ліки, тільки доза відрізняє одне від іншого».

63

Зв’язок між наркотиками й професійним успіхом також не завжди фатальний. Хоча багато людей вважають це вигадкою, існує історія про Адріана Каландріаро, який, записавши дві дуже екстравагантні платівки, намагався подолати творчу кризу в такий спосіб: він замкнувся в кімнаті з блокнотом, ручкою й двома тисячами доз ЛСД. Каландріаро перебував у безперервному трипі від 14 травня 1992 року до середини квітня 1998 року. За цей період музикант вивчився на стоматолога, створив консалтингову фірму, одружився, завів двох дітей, пса Августо й банківський рахунок із двома мільйонами доларів в Уругваї. Зараз він щасливий, але трохи сумує за музикою (з книжки Пітера Капусотто).

64

На жаль, неможливо з’ясувати, чи вплинули на цю зміну — і якщо так, то як саме, — фільтри писемного мовлення, цензура, літературні напрями й стилі, переклади, переспіви й редакції оригінальних книг. Ще одна проблема: ці пам’ятки відображають мислення всіх людей чи тільки еліти? А ще — чи історичні ці книги (і чи зображають реальних персонажів) або ж художні? На мою думку, такі зауваження цілком виправдані й неминучі для дослідження, яке відновлює думки предків із нечисленних та розрізнених уламків. Розроблений метод доводить гіпотезу Джейнса: з плином часу зміст давніх книг стає більш інтроспективним. Піти далі й знайти прямі докази, що зміни в текстах відображають саме спосіб мислення наших предків, ми не можемо. Для цього потрібні ідеї й інструменти, які наука поки що навіть не уявляє.

65

Назва фільму Маріо Монічеллі, що вийшов 1966 року. (Прим. пер.)

66

Суперкомп’ютер фірми IBM, оснащений системою штучного інтелекту, яка працює із запитаннями, поставленими природною мовою. (Прим. пер.)

67

«Ніколи не дозволяй іншим зрозуміти, про що ти думаєш» (Майкл Корлеоне).

68

У латині cor-cordis означає «серце», і в романських мовах цей корінь трапляється в багатьох словах, пов’язаних із запам’ятовуванням, із відтінком значення «пропустити крізь серце». В англійській він з’являється в слові cordial (сердечний, глибоко пережитий) і discourage (розчаровувати, віднаджувати). Також носії англійської вивчають щось by heart (напам’ять, дослівно — серцем), і схожу етимологію («пройти крізь частину тіла») має слово remember — пам’ятати.

69

Подивіться фільм «Троя», і ви здивуєтеся, наскільки Ахіллес схожий на Бреда Пітта.

70

Сліпий (десятипальцевий) метод друку — набір тексту «наосліп», тобто без фіксації погляду на комп’ютерній клавіатурі, із застосуванням одразу всіх десяти пальців рук. (Прим. ред.)

71

Наприклад, сам Прінс.

72

У композиції Pra ninguém («Ні для кого» — прим. пер.) Кетано Велозу перелічує музичні твори, які найбільше його зачепили. А наприкінці каже: «Але тиша краща за них усі. Кращий, ніж тиша, тільки Жуан».

73

Чарльз Френсіс Ксав’єр (англ. Charles Francis Xavier) — вигаданий супергерой «Марвел Комікс», відомий як лідер і засновник «Людей Ікс» — команди супергероїв. (Прим. ред.)

74

Наприклад, Ману Джінобілі з його зростом, очевидно, має здібності до баскетболу, а містер Ікс із його ім’ям — до скрипки.

75

Онук Найдорфа розповів мені, що дону Міґелю вдалося знайти тільки одну з двоюрідних сестер, і то випадково. У метро в Нью-Йорку вони обоє помітили свою схожість, заговорили й виявили, що пов’язані кревними узами.

76

Для простоти зорові області позначають літерою V і числом, яке відображає їхнє положення в ієрархії обчислень. Це означає, що серед понад шістдесяти етапів обробки зображення V4 — один із перших.

77

«У них є зброя, але нас більше», — співає Джим Моррісон у Five To One.

78

Це справді «ніби». Зорова кора не говорить до тім’яної якоюсь конкретною мовою. Але такі метафори допомагають зрозуміти роботу окремих механізмів, якщо не надто гіперболізовані й не відволікають читача.

79

Коли у відомого чемпіона світу з шахів Хосе Рауля Капабланки запитали, скільки партій він прорахував, той відповів: «Тільки одну, найкращу».

80

Луїс Пессетті припускає, що натуральність харчового продукту можна визначити, порахувавши кількість складів у слові. Яблуко, персик, цукіні — усі натуральні овочі й фрукти мають менш ніж п’ять складів.

81

Прочитайте подане речення вголос задом наперед: «Три психи пили Пилипихи спирт». Та сама фраза звучить досить дивно, чи не так?

82

Капча (CAPTCHA) — акронім (в англійській мові розшифровується як «повністю автоматизований публічний тест Тюрінга для розрізнення комп’ютерів і людей») для називання автоматичного процесу, що відрізняє людей від машин. Це ті покреслені й замасковані слова, введення яких вимагають під час здійснення багатьох дій в інтернеті. Оскільки комп’ютери не здатні прочитати текст на цих зображеннях, друкуючи їх, ми відмикаємо замок, ключ до якого має лише людський розум.

83

Більшість складів в англійській мові мають комплексну структуру. Натомість в іспанській та італійській поширена, а в японській домінує проста модель «приголосний + голосний». Через це в японців виникають численні труднощі з вимовою іншомовних складів, які закінчуються на приголосний звук, тож замість «програма» і «бейсбол» вони кажуть «пурогураму» і «бейсобору».

84

Як і в українській. (Прим. пер.)

85

І мрії про шампанське.

86

Цю ідею наочно відтворив Хорхе Луїс Борхес в оповіданні «Фунес — людина з феноменальною пам’яттю»: «Йому не тільки було важко зрозуміти, що загальний символ «собака» включає в себе таку безліч окремих індивідів різних розмірів і різної форми, дратувало його ще й те, що собака, якого він бачив о третій годині чотирнадцять хвилин (бачив у профіль), має ту саму назву, що й собака, якого він побачив о третій з чвертю (побачив анфас). Своє власне обличчя в дзеркалі, свої власні руки він щоразу бачив уперше. […] Проте я підозрюю, що він був не дуже спроможний мислити. Мислити — це забувати про відмінності, узагальнювати, абстрагувати» (пер. з ісп. В. Шовкун).

87

Джон Леннон точно щось про це знав: «Земля кругла, і тому мене закрутила любов».

Content

Сигман Мариано Таємне життя розуму : як ми мислимо, відчуваємо й вирішуємо

Вступ

Розділ перший. Витоки мислення

Розділ другий. Туманні межі ідентичності

Розділ третій. Конструктор реальності

Розділ четвертий. Мандри свідомості, або Непритомність

Розділ п’ятий. Невпинні трансформації мозку

Розділ шостий. Освічений мозок

Епілог

Додаток

Бібліографія

Подяка

Примітки