Джон Вердън

Стой далеч от Хароу Хил

Дейв Гърни: #7

На Наоми

Най-пагубният недостатък на човешката природа е склонността да поддържаш непоколебимо мнение, основано на недостатъчни доказателства.

Анонимен автор

Част първа

Възкръсналият труп

1

— Слушайте внимателно — каза Дейв Гърни. — Това е описание на убийство, дадено от очевидец.

Беше застанал на подиума в една лекционна зала на щатската полицейска академия, където водеше семинар, озаглавен „Оценка на свидетелските показания“. На ниската сцена зад него имаше прожекционен екран. Гърни държеше пред себе си документ от една страница. Няколко любопитни кадети се наведоха напред. Всички го гледаха внимателно.

— Показанията са били дадени на полицай от транспортната полиция на Ню Йорк от Мария Сантяго, двайсетгодишна стажант-учителка в Бронкс.

„Бях на северния перон на метростанцията на 138-а улица. Прибирах се от работа, значи е било около 16:00 часа. Нямаше много хора. Имаше един слаб мургав тийнейджър, който се държеше нахакано. Със смахнати дрехи, каквито носят днешните хлапаци. До него стояха четирима по-големи бели младежи. С вид на строителни работници. Започнаха да гледат момчето. Гледаха го лошо. Единият, едър тип с черно кожено яке и мръсни черни дънки, каза нещо за дрехите на момчето. Момчето му отговори. Не знам какво, но говореше с пуерторикански акцент като моя. Мъжът изведнъж извади пистолет от джоба на якето си и застреля момчето. Всички хукнаха да бягат, крещяха, изпаднаха в паника. После дойдоха полицаите.“

— Пълното изявление на госпожица Сантяго е по-дълго — каза Гърни, като вдигна очи от показанията на свидетелката, — но това са главните подробности. Някой иска ли да го прочета пак?

Една млада жена на първия ред вдигна ръка.

— Да, ако може.

Той пак прочете показанията.

— Някой иска ли да ги чуе за трети път?

Никой не се обади. Той вдигна втори доклад от подиума.

— Следващият пример също е от транспортния отдел на Нюйоркската полиция. И той описва убийство, извършено на перона. Показанията са снети от Джон Макинтайър, четирийсет и пет годишен собственик на бензиностанция.

„Беше пиков час, много оживено, на перона беше пълно с хора. Мразя метрото, но от време на време се налага да го ползвам. Мръсно е. Вони. Хората плюят на земята. Та, имаше един човек, който явно се прибираше от работа. Уморен, напрегнат. Стоеше, чакаше влака и не пречеше на никого. Имаше и групичка чернокожи младежи с вид на рапъри, които го гледаха. Най-долни отрепки. С пухени якета. Смешни маратонки с развързани връзки. Смешни шапки и нахлупени върху тях качулки на суитшъртите. Водачът на бандата беше хвърлил око на човека, който се прибираше от работа. Гледаше го лошо, личеше си, че си търси жертва. Размениха няколко думи. Изведнъж черният младеж извади пистолет, сборичкаха се и чернокожият получи куршум от собственото си оръжие. Падна на перона. Грозна гледка. Но сам си го изпроси. Наричат го карма, нали? Надрусан с някаква помия. От амфетамините тия копелета тотално изперкват.“

— Както и първите показания, тези също са съкратени до няколко съществени точки — каза Гърни. — Някой иска ли да ги чуе отново?

Същата кадетка каза, че иска, и Гърни пак прочете документа. След като приключи, огледа залата и попита дали някой иска да сподели какво мисли за току-що чутото.

Всички мълчаха. След малко някой от задния ред каза:

— Ами мисля, че нормален човек не трябва да стъпва в Ню Йорк.

Последваха още няколко подобни коментара.

Гърни изчака още малко.

— Някой знае ли защо избрах тези две показания?

Един русокос кадет с лице на честно момче от село:

— За да се радваме, че не работим в транспортната полиция?

Това бе посрещнато със силен смях.

Гърни продължи да чака.

Младата жена на първия ред наклони глава настрани и го погледна с подозрение.

— Защото тези две показания са от свидетели на едно и също убийство?

Гърни се усмихна. Неочакваният проблясък на интуиция от страна на някой студент винаги озаряваше деня му.

Той огледа лицата на младежите в стаята и видя недоверие, объркване, любопитство. Част от кадетите явно тренираха прословутия непроницаем поглед на кораво ченге. Изчака някой да възрази.

Първи се обади жилест младеж с малки очи и сърдито свита уста:

— И кой от двамата лъже?

— И двамата доброволно се подложиха на детектор на лъжата и експертът заключи, че и двамата казват истината.

— Това е невъзможно. Има явни противоречия — кой е извадил пистолета, кой е бил сам, кой е бил с компания, расовата принадлежност, кой е провокирал конфликта, всичко. Не може и двамата да са прави.

— Точно така — съгласи се Гърни.

— Но вие казахте…

— Казах, че и двамата казват истината, а не, че и двамата са прави.

— Какво, по дяволите, означава това?

Жилестият младеж излъчваше яростна енергия, излизаща извън рамките на обикновения спор — яростна енергия, която не предричаше успешна полицейска кариера. Гърни не искаше да разваля урока и реши да не се занимава с този проблем сега.

Обърна се към целия курс:

— Ще ви дам още информация. Тогава може би някой ще ми каже какво означава това. Разпитани са общо шестима свидетели на убийството и всички са дали писмени показания. Според тези показания единият участник в инцидента е имал пистолет, другият е имал пистолет или и двамата са били въоръжени. Убитият е чернокож около двайсетте и светлокож тийнейджър с латиноамерикански произход. Добре сложен, слаб, среден на ръст, нисък. Другият участник е носил черно кожено яке или тъмна риза без връхна дреха, или кафяво яке. Схватката преди изстрела е продължила пет секунди, трийсет секунди или повече от минута. Скарали са се или изобщо не са говорили. — Той замълча. — Какво мислите за всичко това?

— Боже — промърмори кадетът с вид на момче от село. — Изглежда, като че ли свидетелите искат да ни метнат.

Гърни сви рамене.

— Според полицая, провел разпитите, и шестимата свидетели са били трезви и са изглеждали надеждни.

— Да, но… някой е бил застрелян, което означава, че някой е имал пистолет. Кой от двамата е държал пистолета?

Гърни се усмихна.

— Вярно твърдение, грешен въпрос.

Това предизвика озадачено мълчание. След малко то бе нарушено от як младеж с бръсната глава, седящ на задния ред:

— Въпросът кой от тях е държал пистолета е грешен?

— Точно така.

Якият младеж примигна замислено, после предположи:

— Защото и двамата са били въоръжени?

— Или? — насърчи го Гърни.

— Никой от тях не е имал пистолет?

— И в този случай?

Този път се чу глас от средата на залата:

— Някой друг е стрелял!

— Точно това твърди единственият обективен свидетел — каза Гърни.

Това предизвика озадачени погледи.

Гърни изчака да види дали някой ще се сети.

Първа проговори кадетката от първия ред, която бе поискала да чуе втори път показанията:

— Под „единствен обективен свидетел“ камерата за видеонаблюдение на перона ли имате предвид?

Гърни кимна одобрително.

— На видеозаписа се вижда къде е стояла жертвата в момента на изстрела. Траекторията на куршума, установена по време на аутопсията, показва вероятното местоположение на стрелеца спрямо входната рана на жертвата. След като проектирахме тази траектория към видеозаписа, в тълпата се вижда млад мъж, който изважда малък предмет с форма на пистолет от джоба си и го насочва към жертвата. Веднага след изстрела прибира предмета обратно в джоба си и бързо тръгва към изхода на перона, където…

Сърдитият кадет го прекъсна:

— Искате да кажете, че никой от свидетелите не е чул откъде е дошъл изстрелът?

— Най-голямата сила на мозъка, способността да създава мигновени асоциации, понякога е и най-голямата му слабост. На всички свидетели им се е сторило, че са видели пистолет в ръката на поне един от участниците в конфликта. След миг са чули изстрел. Всички са свързали звука с визуалния образ. Мозъкът им е пренебрегнал посоката, от която се е чул гърмежът, в полза на визуалната логика: виждате нещо, което ви прилича на оръжие, чувате изстрел и мозъкът ви автоматично ги съчетава. А вашият мозък почти винаги е прав.

Якият младеж се намръщи.

— Но не казахте ли, че никой от двамата не е имал пистолет? Добре… свидетелите, които твърдят, че са видели пистолет… какво всъщност са видели?

— Телефон.

Това причини най-дългото мълчание досега — несъмнено мнозина в стаята си спомняха трагичните новинарски репортажи за стресирани полицаи, допуснали същата грешка в напрегната ситуация.

Младежът с вид на момче от село изглеждаше потресен.

— Значи свидетелите грешат за всичко?

— Случва се — каза Гърни.

Кадетката, седяща пред него, вдигна ръка.

— И какъв е изводът от всичко това? Изглежда, няма смисъл изобщо да разпитваме очевидци.

— Показанията от очевидци могат да бъдат полезни — отвърна Гърни. — Но основният извод е, че трябва да се подхожда с внимание. Дръжте ума си отворен. Не забравяйте, че свидетелите могат да бъдат много надеждни. И много неточни. Този проблем се пренася в съдебната зала. Свидетелските показания, които всъщност са най-малко надеждното доказателство, са най-убедителни. И това не е защото свидетелят лъже. Факт е, че хората често виждат неща, които не съществуват.

Сърдитият кадет се обади:

— Може да са психично болни. Глупаци, които не гледат. Повярвайте ми, когато аз погледна нещо, виждам много ясно всичко.

— Радвам се да го чуя — каза Гърни с любезна усмивка. — Това е идеалното встъпление към няколко анимационни клипчета, които мисля, че ще ви харесат.

Гърни отвори лаптопа на подиума и включи проектора.

— На първата десетсекундна анимация ще видите голяма синя топка, която скача на екрана. На топката са отпечатани цифри. На другия клип има голяма зелена топка, също с цифри. Освен по тези числа, топките могат да се различават и по други признаци, като размер, повърхност и начина, по който скачат. Гледайте внимателно и се опитайте да запомните колкото може повече разлики.

Гърни натисна един клавиш на лаптопа и на екрана зад него се появи нещо, което приличаше на бавно скачаща голяма плажна топка.

— Сега зелената топка — каза Гърни и пак натисна клавиш.

След като и тя мина през екрана, той изключи проектора.

— Добре, сега ми кажете какви разлики забелязахте. Искам да чуя всички, но първо вас — обърна се той към самонадеяния младеж.

На лицето на кадета се изписа неувереност.

— Някои от цифрите на топките може би бяха различни — каза той.

Гърни кимна окуражително.

— Нещо друго?

— Зелената отскачаше малко по-бързо от синята.

— Какво друго?

Сърдитият кадет сви рамене.

— Така — настоя Гърни, — различни числа, различна скорост на подскачане. Имаше ли други разлики?

— Очевидно цветът.

Гърни зададе същия въпрос на другите кадети и изслуша описанията им за разликите в скоростта, размерите, повърхността и числата върху всяка топка.

Изчака всички да си кажат мнението.

— Сега трябва да се извиня. Подведох ви — точно както самият аз бях подведен, когато за първи път ми показаха клипа с подскачащата топка.

Отново замълча.

— Някой обърна ли внимание какво казах току-що?

Отначало никой не отговори. После очите на якия младеж се разшириха.

— Този път казахте „клипа“. А не клиповете — каза той.

— Точно така.

В отговор на обърканите лица на кадетите Гърни продължи:

— Има само една подскачаща топка. Показах ви една и съща анимация два пъти.

Самоувереният младеж със сърдитата физиономия измърмори:

— Но явно сте сменили цвета, за да бъде топката синя първия път и зелена втория. Така че анимацията не доказва нищо, освен че ни излъгахте.

В стаята настъпи пълна тишина. Гърни се усмихна.

— Смених възприятията на мозъка ви, а не цвета. Цветът на анимираната топка е по средата между синьото и зеленото в цветовия спектър. Заради това, което ви казах в началото, очаквахте, че първата топка ще е синя, а втората — зелена. И тъй като точно това очаквахте, първия път я видяхте по-синя, отколкото е всъщност, а втория — по-зелена. Ако се бяхте подложили на полиграфски тест за двата цвята, които видяхте, щяхте да го преминете успешно. Щяхте да кажете истината, както сте я видели. Ето какво искам да ви кажа. Свидетелите могат да говорят истината за това, което са видели, но тази истина може да съществува само в собствените им глави. Полиграфът измерва само честността на нечии показания, а не тяхната точност.

Дрезгав глас от задния ред зададе логичния въпрос:

— Тогава на какви доказателства да вярваме?

— На ДНК. Пръстови отпечатъци. Извлечения от кредитни карти и банкови операции. Телефонни записи, особено с джипиес данни. Имейлите, есемесите и съобщенията в социалните мрежи също могат да бъдат полезни за установяване на мотиви, взаимоотношения и психични нагласи.

— А охранителните камери? — попита някой.

— Също — потвърди Гърни. — Аз лично вярвам на едно висококачествено видео повече, отколкото на дузина свидетелски показания. Камерите на практика са чисти зрителни нерви. Те нямат предразсъдъци, нямат въображение, не се стремят да запълнят празнините. За разлика от хората, те виждат само това, което съществува реално. Но много внимавайте, когато гледате тези видеозаписи.

— За какво да внимаваме? — попита друг.

— Внимавайте мозъкът ви да не сгреши онова, което камерата е уловила безгрешно.

2

След като раздаде задачи за четене по темата на следващата си лекция, Гърни освободи курса и се отправи по безцветния, осветен с флуоресцентни лампи коридор към кабинета на Харис Шнайдер, хонорувания психолог и от време на време психотерапевт на полицейската академия.

Шнайдер беше нисък мъж на средна възраст с големи прошарени мустаци, на които винаги се задържаше по някоя троха. Носеше кафяво вълнено сако с кръпки на лактите и от устата му винаги стърчеше лула, натъпкана до ръба с тютюн, която като че ли всеки момент се канеше да запали. Той изслуша опасенията на Гърни за самоуверения сърдит кадет от току-що приключилия семинар — фактът, че младежът вече показваше рефлексивната враждебност, характерна за етапа на прегаряне към средата на полицейската кариера, бе притеснителен.

Шнайдер се покашля.

— Да, знам. Лоша работа. Вече го наблюдаваме. Положението не е добро. — Кимна, сякаш се съгласяваше със себе си. — Ще предприемем подходящи мерки в подходящия момент.

Усмихна се кратко, сякаш бе доволен, че владее ситуацията. Погледна заредената лула, извади от джоба на сакото си стара хромирана запалка и я сложи на масата пред себе си — жест, който наред с кратко изсумтяване и още едно покашляне означаваше, че срещата е приключила.

Гърни се изкушаваше да изрази загрижеността си с по-убедителни аргументи — като опише последиците, които е наблюдавал, след като подобни сърдити хора получат оръжие и полицейска значка. Но Шнайдер, разбира се, не по-зле от него знаеше какво може да се случи. Гърни благодари на психолога за отделеното време, може би твърде рязко, и тръгна към паркинга.

Когато излезе на асфалта, за пореден път си даде сметка за странната изменчивост на пролетното време в планините в северната част на щата Ню Йорк. В първия студен час след разсъмване небето бе покрито с унила сива пелена, само два часа по-късно беше безупречно синьо и топлите слънчеви лъчи напичаха, а сега отново се събираха бързо движещи се облаци и прехвърчаха снежинки.

Гърни вдигна ципа на шушляковото си яке, наведе глава срещу вятъра и бързо закрачи към колата си — старо, но все още отлично работещо субару „Аутбак“. Запали двигателя, пусна парното и погледна телефона си за съобщения. Имаше едно от Мадлин.

„Здрасти. Току-що се прибрах от клиниката. На телефонния секретар има съобщение от Майк Морган, предполагам, същия Майк Морган, който ти беше партньор? Иска да му се обадиш възможно най-скоро. Ако не съм вкъщи, когато се върнеш, ще бъда у Диърдри Уинклър. Имат две малки алпаки, които умирам от любопитство да видя. Ще се прибера за вечеря. Ако можеш, купи мляко.“

Майк Морган. Малко от спомените, които предизвикваше това име, бяха положителни. Единият беше незаличим. Бе свързан с едно събитие, което създаде уникална връзка между двамата и доведе до това, че Морган се прочу като герой на нюйоркската полиция — докато ореолът на героизма му не бе засенчен от разкриването на някои негови не толкова похвални постъпки.

Единствения път, когато се бяха виждали с Мадлин, тя не остана особено очарована от него. Затова беше много доволна, когато, след като работи по-малко от година с Гърни, Морган тихо бе принуден да напусне управлението.

Спомените предизвикаха неприятен въпрос: Какво може да иска Морган? Гърни обмисляше възможните отговори през по-голямата част от петдесетминутното пътуване до Уолнът Кросинг.

Когато отби по трикилометровия стръмен черен път нагоре към къщата, в която с Мадлин живееха, откакто се изнесоха от града, забеляза, че вятърът е стихнал и снежинките се сипят по-бавно. Бяха покрили клоните на старите ябълкови дървета покрай пътя, форзициите между езерцето и плевнята и буренясалата ливада между плевнята и къщата.

Спря колата на обичайното си място до задния вход. Когато слизаше, ято жълти чинки хвръкнаха от покрития със сняг люляк до хранилките и отлетяха над ливадата към черешовата горичка. Гърни бързо влезе в къщата, закачи якето си в коридора, мина през голямата кухня и отиде направо до стационарния телефон в кабинета си.

Изслуша съобщението на Морган и записа номера на листче. Гласът на бившия му партньор беше напрегнат, може би дори уплашен.

Гърни върна обаждането повече от любопитство, отколкото от желание да го чуе.

Морган вдигна след първото иззвъняване.

— Дейв! Много ти благодаря, че се обади. Оценявам го. Боже, колко се радвам да чуя гласа ти. Как я караш?

— Нямам сериозни проблеми. Ами ти?

— Точно сега положението е малко напечено. Всъщност доста напечено. Затова трябва да говоря с теб. Нали знаеш как стоят нещата около мен тук?

— Дори не знам къде си.

— О, да. Няма как да знаеш. Не сме се чували цяла вечност. Е, сега съм в Ларчфийлд. Даже съм началник на местната полиция. Да не повярваш, нали?

Гърни мислено се съгласи.

— Къде е тоя Ларчфийлд?

— Само на час път северно от Уолнът Кросинг, но не се изненадвам, че не си чувал за него. Тихо местенце. Почти нулева престъпност. В действителност тук никога не е имало убийство. До снощи.

— Слушам те.

— Надявах се да можем да се видим лично.

— Не можеш ли да ми разкажеш по телефона?

— Ситуацията е сложна. Прекалено много особености. Не мога да си позволя да прецакам нещата. Може ли да дойда и да ти обясня?

Гърни се поколеба.

— Кога?

— Мога да съм у вас до час.

Гърни погледна часа на телефона си — 14:58. Макар че нямаше желание да се вижда с този човек, една част от общото им минало не му позволяваше да откаже.

— Имаш ли ми адреса?

Вълнението в гласа на Морган беше почти осезаемо.

— Естествено. Ти си знаменитост. Знаеш го, нали? Миналата година те показваха по всички новини в щата: „Пенсиониран полицай от града разкрива убийствата в Уайт Ривър“. Слава богу, не беше трудно да те намеря!

Гърни не коментира.

— Добре тогава. Ще се видим след час.

3

Въпреки че партньорството им бе продължило едва десет месеца, Гърни знаеше за личния живот на Морган повече, отколкото за всеки друг, с когото бе работил в нюйоркската полиция през двайсет и петте си години служба. От първия ден, когато постъпи на мястото на пенсионирания му бивш партньор в отдел „Убийства“, Майк се отнасяше към него като към доверен приятел и така Гърни научи повече, отколкото би искал за това, как колегата му копнее за одобрението на уважавания си баща, също полицай, за бурните му връзки с различни жени и за пристъпите му на параноя.

Познаваше отлично и маниакалната показна подреденост на Морган, особено пунктуалността му. Затова не се изненада, когато точно в 15:59 видя черен шевролет, изкачващ се по пътя през ливадите към къщата.

Гърни отиде на задния вход и отвори вратата. Студеният въздух носеше смесен аромат на мокър сняг и пролетна трева. Големият джип с кръгла полицейска емблема отстрани спря до субаруто.

Морган слезе, огледа тревожно полето и хълмовете и тръгна по пътеката между къщата и лехата с аспержи. Носеше безупречно изгладен черен панталон и сива риза с тризвездна значка на полицейски началник на колосаната яка. Въпреки че все още имаше стегната спортна физика, походката му сега беше по-скована и тревожните бръчки на лицето му изглеждаха по-дълбоки.

Когато се приближи, Морган подаде ръка на Гърни и се усмихна леко смутено.

— Дейвид! Леле! Радвам се да те видя. Много време мина, а?

Ръкостискането му беше неприятно силно, но после той бързо отпусна ръка, сякаш в последния момент се усети, че е лош навик.

— Здравей, Майк.

Морган вдиша дълбоко и издиша бавно, като изду бузи, направи крачка назад и отново огледа хълмовете и полето.

— Голяма дивотия, а? Не се вижда друга къща. Не е ли проблем?

— Проблем ли?

— В смисъл… тук е адска пустош. Няма жива душа наоколо. Колко земя имаш?

— Около двеста декара. Някога е било ферма. Предимно стари пасища. Има няколко малки кариери. Горички от дива череша и клен. Много пътеки.

Морган явно не слушаше. Кимна и пак се огледа.

— Има ли змии?

— Не бих казал. Поне не отровни.

— Мразя змии. Винаги съм ги мразел. Веднъж четох за някакъв тип, който сложил гърмяща змия в пощенската кутия на съседа си. Представяш ли си?

Гърни се отдръпна от вратата и неохотно махна на госта.

— Ще влезеш ли?

— Благодаря.

Покани го в кухнята, до кръглата маса пред френските прозорци. Събра записките си за лекцията в полицейската школа и ги остави настрани.

— Сядай. Кафе? Чай?

Морган сви рамене.

— Каквото пиеш ти.

Докато Гърни зареждаше кафеварката, Морган остана прав. Огледа стаята, после погледна навън през остъклената врата.

— Много съм ти благодарен, че се съгласи да ме приемеш толкова бързо.

Когато кафето беше готово, Гърни сипа две чаши и ги постави на масата.

— Мляко? Захар?

— Нищо. Благодаря.

Гърни седна на стола, на който обикновено сядаше на закуска, а Морган се настани срещу него. Гърни отпи глътка кафе и зачака.

Морган се усмихна нервно и поклати глава.

— Мислех за това през целия път, но сега… Не знам откъде да започна.

Гърни забеляза, че ноктите на бившия му партньор са нагризани до живеца. Винаги изглеждаха така: подутите върхове на пръстите му покриваха подкъсените нокти. За разлика от повечето хора с този натрапчив навик обаче, Морган никога не го правеше публично. Това напомняше на Гърни за майка му, която за пред хората спазваше строга диета, а в същото време бе с необяснимо наднормено тегло.

Морган обхвана чашата си с длан.

— Предполагам, че последното, което знаеш за мен, е, че напуснах управлението — изрече това колебливо, почти като въпрос.

— Чух, че си се преместил в северната част на щата.

— Нещата се наредиха добре. Знаеш, че Бартли ме остави да изкарам двайсет години, за да мога да взема пенсия, нали?

Гърни кимна. Имайки предвид кашата, в която се беше забъркал, Морган трябваше да се радва, че му дават такъв шанс.

— Това ми даде малко почивка, за да се окопитя. Чух, че в колежа „Ръсел“ в Ларчфийлд има свободно място за шеф на охраната. Кандидатствах, отидох на интервю и получих работата.

— Не разбраха ли за проблемите ти в полицията?

— Явно не. Но това е обяснимо. Все пак не ме наказаха официално. На документи просто съм се пенсионирал. Двайсет години стаж и „чао“.

Преди да продължи, Морган се втренчи за миг в кафето си, сякаш на повърхността на течността видя някакъв образ от миналото.

— Работата в колежа беше добра. Почтена, с хубава заплата и така нататък. Но година по-късно началникът на полицията в Ларчфийлд се пенсионира. Някой ме предложил като подходящ кандидат. — В очите му проблесна гордост. — Извикаха ме на интервю в местния съвет и след две седмици вече имах златни звезди на яката.

— Просто така?

Гордостта отстъпи място на несигурност.

— Звучи малко странно, нали?

— Даже много странно.

Гърни се поколеба кой от въпросите, които му хрумнаха, да зададе най-напред. Избра най-умерения.

— В какво се състои работата?

Морган отново се втренчи в кафето си и изчака няколко секунди, преди да отговори:

— Странно място е този Ларчфийлд. Нулева престъпност, купища пари, нито едно увехнало цвете в селските градинки. Жива, дишаща картина на баровско съвършенство.

— Обаче…?

Морган направи кисела гримаса.

— Ларчфийлд винаги е бил под чехъла на една свръхбогата фамилия. Ръсел. Преди три поколения са притежавали цялата земя в района и постепенно са я разпродали с ограничителни клаузи, които им дават контрол над всичко — от стила и цвета на къщите до състава на асфалта по улиците. Местният колеж бил пред фалит, но семейство Ръсел го спасило и разширило с големи дарения. Разбира се, с условия, които им осигуряват постоянен контрол над него. И това не е всичко. В течение на повече от век всички обществени институции в Ларчфийлд — от библиотеката до местния театър и осемдесетте хектара парк — процъфтяват благодарение на благосклонната диктатура на фамилията. В Ларчфийлд не се случва почти нищо без участието на Ръсел… и тяхното одобрение.

— Нещо като частно кралство, а? Кой е сегашният крал?

— Там е работата. До снощи беше Ангъс Ръсел.

— Той ли беше убит?

Морган кимна.

— Да. И целият ад изпълзя на светло.

— Как беше убит?

— Дясната му сънна артерия и дясната му яремна вена са били прерязани с едно движение. Докато е излизал от банята.

— С едно движение?

— Само едно движение. Чист, дълбок разрез. Според патолога вероятно между три и пет сутринта.

— Кой е открил трупа?

— Жена му и икономката — но по различен начин. Жена му, Лоринда Ръсел, казва, че слязла за закуска около осем часа. Направила си чай в кухнята и после занесла чашата си в къта за закуска в ъгъла на основната трапезария. Седнала и започнала да проверява телефона си. И изведнъж чула звук. Като от капка вода, така го описа. После го чула пак. И пак. Огледала се и видяла тъмночервено петно на бежовия килим до себе си. В това време още една капка капнала на същото място. Погледнала нагоре. На тавана има полилей на златна верига и там от тъмночервено петно капела някаква течност. Отначало нямала представа какво означава това. Но после се досетила. И запищяла.

— Тя ли ти каза, че се е досетила, че е кръв?

Морган кимна.

— Едва произнесе думата. Казва, че баща ѝ паднал от трактор и бил разкъсан от машина за балиране и оттогава, когато види кръв, дори при мисълта за нея, ѝ прилошава. В това време икономката, Хелън Стоун, стояла отвън близо до прозореца на нишата и давала указания на един от градинарите. Чула писъците и изтичала в къщата. Видяла кръвта, капеща от тавана, и хукнала нагоре по стълбите към спалнята на Ангъс Ръсел, която е точно над къта за закуска.

— Ангъс и Лоринда имат отделни спални?

— Необичаен брак. Голяма разлика във възрастта. Той е на 78, а тя — на 28.

Гърни сви рамене.

— Магията на парите. Значи икономката е влязла в спалнята и е открила трупа? Ами съпругата?

— Отишла след икономката. Когато стигнала до вратата на спалнята и погледнала вътре, припаднала. Стоун влязла. Заварила вътре трупа и „повече проклета кръв, отколкото може да си представиш, че има в един старик“, ако я цитирам дословно.

— И всичко това от раната на врата?

— С едно изключение. Левият му показалец бил отрязан и около ръката му имало отделна локва кръв. Все още нямам представа какво означава това. Предполагам, че Ангъс е станал през нощта, за да отиде в общата тоалетна между двете спални. Когато се върнал в стаята си, някой го е чакал. Един силен удар от дясната страна на врата с адски остър нож. Доколкото мога да преценя, Ангъс се е завъртял наполовина настрани от убиеца и е паднал с главата напред върху едно кресло. Така се е озовал в странна поза: с чело на пода, коремът и бедрата преметнати върху седалката на креслото и краката свити назад във въздуха. Като някаква зловеща шега.

Този коментар напомни на Гърни за един кошмарен момент в делото за убийствата в Уайт Ривър, когато на местопрестъплението се беше изтърколила отрязана глава с едно затворено око, сякаш намигваше, и бе хвърлила една телевизионна репортерка в шок. Но сега нямаше желание да си спомня зловещи сцени от миналото. Предпочиташе да се съсредоточи върху практическите стъпки.

— Значи господарят на имението е намерен с прерязано гърло и отрязан пръст и убиецът е неизвестен. Успяхте ли да вземете някакви полезни отпечатъци?

Морган се размърда на стола, като все още стискаше чашата си.

— Единствените ясни отпечатъци, които нашият криминалист откри — освен тези на жертвата, съпругата и икономката му, — са регистрирани в системата и принадлежат на един от местните на име Били Тейт. При нормални обстоятелства той щеше да е главният заподозрян. С Ангъс се мразеха и многократно са се карали, включително със заплахи за убийство. Но сега това няма значение.

— Защо?

— Тейт загина при нещастен случай предишната вечер.

— Ами отпечатъците му на местопрестъплението…?

— Опитваме се да изясним как са попаднали там. Ако не е някаква грешка, в някакъв момент Тейт трябва да е влизал в спалнята на Ангъс. Не знаем точно кога. Няма точен начин за датиране на отпечатъци. Но със сигурност не е било снощи, защото снощи Тейт лежеше в ковчег в местното погребално бюро.

Гърни съзнаваше, че изясняването на въпроса кога и защо врагът на жертвата е бил в спалнята ѝ ще бъде главен приоритет на разследването и може би ключът към разкриването на убийството. В този момент обаче го вълнуваше друг, по-прост въпрос.

Колкото и да бе странно, Морган първи го повдигна:

— Сигурно се питаш защо толкова отчаяно настоявах да те видя.

4

Двайсет минути по-късно Морган завърши мрачното си описание как, имайки предвид известността на фамилията, въвлечена в престъплението, разследването най-вероятно щяло да се превърне в политическо минно поле, което можело да го изстреля нагоре в кариерата или да го съсипе — и как детективският талант на Гърни, най-силен в областите, в които собствените му умения били най-слаби, можел да спаси положението. Имаше само една молба — Гърни да отиде в Ларчфийлд в 9:00 часа на следващия ден и да огледа местопрестъплението. След това можело да реши дали да се включи.

Гърни неохотно се съгласи и Морган въздъхна с облекчение, след което си тръгна.

Когато джипът на госта се скри от поглед зад плевнята, Гърни се върна в кухнята. Тогава изведнъж си спомни, че на връщане от полицейската академия не се беше отбил за мляко, както го бе помолила Мадлин. Взе портфейла си, качи се в колата и потегли към намиращото се на около седем километра от старата ферма селце Уолнът Кросинг.

Думата „селце“ му напомняше за старинния чар на местата, из които с Мадлин бяха пътували през медения си месец в провинциална Англия. Но „селце“ не беше точно определение за Уолнът Кросинг, което с всяка изминала година потъваше все по-дълбоко в икономическата и социална криза на провинциалните части на щата Ню Йорк и където празните витрини и нарастващата армия от безработни и нежелаещи да работят се разпространяваха като зараза.

Спря пред единия от двата „смесени“ магазина на главната улица и се отправи към малкия отдел за млечни продукти на заемащия цяла стена хладилник, почти изцяло запълнен с бири, безалкохолни напитки и води със странни аромати. Взе двулитрова бутилка обезмаслено мляко и я занесе на касата, където беззъба жена с пеньоар и зелени гумени ботуши тъкмо купуваше шепа шарени лотарийни билети.

Когато се върна у дома, прибра млякото в хладилника и извади глава лук, чушка, стрък целина и една голяма тиквичка. Наряза зеленчуците и ги сложи до уока. Напълни тенджерата за спагети с вода и я постави на печката. Включи котлона на най-високата степен и отиде в банята, за да си вземе един бърз душ и да се преоблече.

Релаксиращият ефект на топлата вода, струяща по гърба му, го изкуши да остане под душа два пъти по-дълго, отколкото беше планирал, и когато най-сетне се върна в кухнята, за да довърши вечерята, завари Мадлин до печката, с гръб към него, да бърка зеленчуците в уока. Спагетите вряха и масата пред френските прозорци беше подредена за вечеря.

— Здравей — каза Мадлин, без да се обръща. — Благодаря, че си започнал. Виждам, че си се сетил за млякото.

— Не очакваше ли?

— Мислех, че ще е петдесет на петдесет.

Той реши да не разкрива колко права е била. Приближи се и я целуна по врата. Разрошената ѝ кестенява коса ухаеше приятно на гора.

— Как мина денят ти?

Тя изключи газта под уока и разбърка спагетите.

— В клиниката имаше и добри, и лоши моменти. Осем случая, изпратени за рехабилитация от съда. Двама бяха уплашени до смърт, може би достатъчно, за да се включат в програмата. Другите шестима бяха във фазата на отричане. Почти се виждаше как зъбните колелца в главите им се въртят, докато се опитваха да отгатнат какво очаквам да чуя и да излъжат системата — бяха готови на всичко, само и само да не се изправят пред факта, че са зависими.

Гърни сви рамене.

— Лъжци и манипулатори. Типичната клиентела на вашата клиника.

— Но тези, които наистина искат помощ и в крайна сметка променят живота си — те осмислят това, което правя.

Тя изключи газта под спагетите, занесе голямата тенджера до мивката и изля съдържанието ѝ в подготвения там гевгир.

Гърни осъзна, че тонът му е бил неоправдано песимистичен.

— Разбира се, това, което правиш, е смислено. Не исках да кажа, че не е. Казах само…

Тя го прекъсна:

— Ти не обичаш наркоманите. Имал си много главоболия с тях в града. Разбирам.

Той се усмихна (някъде беше прочел, че когато се усмихваш, гласът ти звучи по-топло).

— Значи работата с пациентите беше противоречивата част от деня ти. А другата част?

— Много интересна. Ще ти разкажа след малко.

Тя внимателно разклати гевгира със спагетите, докато спре да капе, занесе го на печката, изсипа съдържанието в уока със задушените зеленчуци и разбърка всичко с дълга дървена лъжица.

Когато седнаха на масата, Мадлин извади сгънат лист хартия изпод салфетката си и му го подаде.

— Ето нещо малко, което можем да си направим.

Лицето ѝ грееше от вълнение.

Гърни разгъна листа и видя нещо, което приличаше на чертеж за барака.

— Денис го отпечата от един фермерски сайт — добави Мадлин.

Той се намръщи, когато чу името на мъжа.

— Какво представлява?

— Къщичка за алпаки.

— Ние нямаме алпаки.

— Засега.

Гърни вдигна очи от листа.

— Но може да си вземем една — добави тя. — Или две. По-добре две. Те са много общителни животни. Ако е една, ще бъде самотна.

— От колко време замисляш това?

— Мисля, че започнах преди две години, когато помагах на семейство Уинклър за техните алпаки на панаира.

Тя замълча. Може би си спомни с каква катастрофа завърши панаирът тогава — с кулминация на целия ужас около случая „Питър Пан“.

Миг по-късно го погледна и се усмихна мрачно.

— Е, не е необходимо да ги вземаме веднага. Първо трябва да им построим такава къщичка. Сигурно ще е забавно да я направим заедно.

Гърни отново погледна чертежа и го остави по средата на масата.

— Алпаките не са ли скъпи за гледане? — попита.

— Всички мислят така, но като се претеглят плюсовете и минусите, не са. Не струват почти нищо.

— Какви плюсове и минуси?

— Нека Денис да ти обясни.

— Какво?

— Поканих семейство Уинклър на вечеря.

— Кога?

— Утре.

— За да ни рекламират алпаките?

— Не само. Отдавна не сме се виждали. Ако между другото искат да ни разкажат за алпаките си, нямам нищо против.

Хапнаха малко, после тя остави вилицата настрана и изчака той да я погледне.

— Идеята за алпаките не е толкова шантава, колкото изглежда. И Уинклър не са толкова лоши, колкото си мислиш. Опитай се да не бъдеш предубеден.

Той кимна.

— Ще се постарая.

Тя взе вилицата си и смени темата:

— Обади ли се на Майк Морган?

— Да.

— В съобщението звучеше адски разтревожен.

— Донякъде той така си звучи, но изглежда, че е попаднал в трудна ситуация. Всъщност дойде у нас, за да говорим.

— Какво иска?

— Да му помогна в разследването на убийство в едно село на север оттук. Ларчфийлд. Странно място. Странно местопрестъпление. Но най-странното е, че Морган е станал шеф на тамошната полиция.

— Мислиш, че няма да се справи ли?

— Като способности може да се справи. Но този човек е емоционална развалина. — Той направи кратка пауза. — Колко още искаш да ти разкажа?

— Колкото трябва, за да разбера какво си решил.

— Какво съм решил ли?

— Да. Дали ще му помогнеш в разследването.

Гърни не отговори.

Тя се обърна и погледна към френските прозорци.

— Виж тревата.

Той погледна към вътрешния двор — старо патио, облицовано със син камък, и после към кокошарника и старата ябълка. Мократа трева блестеше под косите лъчи на вечерното слънце. Единствената следа от доскорошния сняг беше бяло като памук петно в основата на дървото.

— Удивително — каза Мадлин и лицето ѝ грейна като отражение на блясъка на тази сцена. Въздъхна и пак се обърна към Гърни. — Разкажи ми каквото искаш.

Той се замисли за момент откъде да започне.

— Бащата на Морган беше почти на върха на йерархичната стълбица в нюйоркската полиция, а братята му, близнаци, бяха началници на участъци. Той е осем години по-малък от тях и твърди, че са го наричали „грешка“. Баща му или го пренебрегвал, или само го критикувал за недостатъците му. Морган беше обсебен от желанието да спечели одобрението на семейството си. Беше безупречен на хартия, взимаше с отличен изпитите за повишение. Но имаше всякакви страхове и използваше катастрофален начин да се бори с тях.

— Наркотици?

— Жени. Понякога жени, свързани с престъпленията, които разследваше. Дори една-две потенциални заподозрени. Тези грешки можеха да го вкарат в затвора. Но явно нагонът замъгляваше преценката му.

— Изглежда, че се е опитвал да реши проблема с ниската си самооценка с нещо, което може само да влоши нещата. Като наркоманите, които виждам в клиниката. Как му се разминаваше?

— Никой не искаше да настъпи баща му и затова си затваряха очите, стига гафовете му да не бяха твърде очевидни и да не вредяха на обвинението. Но накрая на един от капитаните му писна и каза на Морган да подаде оставка, защото иначе ще отнесе въпроса до отдела за професионална етика с риск от наказателно преследване. В крайна сметка го оставиха още няколко месеца, докато събере стаж за пенсиониране. Така потулиха нещата.

— Без последствия?

— Точно така.

— И властите в Ларчфийлд са решили, че този примерен пазител на закона ще бъде идеалният началник на полицията?

— Не веднага. Каза ми, че е бил началник на охраната в местния колеж. Година по-късно го избрали за шеф на полицията. Изглежда малко странно, че е получил първата работа. Но това, че са му дали втората, е направо чудо. И по съвпадение човекът, който току-що е бил убит, е този, който е провел интервютата и е взел решенията и за двете назначения на Морган.

— Имаш ли представа защо иска точно ти да участваш в разследването?

Гърни се загледа в далечината през френските прозорци, сякаш можеше да намери отговора някъде из пасищата.

— Когато дойде, половин час ме увещава и представи участието ми като най-логичното нещо на света.

Мадлин вдигна насмешливо едната си вежда.

— Твърдеше, че разследването би могло да извлече голяма полза от съвместните ни усилия. Той мислел за „възможностите“, а аз за „вероятностите“.

— Какво означава това?

— Че той умее да измисля различни сценарии за това, как и защо е извършено престъплението, но не го бива да оценява вероятностите и да определя приоритетите на разследването.

— Шефът на полицията не трябва ли да е добър точно в това?

— Нищо в тази ситуация не е такова, каквото трябва да бъде.

— Тогава просто откажи. Не е твой проблем, че Морган не може да си свърши работата.

— Не е толкова просто. — Погледът му се плъзна зад френските прозорци към ливадата. — Работата е там, че… имам неизплатен дълг. Преди около шест години, точно след като с Морган станахме партньори, отидохме да проведем разпити на очевидци на убийство в една кръчма в Южен Бронкс. Когато излизахме от апартамента на свидетеля, се сблъскахме лице в лице с трима бандити, които излизаха от апартамента точно отсреща — тяхната лаборатория за амфетамини, както се оказа. Решиха, че сме дошли за тях, и работата загрубя — техните узита срещу нашите глокове. Морган скочи обратно в апартамента, от който бяхме излезли, а аз залегнах на стълбището. Китката ми се удари в парапета, пистолетът ми падна надолу по стълбите и тримата маниаци с узитата хукнаха след мен. В този момент Морган изскочи в коридора и застана между мен и тях. В едната си ръка държеше служебния си „Глок“, а в другата — резервния „Зиг“ и всички започнаха да стрелят едновременно. За нула време прозвучаха над сто изстрела. Истински ад. Когато всичко утихна, тримата бандити лежаха мъртви на плочките, а Морган стоеше непокътнат. — Гърни я погледна с виновно изражение. — Не съм ти разказвал това, защото…

— Защото не си искал да вкарваш плашещите факти от работата си в нашия живот. — Тя замълча за момент. — Значи мислиш, че е рискувал живота си, за да спаси твоя?

— Знам само какво направи. Мъжете, които ме нападнаха, са мъртви, а аз съм жив.

Тя взе вилицата и разрови спагетите в чинията си.

— Питам се каква представа имаш за него — отбеляза замислено. — Като егоцентричен, движен от вътрешната си тревожност женкар? Или като безстрашен, безкористен герой?

— Не може ли да е и двете? Безстрашен, когато е изправен пред явна и реална опасност, но иначе погълнат от себе си и бягащ от вътрешните си демони?

— Или може би човекът, който според теб се е превърнал в герой в онзи ден, си е бил все същата емоционална развалина и просто е направил опит за самоубийство. Опит, който, за твое щастие, се е оказал неуспешен.

Погледът на Гърни се спря върху чертежа на барака по средата на масата.

— И за това съм си мислил. Може би просто не ми се иска да е така.

— Главното е, че си жив заради това, което е направил, независимо от мотивите му, и му дължиш нещо в замяна, така ли?

— Не знам точно какво. Но нещо, да. — Вместо по-точен отговор, той вдигна дланите си нагоре. — Както и да е, съгласих се да отида в Ларчфийлд утре сутринта. Може би след това ще имам повече яснота.

Погледна към кокошарника, после — отново към Мадлин.

— Не харесвам Морган. Никога не съм го харесвал. Но не мога просто да кажа „не“. И не е само заради онази стрелба на стълбището. Нещо… ужасно… се случи на церемонията по награждаването, когато Морган получаваше златната си детективска значка. Това е важен момент в живота на полицая. Така беше за мен и мисля, че е било десет пъти по-важно за него. Но после, след церемонията, баща му се приближи до него. Неговият изтъкнат, прославен баща, на когото Морган отчаяно се опитваше да угоди. Баща му го гледаше право в очите, сякаш беше престъпник. Без да стисне ръката му, без да го поздрави. Единственото, което този кучи син каза, беше: „Тази златна значка е семейна традиция. Не ни посрамвай“.

Всеки път, когато си спомнеше този момент, Гърни изпитваше смесица от гняв и тъга. Заради жестокия и студен баща. Заради сина, копнеещ за нещо, което никога няма да получи.

Мадлин го наблюдаваше изпитателно. Когато я погледна, Гърни видя в очите ѝ разбиране за чувствата му, разбиране, може би по-дълбоко от неговото собствено.

5

Типично за непредсказуемото пролетно време в планината, следващата сутрин беше изненадващо топла, въздухът — мек и влажен в бледата утринна светлина. Когато Гърни излезе, за да се качи в субаруто си, приятната миризма на влажна трева събуди детските му спомени от парка „Бронкс“, където бе прекарал толкова много летни часове, далеч от напрежението, което бе превърнало брака на родителите му в постоянен ад.

Въведе адреса на полицейското управление на Ларчфийлд в джипиеса на колата и потегли, като се отърси от мислите за парка и брака на родителите си.

Маршрутът му минаваше през местност, която беше едновременно живописна и потискаща. Имаше просторни пасторални пейзажи — красиви зелени ниви и червени силози, криволичещи потоци и вековни каменни зидове, хълмове, осеяни с диви цветя. Наред с това навсякъде се виждаха тъжните символи на икономическия упадък — счупени прозорци и покрити с пълзящи растения развалини на някога просперирали мандри, хамбари и къщи, мрачни села, където дори табелите „Продава се“ се разпадаха.

С приближаването си към подножието на планините Адирондак старите пасища и кленови горички се смениха с борове и канадски ели и теренът постепенно стана по-горист. Рядко срещащите се търговски сгради бяха малки мотели, къмпинги, оръжейни магазини и магазини за риболовни принадлежности. Всички се нуждаеха от ремонт.

Накрая джипиесът го изведе от щатското шосе на Скийл Суомп Роуд, криволичещ второстепенен път през поле, осеяно с гнили дървесни стволове, стърчащи сред плитки боброви езерца. Малко след тресавищата избеляла табела оповестяваше началото на Семетри Флатс. Единствената забележителност през следващия километър беше „Дик и Дела“ — старовремска закусвалня, около която бяха паркирани няколко пикапа. След още километър и половина беше табелата, приветстваща го в Бастенбург.

При навлизането си в търговския район на града, Скийл Суомп Роуд вече се казваше Сентрал Стрийт, с ограничение на скоростта четирийсет километра в час, което даде на Гърни достатъчно време да разгледа главните забележителности на градчето.

Освен двете заведения за бързо хранене на известни вериги той мина покрай пункт за предаване на алуминиеви кутии „Бързи пари“, магазин за дрехи „Почти неупотребявани“, бирария „Жадни момчета“, пицария и пералня „Мария“, „Рая на пушача“, „Отвари и лосиони Тъмна луна“, храна за вкъщи „Златен дракон“, клуб за бойни изкуства „Железен мъж“, заложна къща, съдебен поръчител, безименна бензиностанция, два салона за татуировки и фризьорски салон със студио за маникюр.

На фасадата на последния магазин, покрай който мина, висеше табела с надпис:

ЦЪРКВА НА ПАТРИАРСИТЕ

ЗА БОГА, ЗА СТРАНАТА И ЗА ПРАВОТО

ДА НОСИШ ОРЪЖИЕ

След търговския район пътят постепенно се заизкачва към далечен хребет. Когато Гърни беше на половината път до върха, покрай него профуча тъмносиньо беемве със скорост най-малко два пъти над разрешената въпреки лошото състояние на пътната настилка и спряната отстрани на пътя полицейска кола от шерифството на Бастенбург. Скъпият автомобил прелетя край нея, но патрулката не помръдна от мястото си. Докато я задминаваше, Гърни забеляза, че полицаят вътре изглеждаше достатъчно бодър, но не показваше желание да преследва нарушителя.

От върха на хълма се откри гледка към следващата долина и той остана изумен колко различна е от тази, през която току-що бе минал. Вместо запустели боброви езера и тресавища, през смарагдовозелените ливади се извиваше блестящ поток. В средата на долината потокът се разширяваше в небесносиньо езеро с жълто-зеленикави върби на брега. Единият край на езерото граничеше със село като извадено от пощенска картичка, рекламираща Нова Англия, по средата на което се издигаше бяла църковна кула.

Пътят се спускаше леко между безупречно окосените ливади към този приказен свят и малко преди него отстрани се виждаше табела — медни букви на тъмносин фон, които известяваха: „Ларчфийлд“. Дори пътната настилка тук беше различна — по-гладка, по-равна, без пукнатини и закърпени дупки като в Бастенбург.

Когато минаваше през едно кръстовище в близкия край на езерото, Гърни забеляза, че Скийл Суомп Роуд сега се нарича Уотървю Драйв — пътя с гледка към водата. Шосето преминаваше почти по самия добре поддържан бряг на езерото, покрай върбите, които беше видял от хълма, до началото на селския площад. Джипиесът насочи Гърни по Котсуолд Лейн и веднага му съобщи, че е стигнал целта си. Часовникът на таблото показваше 8:59.

Той спря до бордюра под огромен клен, едва започнал да се разлиства. Огледа се и си помисли, че може би навигацията му греши или Морган му е дал грешен адрес. Отляво беше самият площад — приличащ повече на парк правоъгълник с идеално окосена трева, покрити с чакъл алеи, каменни пейки и цветни лехи с бордюри от чемшир. Вдясно от него имаше сенчест тротоар и три големи викториански къщи, чиито широки веранди бяха заобиколени с люляци. Никъде не се виждаше нищо, което да прилича на полицейски участък.

Гърни успя да види само адреса на единия стълб на верандата на най-близката сграда. Точно този беше номерът, който бе въвел в джипиеса си. Тръгна по постланата със сини плочки пътека към верандата. До входната врата висеше скромна табела. Точно когато Гърни се приближи достатъчно, за да прочете надписа — „Полицейски участък Ларчфийлд“, вратата се отвори и на входа се показа Майк Морган.

— Ето те! Вече започвах да се притеснявам!

Гърни махна с ръка към къщата.

— Това ли е полицейският участък?

— Да. Ще ти разправям по-късно. Сега трябва да тръгваме за имението на Ръсел. — Посочи алеята до къщата. — Вкарай си колата отзад. Ще отидем с моята.

Гърни закара субаруто на паркинга зад къщата, където видя три патрулни коли с емблемата на полицията в Ларчфийлд, два доджа „Чарджър“ без идентификационни знаци и шевролета на Морган. Когато слезе от колата си и се качи в джипа на Морган, видя, че дворовете зад двете съседни викториански сгради също са павирани паркинги. Колите в единия бяха цивилни и като цяло скъпи. В другия имаше сребрист лексус с вдигнато на крик задно колело.

— Къщата вляво е общинската управа: кметство, мирови съд, селски съвет, служба за законоприлагане и така нататък. Отдясно е погребалното бюро на Пийл. А по средата е нашият участък. Има една особеност в Наредбата за зониране на селото — архитектурна клауза, която изисква обществените и търговските сгради да отговарят на стандартите за жилищно проектиране — част от историческата власт на рода Ръсел върху всичко в Ларчфийлд.

Гърни се замисли за момент, после смени темата:

— Нещо ново от мястото на престъплението?

— Няколко неща. Едно от нашите момчета намери хирургически скалпел на пода в оранжерията зад къщата. Същото място, откъдето са влезли с взлом. По скалпела имаше кръв — вероятно това е оръжието на убийството. Изглежда, убиецът се е спънал на излизане и го е изпуснал.

— Отпечатъци?

— Само размазани, но може да излезе нещо. Лабораторията прави всичко възможно.

Морган натисна копчето за запалване.

— Каза, че има няколко неща — напомни му Гърни.

— Кучето на Ръсел. Намерили са го мъртво в гората зад къщата. Явно главата му е разбита с чук. Патологът се съгласи да погледне, но не му харесва да се занимава с това. Каза, че за животните има ветеринари. Много чувствителен е за статута си.

Морган даде на задна и се спусна по алеята.

Преди да стигне до края обаче, едно тъмносиньо беемве зави рязко в същия тесен проход откъм улицата и спря на сантиметри от джипа.

— Мамка му! — измърмори Морган.

Превключи на заден ход и големият джип бавно се върна на паркинга. Беемвето се качи по алеята и спря до него. Морган свали стъклото. Другият шофьор направи същото.

Имаше късо подстригана тъмна коса, малки немигащи очи и сърдито извита надолу уста. Втренчи се в Гърни за няколко секунди, след което обърна поглед към Морган.

— Трябва да говорим. — Тонът му беше равен, но очите му бяха настойчиви.

— Разбира се — каза Морган. Ъгълчето на устата му потрепна нервно. — Но отивам на Хароу Хил. Имате ли някаква конкретна информация за…

Мъжът го прекъсна:

— Не за случилото се с Ръсел. Но трябва да говорим. Залогът е голям. Сигурен съм, че разбирате. Затова обадете ми се. Преди обяд.

Мъжът отново изгледа Гърни, после обърна и се спусна обратно по алеята.

— Мамка му — повтори Морган.

Издиша бавно, като държеше ръце на волана.

Гърни го погледна изпитателно.

— Кой, по дяволите, беше това?

— Чандлър Аспърн — изрече Морган, сякаш имаше лош вкус. Отново запали джипа и бавно излезе от паркинга.

Заговори отново едва когато стигнаха до Уотървю Драйв, който обикаляше цялото езеро. Ъгълчето на устата му още потрепваше нервно.

— Кметът на Ларчфийлд. От дълги години трън в очите на Ангъс Ръсел. И двамата имат огромни имоти на Хароу Хил — местността на хълма отсреща. Официално цялата земя принадлежи на фамилията Ръсел, но Аспърн има стогодишен договор за наем на половината — наем, който Ангъс Ръсел по всякакъв начин се опитваше да прекрати.

— Защо?

— Защото цената на земята се е вдигнала четири пъти, откакто са договорени условията.

— За какви пари става дума?

— Аспърн може да продаде наема за своята половина от Хароу Хил с право за строеж за около 60 милиона долара. Ако Ръсел беше успял да обяви наемния договор за нищожен, тези права за строеж щяха да отидат при него. Но не беше само заради парите. Става въпрос за контрол. Ръсел беше свикнал винаги да постига своето. Освен това мразеше Аспърн. И тези чувства бяха взаимни.

— Тогава защо му е дал земята под аренда?

— Не го е направил той. Сделката е сключена преди четирийсет години между бащите им, които са били бизнес партньори, като и двамата починали малко след като подписали договора.

— Значи жертвата е имала поне един сериозен враг.

Морган се изсмя нервно.

— Щеше да е хубаво, ако беше само един. Властните копелета като Ангъс Ръсел събират десетки врагове.

— Предполагам, че има завещание. Какво се знае за бенефициентите му?

— Най-вероятно всичко ще мине през частни тръстове и няма да има значителни активи, които да се разпределят през публично завещание. Даже може би никакви. Няма да се изненадам, ако по-голямата част от състоянието му отиде при жена му и сестра му.

— Няма ли деца?

— Не.

— Благотворителни дружества?

— Мислеше, че всички са мошеници.

— А близки приятели? Местните институции?

— Не мисля, че имаше приятели. Що се отнася до институциите, един от възможните варианти е църквата на сестра му. Хилда Ръсел е епископалният пастор на „Сейнт Джайлс“ — църквата с бялата кула на площада. Друга възможност е колежът „Ръсел“, основан от дядото на Ангъс. Той е точно срещу езерото.

— Там ли беше началник на охраната?

— Да.

— Ангъс ли те нае за тази работа?

— Да.

— И после пак той те назначи за шеф на полицията?

— Да.

— Имаше ли пълномощия да го направи?

— Официално съм назначен от селския съвет.

— Но Ангъс неофициално е контролирал съвета?

— Ангъс неофициално контролираше много неща. Някои хора на ключови позиции му дължаха много — пари, услуги, премълчаването на срамни факти, които знаеше за тях, и така нататък. Той имаше огромна власт и обичаше да я използва.

— Как мислиш, че смъртта му ще повлияе на твоето положение?

Морган стисна зъби и хвана по-здраво кормилото. Понечи да каже нещо, но спря и започна отново:

— Много зависи от това, как ще се развие това разследване… колко гладко ще мине… колко ясен ще бъде резултатът.

— Как виждаш Аспърн в този процес?

— Не разбирам накъде биеш.

— Като приятел ли го възприемаш, или като враг?

— Определено не като приятел. Той не се отнася така с хората. Разглежда всичко от гледна точка на финансови съюзници и врагове — какво могат да направят за или срещу него.

Гърни кимна. Опита се да подреди всичко чуто от Морган в главата си. Но осъзна, че е твърде рано да класифицира информацията — все още имаше много неизвестни — и насочи вниманието си към околността, през която се движеха.

Уотървю Драйв следваше брега на езерото, което по бързата преценка на Гърни беше дълго около три километра и широко малко по-малко от километър. Къщите покрай него бяха разположени на големи зелени площи, спускащи се от пътя до самата вода. Парцелите бяха отделени един от друг с буйни зелени плетове от лаврови храсти и рододендрони. Къщите бяха предимно големи традиционни колониални сгради — боядисани в приглушена палитра от маслиново, сиво, кафяво и тъмночервеникаво, което напомняше на засъхнала кръв.

Автомобилите бяха също толкова луксозни, колкото и недвижимите имоти. Гърни погледна Морган, който замислено хапеше устните си.

— Какви хора живеят в Ларчфийлд?

— Общите им знаменатели са богатство, елитаризъм и готовност да платят баснословна сума за къща само и само да живеят близо до някой друг, който е готов да плати същата нелепо висока цена. Както обикновено, тези, които се смятат за каймака на обществото, всъщност са неговата утайка.

Гърни се изненада от това грубо мнение.

— Изглежда, мразиш да живееш тук.

— С Каръл не живеем тук. Не можехме да си го позволим, дори когато тя работеше. Живеем насред пущинака по пътя за Бастенбург. Насред нищото земята е по-евтина.

Тази нагласа на самосъжаление беше позната на Гърни от времето им в полицията на Ню Йорк. И продължаваше да го дразни. След около километър между блещукащото синьо езеро отляво и гъстата гора отдясно Морган намали и зави навътре в гората по черен път, обозначен с табела „Частен имот“.

— Това е подножието на Хароу Хил от страната на Ръсел.

Гърни погледна напред, където пътят започна да се изкачва стръмно през тъмната гора. Мрачната зеленина на клонестите канадски ели и стърчащите черни скали създаваха рязък контраст между хълма и приказния свят на Уотървю Драйв, от който току-що бяха излезли.

— Доста нерадостни подстъпи за богаташко имение — отбеляза Гърни.

Морган се усмихна мрачно.

— Веселието никога не е било от силните черти на Ръсел.

След поредица от завои в мрачната гора стигнаха до порта във висока каменна стена. Декоративните крила от ковано желязо бяха отворени, но входът през тях бе преграден с дълга жълта ограничителна лента. Зад лентата се виждаха два реда високи букови дървета, надвиснали от двете страни на дълга алея, постлана с бежов чакъл. В самия край на алеята Гърни видя портика на масивна правоъгълна каменна сграда. Не можеше да се отърве от усещането, че има нещо студено, почти нечовешко в идеалната геометрия на всичко това.

Млад полицай със значка от участъка на Ларчфийлд на ръкава и с бележник в ръка се появи изневиделица и погледна подозрително Гърни през предното стъкло. Морган свали прозореца си.

— Добро утро, Скоти.

— Добро утро, господин началник. Ако нямате нищо против, за протокола на огледа, трябва да запиша името на спътника ви.

Морган го каза по букви. Полицаят го записа в бележника, дръпна жълтата лента и им махна да минат.

В края си правата като стрела алея се разделяше на две еднакви дъги, които се сливаха под портика. По-малка алея водеше от далечната страна на портика до шестместен двуетажен гараж с покрив от каменни плочи. Морган спря пред главната къща зад шест други полицейски коли: четири черно-бели патрулки, един додж „Чарджър“ без идентификационни знаци и сивия микробус на криминалистите. Широки кремави каменни стъпала водеха до входна врата от полиран махагон.

— Истински дворец, а? — каза Морган. — Строен е от котсуолдски камък, който дядото на Ангъс докарал чак от Англия.

В изражението на бившия си партньор Гърни забеляза смесица от благоговение и презрение към богатството на Ларчфийлд, но отговори само с изсумтяване.

Морган отвори вратата си.

— Откъде искаш да започнем? Вътре или вън?

— Първо искам да знам кой още работи по разследването и какви са отговорностите им.

— Двамата най-важни хора, с които ще се срещнеш, са Брад Словак и Кира Барстоу. Брад е детектив, който действа като главен криминалист и координатор на разследването. Кира е нашият главен експерт по събиране на веществени доказателства и преподавател по криминалистика в колежа. Имаме четирима патрулни полицаи на терен, които помагат на Брад и Кира.

— Патологът е идвал вчера, така ли?

— Доктор Роналд Фалоу. Живее наблизо и затова дойде бързо. Прегледа трупа на място, премести го в лабораторията си в Кларксбърг и насрочи аутопсията за тази сутрин. До края на деня може да имаме предварителни резултати. А може и да нямаме. С Фалоу не се работи лесно.

— Какво си казал на хората си за моето идване?

Морган облиза устни и отговори, без да отмества поглед от таблото.

— Казах им, че си бивш детектив от отдел „Убийства“ на нюйоркската полиция, много способен, пенсиониран, преподаващ методи на разследване в полицейската академия. И тъй като имаш опит главно в градски разследвания, ще ти бъде интересно да наблюдаваш как един провинциален участък разследва тежко престъпление.

— Това ли им каза?

— В общи линии.

— Но не точно?

Морган сви рамене. Умението му да използва верни твърдения, за да създава фалшиви впечатления, беше една от съмнителните му дарби. Всъщност именно то беше и сред основните причини за смесените чувства на Гърни към него.

— Добре — каза той, — за начало да се разходим навън.

6

Тъй като криминалистите все още не бяха приключили с огледа на района, Гърни и Морган облякоха бели гащеризони и си сложиха гумени ръкавици, преди да влязат в забранената зона.

Гърни, следван от Морган, започна да оглежда дясната страна на огромната къща, където наклонената морава се спускаше от лехите с нарциси към ивица храсти по границата на дивата гора зад имението. Чуваше се чуруликане на птици и барабанене на кълвач в далечината. Утринното слънце бе превърнало прозорците на първия етаж на къщата в блестящи правоъгълници от светлина.

Някакво движение в долната част на един от прозорците привлече вниманието на Гърни. На перваза отвън имаше сандъче с червени лалета и му се стори, че те се разклатиха от леко течение. После си даде сметка, че е видял движение от вътрешната страна на едно от големите стъкла. Отвътре на перваза на прозореца стоеше котка, която вдигна глава и го погледна с кехлибарени очи.

Той продължи обиколката. Не видя нищо необичайно от тази страна на къщата, освен че приличаше повече на голям музей, отколкото на дом за живеене. Отзад беше друга работа. Там беше оранжерията, залепена за главната сграда. Беше висока и широка почти колкото къщата и представляваше богато украсена куполна конструкция от стъклени панели, закрепени върху сводест скелет със сложни извивки. Зеленикавата патина върху метала и цялостният дизайн ѝ придаваха викториански вид.

От двете страни на оранжерията на най-малко сто метра навътре в гората бяха опънати две ивици жълта ограничителна лента, заграждащи широк участък с ветрилообразната форма от моравата. Вътре в това ограждение беше опъната мрежа от въженца. Двама души с гащеризони обикаляха с наведени глави по периферията на участъка.

Морган вдигна лентата, за да може Гърни да мине под нея, и влезе след него. Точно зад стъклената врата на оранжерията Гърни видя други двама души с гащеризони — нисък, набит червендалест мъж и висока тъмнокожа жена, които разговаряха разпалено. От жестовете на мъжа изглеждаше, че спореха.

Морган им даде знак да излязат.

Мъжът се приближи пръв. Червеникавата му коса беше подстригана в обичайния за правоприлагащите органи стил — обръсната отстрани и къса отгоре. Заради дебелия му врат, кръглото му лице изглеждаше малко. Той поздрави Морган по военно му лаконично:

— Сър.

Жената изглеждаше стройна и атлетична дори в гащеризона. Изражението ѝ беше леко въпросително.

Морган ги представи.

— Брад Словак, Кира Барстоу… Дейв Гърни.

— Сър — повтори Словак, като този път кимна с уважение.

Барстоу подаде ръка и Гърни я стисна. Ръкостискането ѝ беше силно.

— Нещо ново? — попита Морган.

Словак прокара ръка през червеникавата четина на главата си и преди да отговори, погледна Барстоу.

— Опитваме се да решим проблема с пръстовите отпечатъци.

Барстоу го изгледа косо:

— Няма никакъв проблем с отпечатъците — в гласа ѝ личеше лек карибски акцент.

Словак наклони глава от едната страна на другата, сякаш се опитваше да отпусне напрегнатите мускули на врата си.

— Предположението, че отпечатъците в спалнята са на Били Тейт? — Поклати глава. — Трябва да има друго…

Тя го сряза.

— Отпечатъците са негови. Факт. Това не е предположение. Те са ясни, чисти и пресни. И са регистрирани в системата…

Сега той я прекъсна:

— Системата не е идеална. Стават грешки. Човешки грешки. Има случаи и на други издънки. Алгоритмите на системата зависят от човешка преценка. Нищо в нея не е идеално. Работата е там, че според всички, с които говорихме, Тейт никога не е идвал в къщата и че Ангъс би го застрелял, ако стъпи в имението. Освен това, ако се беше доближил до Ангъс, би нарушил условията на гаранцията си.

— Работя тази работа от много време — отново го прекъсна Барстоу. — Деветнайсет години. Хиляди отпечатъци, хиляди разпознавания. Никога не е имало такава грешка, за каквато говориш. Не и при мен. Не и в системата.

Едно навременно „ра-та-та“ от кълвача в гората акцентира твърдението ѝ.

Словак повтори упражнението за раздвижване на врата си.

— Само казвам…

Морган повиши глас, като се обърна към Гърни:

— Винаги си харесвал странните малки несъответствия. Имаш ли вече теория какво означава това?

— Още не. Но може да се окаже много важно.

— Защо? — попита Словак с тон, издаващ повече любопитство, отколкото предизвикателство.

— Нещата, които в началото изглеждат безсмислени, накрая често се оказват най-показателни.

Морган попита Барстоу дали е пуснала отпечатъците през системата втори път.

— Да.

— Същият резултат?

— Същият.

— А нещо ново за кървавия скалпел?

— Ще чуем веднага, ако излязат годни за използване отпечатъци. И може би ще имаме данните за кръвта преди обяд.

— Кръвен тест в лабораторията на колежа?

— И проба, изпратена в Олбъни за потвърждение.

— Ами кучето?

— Доктор Фалоу намери парче плат в устата му.

— Какъв плат? — намеси се Словак. — Това може да е важен пробив. Може кучето да е захапало убиеца за ръкава или за панталона, преди той да му разбие главата. Това е шанс да вземем проба от неговото ДНК.

— Или нейното ДНК — уточни Барстоу.

Морган кимна, усмихна се напрегнато и пак се обърна към Гърни.

— Докато сме тук, откъдето убиецът е проникнал в къщата, искаш ли да влезеш и да огледаш мястото на убийството?

— Може.

Когато тръгнаха към оранжерията, телефонът на Морган звънна. Той погледна дисплея, намръщи се и се отдалечи на няколко крачки. След като каза нещо по телефона — на Гърни му се стори, че чу името „Чандлър“, — Морган отново погледна Словак.

— Заведи Дейв вътре. Сега идвам.

— Да, сър.

Словак изглеждаше доволен от тази задача. Приближи се до вратата на оранжерията и даде знак на Гърни да го последва. Посочи един счупен панел в рамката. На бетонния под бяха разпръснати стъкла. Гърни разпозна характерния модел на счупване на бронирано стъкло.

— Алармената система била ли е активирана?

— Всъщност, сър, тук няма алармена система.

— В такова имение? Никаква?

— Странно, нали?

Наистина странно, помисли си Гърни, като погледна металната рамка до вратата. Всяко парченце от счупеното стъкло беше избито от нея.

— Много щателно — отбеляза повече за себе си, отколкото за Словак. — Почти маниакално.

— И добре планирано — каза Барстоу, която също беше влязла.

— Не знам колко е било планирано — измърмори Словак, като ѝ хвърли кисел поглед, — но това не е работа на крадец, въоръжен с тухла. Според икономката нищо не е счупено и нищо не липсва.

— Този тип е знаел какво прави — отбеляза Барстоу, като посочи стъклата на пода. — Бих казала, че видът на парчетата показва, че е използван точният инструмент за разбиване на такова стъкло.

Това привлече вниманието на Гърни.

— Опишете го — подкани я той.

— Тежък чук с малка глава, за да концентрира силата на удара. Изглежда, раната на главата на кучето е била нанесена със същото оръжие.

Словак нетърпеливо запристъпва от крак на крак.

— Ще получим окончателния отговор от доктор Фалоу — измърмори.

Барстоу продължаваше да гледа Гърни.

— Ако не ви трябвам повече, ще отида при екипа да видя как върви второто претърсване на района — отбеляза.

— Второ ли?

— Обичам да правя огледите на местопрестъплението поне по два пъти. Ако имате някакви въпроси за веществените доказателства, можете да се свържете с мен по всяко време чрез началник Морган. — Криминалистката кимна на Гърни, сякаш Словак не съществуваше, и се отдалечи с дълги елегантни крачки по тревата към двама облечени с гащеризони нейни колеги в края на гората.

— Така! — изрече Словак с раздразнението на човек, който е чакал прекалено дълго на светофар и най-сетне е светнало зелено. — Да започваме.

7

Гърни и преди беше влизал в оранжерия на ботаническа градина, но никога не бе виждал нещо подобно. Това тук беше истинска тропическа джунгла от дървета, храсти и цветя, достойни за всяко благородническо английско имение. Оградените лехи приличаха на елегантни мебели. Тесните пътеки, които се виеха между тях, бяха настлани с полиран жълт камък и ограничени отстрани с лакирани дървени первазчета.

Гърни последва Словак под арката на дървено приспособление с колела на всеки от четирите си ъгъла и система от лебедки — вероятно предназначено за вдигане и преместване на по-тежките саксии с големи растения.

Когато влязоха през плъзгащата се стъклена врата в самата къща, ароматът на влажна почва в оранжерията се смени с нещо също толкова характерно — мириса на пари, погребани в полирания под от кестен и антикварните персийски килими, в махагоновата ламперия на стените и ръчно резбованите балюстради, в камините с размера на олтарни ниши и нишите с размера на средностатистически хол.

Словак заведе Гърни в една ниша отстрани на главната трапезария и обясни, че там е било направено откритието — там кръвта от прерязаното гърло на убития, процедила се през дъските на горния етаж, бе образувала петно на тавана, а после беше започнала да капе на килима долу, близо до стола, на който е седяла госпожа Ръсел.

— Ако е била само на петдесет сантиметра вляво, е щяла да покапе върху нея.

Полицаят прозвуча едновременно въодушевено и ужасено. Гърни погледна петното на високия таван.

— Ако искате да го видите по-отблизо — каза Словак, — мога да донеса стълба.

— Няма нужда. Предпочитам да го погледна отгоре.

Словак го преведе през трапезарията до коридора, където висяха портрети в естествена големина на стари мъже в красиви позлатени рамки, и двамата се качиха по стълбите. Гърни забеляза, че от меката пътека, с която бяха покрити стъпалата, са внимателно изрязани и взети няколко парчета.

Стълбището водеше до коридора на втория етаж, на чийто килим бяха направени два подобни разреза. От едната страна на коридора имаше няколко врати. Едната беше отворена и пред нея висеше ограничителна найлонова завеса, използвана за изолиране на местопроизшествия. Словак я дръпна настрани.

— Може да влезете, сър. Криминалистите вече направиха огледа. Два пъти. Това е спалнята на съпруга. Следващата стая по коридора е на жена му.

Гърни посочи килима.

— Защо са отрязани тези парчета?

— Петна от кръв. Едното беше видимо с просто око. Другите се проявиха под луминол — частични отпечатъци от обувки. Изглежда, убиецът е стъпил в кръвта на жертвата и я е пренесъл тук. Имаше и няколко капки, може би от скалпела. Барстоу изряза парчетата от килима и ги изпрати в лабораторията. Надявам се, че резултатът ще даде някои отговори, а няма да повдигне още въпроси. Тази работа с отпечатъците на Тейт…

Словак поклати глава и замълча.

— Говорите така, сякаш имате… някои търкания… с вашата криминалистка.

— Нямам търкания с нея. Просто има такъв маниер…

— Да?

— Надменен. „Работя това от деветнайсет години.“ Такива неща.

— Бъркала ли е някога?

— Кой знае? Твърди, че е безупречна. Но хората крият грешките си, нали?

Гърни реши, че сега не е подходящият момент да се занимава с толкова често срещания проблем с професионалните търкания. Провря се зад найлоновата завеса и влезе в спалнята.

Тук всичко беше голямо — огромно легло с балдахин, скрин, два пъти по-голям от неговия, два двуметрови гардероба до едната стена, масивна маса от времето на кралица Ана върху персийски килим по средата на стаята и каменна камина с височина до тавана в другия край. На стената срещу вратата имаше три големи прозореца.

Той отиде до най-близкия от тях. От него се виждаше двуетажният гараж, което означаваше, че спалнята е точно от обратната страна на къщата спрямо оранжерията — може би достатъчно далеч, за да не се чуе трясъкът от счупеното стъкло.

Гърни отново се обърна към стаята и бавно огледа всичко. Забеляза, че на повечето твърди повърхности има следи от прах, и попита къде Барстоу е намерила отпечатъците на Били Тейт.

Словак посочи вратата.

— Двата отпечатъка, за които твърди, че са негови, са взети от дръжките. И няколко частични от пода на банята, точно до мястото, където е кръвта.

Точно там, където някой може да е коленичил, за да отреже пръста на жертвата — помисли си Гърни, докато отиваше към другия край на стаята.

Размерът на кървавото петно го изненада. Беше близо два метра в диаметър и заемаше цялото пространство между леглото и вратата на банята. Столът, на който се беше стоварил Ръсел, бе по средата. На стената отдясно на Гърни се виждаха редица засъхнали капчици — типична следа от пръските, които се получават при прерязването на артерия с наточено острие.

Ако искате да видите как изглеждаше мястото, когато дойдохме вчера, мога да ви покажа — каза Словак, като извади телефона си и започна да почуква по иконите.

Гърни не отговори. Беше зает да възстановява мислено главните елементи на нападението. Ангъс Ръсел става сънен, отива в банята, после излиза и се отправя към леглото си. Нападателят се изпречва пред него със скалпел в ръка. Внезапен удар отляво на врата — смъртоносен разрез, който прекъсва лявата сънна артерия и лявата яремна вена. Ръсел пада с главата напред на креслото.

— Лампите бяха ли светнати, когато пристигнахте? — попита Гърни.

— Главните не. Само малката нощна лампа до леглото. Попитах икономката дали е пипала нещо, когато е открила тялото. Каза, че със сигурност не е. А жена му не е била в състояние да пипа нищо. Припаднала е на вратата и все още беше в шок, когато дойдохме.

Гърни кимна.

— Значи, ако Ръсел е включил лампата в банята, когато е влязъл, а той трябва да го е направил, и после я е изключил, когато е излязъл, очите му вероятно все още не са били свикнали с полумрака в спалнята. Най-вероятно изобщо не е видял нападателя.

— Точно така — кимна Словак. — Излиза от банята. Нападателят се изпречва пред него. Един бърз, дълбок разрез. Нападателят излиза по същия начин, по който е влязъл.

— Но на излизане е изпуснал това, което предполагате, че е оръжието на убийството. И после кучето го е нападнало.

— И той го е убил.

— Каква порода е кучето?

— Немска овчарка. Едър мъжкар. Дори умрял изглеждаше страшно.

— И са го пускали навън през нощта?

— Да, така каза икономката. Имат една от онези невидими електрически кучешки огради, която обгражда около десет декара около къщата.

— Знаете ли къде е било убито кучето?

— Предполагам, че където го намерихме. В края на гората, близо до оранжерията.

— Защо мислите, че е било убито там?

Словак премигна объркано и прокара ръка през четинестата си коса, сякаш проветряваше потната си глава.

— Защо да го убива другаде и после да го мести? Това куче тежеше повече от петдесет килограма. Мислите ли, че има значение?

— Може би.

— Ще се опитам да изясня това.

— Би било добре — каза Гърни. — Но все пак вие сте водещият детектив на това разследване. Водете го както сметнете за добре. Това е ваша територия, Брад. Аз съм само наблюдател, който задава въпроси.

Словак го погледна с разбиращо изражение.

— Вие не сте само наблюдател.

— Какво имате предвид?

— Когато началник Морган ни каза, че ще дойдете, направих малко проучване. Намерих статия в едно нюйоркско списание отпреди шест години. Заглавието е „Суперченге“.

— По дяволите — промърмори Гърни.

— Пише, че имате най-високия процент разкрити убийства в историята на нюйоркската полиция и че сте работили по стотици убийства. Стотици. Знаете ли по колко съм работил аз? Две. И двете като услуга на колегите в Бастенбург, и двете — битови. Намерих и статии за случаите, които сте разкрили, откакто сте се преместили извън града — убийствата в Уайт Ривър и на Вълчото езеро. Така че съм готов да послушам всеки ваш съвет.

Гърни имаше алергия към ласкателствата и затова не каза нищо. Забеляза, че Словак още държи телефона си, който бе извадил, когато предложи да му покаже снимки от местопрестъплението. Реши, че е добър повод да се върнат към работата.

Гърни посочи телефона.

— Да видим какво имате.

Словак чукна върху една иконка и отвори няколко снимки, на които се виждаше трупът на Ръсел, проснат върху креслото в нелепата поза, описана по-рано от Морган — с лице на пода и крака във въздуха. Но да видиш на дисплея тялото, лишено от всякакво достойнство, беше много различно от това, да чуеш за него.

— Това са тези, които направих аз — каза Словак. — Нашият фотограф засне много повече, от различни ъгли, плюс видео. Мога да ви ги изпратя, ако…

Звънът на телефона му го прекъсна. Той вдигна. Разговорът продължи по-малко от минута.

— Беше началник Морган. Иска да разпитам тримата градинари, да видя дали са видели нещо и така нататък. Фреди Мартинес, единственият ни испаноговорещ служител, ще превежда. Може да останете тук и да огледате още. Шефът каза, че ще дойде след няколко минути.

След като Словак излезе, Гърни отново насочи вниманието си към окървавения участък пред вратата на банята, но сега образно си представи отвратителните снимки, които бе видял на телефона на детектива.

По време на кариерата си бе свикнал да приема тези смущаващи преживявания като естествена част от следователската работа по случаи на насилствена смърт. Но ужасът, отвращението или съжалението от детайлите на жестоко престъпление не помагаха за разкриването му. За някои детективи тези емоции като че ли наистина даваха допълнителна мотивация, желание да положат още усилия. На Гърни никога не му беше липсвала мотивация. Но личният му стимул да разплете случая — да разобличи лъжата и да открие истината — нямаше нищо общо със съчувствието към жертвата. Той идваше от по-хладно място в душата му. Идваше от желанието му да знае.

Представи си как се опитва да обясни това на Мадлин. И как тя скептично навежда главата си на една страна и пита какво го е накарало тази сутрин да се качи в колата и да отиде в Ларчфийлд.

— Да не би да е свързано със собствените ти чувства заради начина, по който бащата на Майк Морган се е отнесъл с него? И с чувството ти, че си жив благодарение на това, което е направил в Южен Бронкс?

Представи си как отговаря, че макар чувствата да са повлияли на решението да дойде тук тази сутрин, те не са това, което го кара да търси истината. Ако сериозно се заемеше с разследването, щеше да е по съвсем друга причина.

Представи си и типичната реакция на Мадлин — скептична усмивка.

Телефонът му иззвъня.

Гърни беше твърде голям реалист, за да повярва, че съвпаденията се предизвикват от невидими сили, но когато видя името на жена си на дисплея, леко потръпна.

— Исках само да ти кажа — каза тя, — че отложихме вечерята за утре.

Отначало той не разбра.

— Със семейство Уинклър — добави Мадлин. — Може би няма да е зле да си запишеш напомняне на телефона. — Замълча за момент. — Как върви работата в Ларчфийлд?

— Трудно е да се каже. Тук има странно…

Гърни замълча, когато чу стъпки по стълбите.

След миг Морган дръпна ограничителната завеса и влезе в стаята. Изражението му беше по-напрегнато от обикновено.

— Извинявай, Мади, трябва да затварям. Ще говорим по-късно.

Морган поклати глава.

— По дяволите! Сякаш положението не беше достатъчно сложно, ами сега трябва да се занимавам и с Аспърн. С него говорих по телефона. Искаше да изрази „загриженост“ относно разследването, медиите, отрицателното въздействие върху ценния имидж на Ларчфийлд.

Погледна към тавана, сякаш търсеше авариен люк.

— Какво го притеснява в разследването?

— Че моят отдел може и да не се справи. Или, по-важното, че няма да се справим достатъчно бързо, за да не навредим на репутацията на града.

— Репутация, в която е инвестирал много пари?

— Не просто много. Всичките. Освен дългосрочната аренда на Хароу Хил, която наследи от баща си, той купи повечето стари ферми в близката околност, раздели ги на парцели с площ по четирийсет декара и ги рекламира като „спокойни ваканционни имоти, сгушени в близост до село като от пощенска картичка“. Новината, че най-бележитият жител на Ларчфийлд е осъмнал с прерязано гърло, е много далеч от образа, който Аспърн се опитва да популяризира.

Гърни погледна зловещото петно на пода и отбеляза:

— Неприятните факти също са факти. Какво иска от теб?

— Бог знае. Да разкрием убиеца днес следобед? Да го арестувам довечера? Да използвам магическата си сила, за да не позволя новината да излезе в медиите?

— Ако Аспърн се съмнява в способностите на вашето управление, защо просто не се обърнеш към щатската полиция? Нали за това е тяхното Бюро за криминални разследвания.

Морган започна да крачи из стаята, като издаваше тихи звуци на отчаяние и нерешителност. Накрая спря и поклати глава.

— Не мога да го направя. Това би означавало да се предадем твърде рано. — В гласа му имаше умолителна нотка. — Ако успеем да се справим сами, това би било идеално. Ако не успеем, значи толкова можем. Но да се предадем, преди да сме започнали…

Отново поклати глава, сякаш през тялото му премина спазъм.

— Полицаите в малките градчета редовно се „отказват“ — отбеляза Гърни. — Работят по случаи с разпространение на наркотици, обири, нападения — знаеш как е — и предават убийствата на Бюрото за криминални разследвания. Просто въпрос на обезпечение.

— Достатъчно сме обезпечени. Имаме договор с факултета по криминалистика на колежа, който ни дава достъп до модерната им лаборатория. Получаваме резултатите по-бързо, отколкото БКР може да ги получи от лабораторията си в Олбъни. Разбира се, нашите хора нямат много опит в разследванията на тежки престъпления — освен Кира Барстоу, но не са глупави. Имат нужда само от насока.

Гърни видя в очите на Морган решителност, която обезсмисляше всякакви по-нататъшни увещания да се откаже от разследването.

— Значи водещият ти детектив е Брад Словак?

— Мислиш ли, че е грешка?

— Трудно е да кажа, без да знам какви други варианти имаш.

Морган се обърна към един от прозорците, втренчи се разсеяно навън и въздъхна.

— Брад е свестен. Разбира се, не е от твоя калибър… Но имаме добра подкрепа от Кира от техническа гледна точка. Във всеки случай това е най-доброто, което можем да направим в момента.

Гърни се почувства неудобно при тази неприкрита молба за помощ на бившия си колега. Приближи се до един от прозорците и смени темата на разговора:

— Проверихте ли другите сгради в имението?

— Разбира се. Това е рутинната процедура за обезопасяване на района.

— Намерихте ли нещо интересно?

— Гаражът беше истинска сензация: мерцедесът на Ангъс, поршето на жена му, голям джип „Мерцедес“ и три стари бугатита. Целият този автопарк сигурно струва един милион долара. На втория етаж има два апартамента — за икономката и за градинаря.

— Някой да е чул или видял нещо?

— Не. Научихме много подробности за всичко, което са правили в нощта на убийството — какви телевизионни предавания са гледали, кога са си легнали и така нататък. Но нищо полезно. Разпитахме ги за посетители, спорове, проблеми, но не чухме нищо, което вече да не знаем. Тоест че Ангъс е имал достатъчно врагове, а жена му е фригидна егоцентрична кучка. Но тези разпити бяха ограничени. Смятаме да ги продължим.

— Словак ли ги води?

— Да. Освен това взе показанията на госпожа Ръсел.

— Докато ти беше у нас?

— Точно така.

Гърни не беше възхитен, че Морган не е присъствал в критичните първи часове на разследването, за да отиде да го увещава да се включи.

— Освен главната къща, оранжерията и гаража, какво друго има в имението?

— Склад за уредите за поддръжка на имението, втори гараж за пикап и два джипа с висока проходимост, барака за градински инструменти и медитационното бунгало на госпожа Ръсел. Там ще говорим с нея. Чакай да проверя дали е готова.

Морган погледна часа на телефона си и набра. От другата страна вдигнаха веднага.

— Здравей, Гленда… Как е тя?… Първо ще говорим с нея, а после с Хелън Стоун… Когато излезе от банята, кажи ѝ, че ще сме там в 11:15… Да… Не, Брад е с тримата градинари. Ще доведа още един детектив… Не, няма нужда да ѝ казваш… Ако има проблем, обади ми се. — Прибра телефона. — Схващаш ли в общи линии?

Гърни кимна.

— Да, но не разбирам каква е скритата ти цел.

— Целта е да допълним вече дадените показания — всички подробности, за които вчера може да не се е сетила.

— Предполагам, че не е била на себе си?

— Отне ѝ няколко часа, за да се окопити от първоначалния шок. После беше доста адекватна. Лекарят ѝ твърди, че проявява остра реакция на посттравматичен стрес при вида на кръвта. Бързо се развива, но и бързо минава.

— Лекарят ѝ е идвал, така ли?

— Да. Той е участник в суперелитния медицински план на Ръсел. Домашни посещения по всякаква причина и по всяко време. Пълният пакет е 75 000 годишно като първоначална вноска. Както и да е, тя не искаше да остане в къщата, което беше добре дошло за нас, и се премести в бунгалото. Брад взе показанията ѝ там. После лекарят ѝ даде приспивателно. През последните двайсет и четири часа беше под постоянна охрана от наша служителка.

— И искаш да присъствам на този разпит?

— Или да участваш активно. Мисля, че ще ти бъде интересно.

— Някаква конкретна причина?

Ъгълчето на устата на Морган отново потрепери нервно.

— Жената е доста… особена.

8

Личното бунгало на Лоринда Ръсел се намираше по средата на тучна морава, оградена с планински лаврови дървета, в края на окосена пътека през гората. От двете страни на покрива от каменни плочи се издигаха зидани комини. Ръбовете на вратите и прозорците бяха обрасли с яркозелен бръшлян и това придаваше на фасадата вид на приказна къщичка.

Когато Морган и Гърни се приближиха до входната врата, тя се отвори и една полицайка излезе да ги посрещне. Беше сериозна, със сурови очи, които са видели твърде много лоши неща.

— Госпожа Ръсел добре ли е? — попита Морган.

— На крака е, говори ясно.

Полицайката погледна подозрително Гърни.

— Детектив Гърни ще присъства на разпита — обясни Морган. — Можеш да говориш свободно.

— Както беше в пълен срив, изведнъж стана кралицата на света. Нито следа от скръб. Нищо. Зад това лице на филмова звезда се крие странен мозък. Надявам се, че не казвам нещо неуместно.

— Няма проблем, полицай. Може да си вземеш почивка. Ела след половин час.

— Да, сър.

Тя се отдръпна настрани и тръгна към главната къща.

Морган си пое дълбоко дъх и влезе през обвития с бръшлян вход.

При първия поглед вътре Гърни си спомни английските вили, които беше виждал в списанията за вътрешен дизайн в чакалнята на зъболекаря си. Със старинни дъбови греди, фотьойли, тапицирани с пъстър плат на цветчета, и чугунена печка на дърва, монтирана в каменната камина, мястото имаше атмосфера на провинциален аристократичен дом. Но вниманието му бързо се премести от мебелите към високата тъмнокоса жена, застанала до камината.

Имаше черти на антична красавица и безупречна кожа на млада манекенка. Бежовият панталон и бялата блуза подчертаваха фигурата ѝ. Държеше телефон и говореше спокойно по него.

— Трябва да стане веднага… Това не е моя грижа… Добре… Точно така…

Когато видя, че Морган и Гърни я чакат на сводестия вход на помещението, тя им махна равнодушно към дивана и завърши разговора:

— Имате адреса… Утре в девет, не по-късно.

Чукна върху една икона на телефона си и поздрави Гърни с небрежна усмивка:

— Аз съм Лоринда Ръсел. А вие?

Морган отговори вместо него:

— Това е детектив Дейв Гърни. Бившият ми партньор в полицията на Ню Йорк. Той е експерт по убийствата, най-добрият. Помолих го да помогне за разследването.

Тя не сваляше очи от Гърни.

— Дейв да не би да е глухоням?

Морган се изчерви.

Гърни се усмихна.

— Само понякога.

— Хубаво. — Тя отново посочи дивана. — Сядайте. Трябва да проведа още един разговор.

— Моите съболезнования за загубата ви — каза Гърни, като остана прав.

Тя не реагира. Прегледа няколко екрана на телефона, след което попита Морган:

— След колко време ще приключат вашите хора?

— Какво да приключат?

— В къщата.

Тя чукна върху една икона и вдигна телефона до ухото си. Морган отговори колебливо:

— Надявам се до вечерта. Защо?

Тя не отвърна и отново заговори по телефона:

— Лоринда Ръсел е. Обадете ми се, за да насрочите час за пристигане на екипа ви.

Чукна по друга икона, остави телефона на масичката, демонстративно изчака Морган и Гърни да се настанят на дивана, след което седна на фотьойла срещу тях.

— Знаете ли, че кръвта се счита за опасен отпадък?

Морган премигна недоумяващо.

— Намирането на достатъчно компетентна фирма за почистване беше предизвикателство — обясни тя, като гледаше Гърни. — Някои изобщо не искаха да се занимават с петна от кръв, а само един беше готов да се справи с толкова голямо количество. Но съм сигурна, че вие сте по-добре запознати с този проблем.

За повече от две десетилетия работа в отдел „Убийства“ на нюйоркската полиция Гърни бе наблюдавал най-различни реакции на съпругите на убитите, но никога такава.

Лоринда продължи с равен глас:

— Кръвта трябва да бъде премахната напълно, без следа, преди да мога да се върна в къщата.

Погледът ѝ спря за още няколко секунди върху Гърни. На лицето ѝ проблясваше нещо предизвикателно — нещо, което беше наблюдавал у хора, които обичат да се състезават.

Тя премести вниманието си към Морган.

— Как върви разследването?

— В момента обработваме веществените доказателства. Лабораторията ги изследва. Събираме видеозаписи от частните и обществените камери в района. Полицаите разпитват жителите на съседните имоти. Правим всичко възможно и се надяваме…

Тя го прекъсна:

— С други думи, в момента не знаете нищо.

Морган се смути.

— Лоринда, правим всичко по силите си…

— А вие, детектив Гърни? Някакъв принос?

— Само въпроси.

— Задайте ги.

Пръстите ѝ започнаха да барабанят тихо върху подлакътника на креслото.

— Преди нападението имаше ли…?

— Убийството.

Той вдигна въпросително вежди.

— Предпочитам яснотата. Това не беше просто нападение.

— Добре. Убийството. Известно ли ви е съпругът ви да е имал някакви конфликти в бизнеса или в личния си живот, които биха могли да имат връзка със случилото се?

Тя издаде рязък звук, който можеше да е покашляне или смях.

— Целият живот на Ангъс беше един конфликт. Той беше воин. Неговата най-привлекателна черта. Но това създава врагове.

— Дали някой е искал да го убие?

— Сигурна съм, че много хора.

— Кой по-конкретно?

— Ако имате предвид някой, който веднага ми идва наум, това е нашият окаян съсед Чандлър Аспърн. Но по-притеснителни са тези, които не идват веднага наум, нали?

— Аспърн ви идва наум заради спора за арендата, нали?

— Да, и защото с Ангъс се мразеха. Съвсем открито. Ако бяха убили Чандлър, Ангъс щеше да бъде първият заподозрян. Вчера обсъдих всичко това с детектив Словак. Трябва да прочетете доклада му. — Тя погледна Морган с известно раздразнение, после — пак Гърни. — Нека да ви попитам нещо. Доколко мислите, че съм в опасност?

— Убиецът е бил в спалнята до вашата. Ако искаше да ви убие, вече щяхте да сте мъртва.

— Значи мислите, че съм в безопасност?

— Вероятно.

— Но не трябва да се успокоявам с това?

— На ваше място не бих.

Пръстите ѝ спряха да барабанят. Сега погледна Гърни, сякаш той бе загадка, която трябва да бъде разгадана.

— Нещо ви тревожи. Какво?

— Изглежда странно, че нямате охранителни камери и аларма.

— Вече взех мерки да променя това. Тази сутрин уговорих да ми инсталират най-модерната охранителна система.

— Добра идея.

— Това ирония ли беше? Искате да кажете, че е било добра идея да се направи, преди да убият Ангъс?

— Разбира се, че е било добра идея — отговори невъзмутимо Гърни. — Но предполагам, че никога не е обмисляно сериозно. Това, което ми разказаха за Ангъс, ми напомни един човек, когото познавах преди години — мъж с много власт и куп врагове, но без алармена система. Считаше, че алармата е признак на страх, а той никога не признаваше, че се страхува. Страхът беше емоция, която вдъхваше у другите хора.

Тя го гледаше с искрен интерес.

— И какво стана с него?

— Подцени един от враговете си.

Тя се усмихна, но не каза нищо.

Гърни рязко смени темата.

— Кога за последно Били Тейт е идвал в дома ви?

— Преди четири години, малко преди да влезе в затвора. Всъщност не влезе в къщата. Стоеше на входната врата и си искаше парите за някаква работа, която Ангъс го бе наел да свърши, но той не се беше справил добре. Ангъс отказа да му плати. Това доведе до заплахите и обвинението в нападение, заради което го пратиха в затвора.

— Кога го пуснаха?

Тя погледна Морган.

— Преди година и четири месеца.

Гърни попита дали е виждала Тейт след освобождаването му.

Тя каза, че не е.

Той реши отново да смени темата.

— Ангъс имаше ли определен час през нощта, когато ставаше, за да отиде до тоалетната?

— Нямам представа.

— Не ви ли будеше, когато станеше, за да отиде в тоалетната?

— Не.

— Дълбоко ли спите?

— Да.

— Знаете ли дали е имал навика да става по няколко пъти на нощ?

— Не бих се изненадала, имайки предвид възрастта му. — Лоринда изведнъж се отегчи, взе телефона от масичката и погледна часа. — Трябва да проведа още няколко обаждания. Искате ли още нещо от мен?

— Едно последно нещо — каза Гърни, като стана от дивана. — Ще бъде полезно, ако направите списък на хората, за които смъртта на съпруга ви е добре дошла.

— Детектив Словак вече ме помоли за това и ще ви кажа какво му отвърнах. Ако имате предвид хора, които биха се зарадвали на смъртта на Ангъс, списъкът е безкраен. Ако имате предвид хора, които получават значителна финансова изгода от смъртта му, списъкът е кратък.

— Добре. Започнете с краткия списък.

— Хилда Ръсел. Чандлър Аспърн. И коварната и алчна съпруга на Ангъс.

Морган я зяпна смаяно.

— Това ли са епитетите, с които ви описват хората? — попита Гърни.

— Тези и много по-лоши.

Тя отметна косата от идеалното си лице. В тъмните ѝ очи се появи войнствен блясък.

Докато се връщаха по пътеката към главната къща, хроничната тревожност на Морган нарасна до ръба на нервен срив.

— Какво мислиш за това? — попита той.

Гърни не отговори веднага. Тревожеше се не толкова от поведението на новата вдовица, колкото от активното си участие в разпит, който бе възнамерявал само да наблюдава.

— Какво мисля за краткия списък ли имаш предвид?

— Какво мислиш за самата Лоринда?

Гърни изчака един кълвач в гората да завърши дългата си серия от барабанене, преди да отговори:

— Това за коварството и алчността може да не е много далеч от истината. Отделно от това мисля, че е властна и много умна. Но имам чувството, че има и друго качество, което не мога точно да определя. Колко знаеш за нея?

— В Ларчфийлд се разказват всякакви клюки като във всеки малък град. За хора като Ангъс и Лоринда се говори какво ли не. Според слуховете била безразсъдна тийнейджърка, отгледана от лудо семейство в Бастенбург. Тук има само едно училище, така че е учила заедно с децата от Ларчфийлд. Има слух, че е имала неуместна връзка с директора Хенли Бълок, когато е била на 15. Никога не е говорила за това публично, нищо не е доказано и не е стигало до полицията. Но в крайна сметка Бълок подал оставка, съпругата му се развела с него и той напуснал района.

— А Лоринда?

— След като завършва училище и навършва пълнолетие, се омъжва за Ангъс, който по това време е на шейсет и осем и наскоро е напуснал третата си жена. Било е преди десет години и хората все още говорят за това.

Морган се спъна на неравната пътека и едва не падна. Не каза нито дума, докато не излязоха на поляната пред оранжерията.

— Ще говорим с Хелън Стоун в гаража.

— Добре.

— Ами другите две имена в списъка ѝ? — попита Морган, докато вървяха по моравата. — Какво мислиш за тях?

— Не знам какво да мисля. Какво можеш да ми кажеш за Хилда Ръсел?

— Не много повече, отколкото ти казах по пътя насам. Тя е по-малката сестра на Ангъс, настоятел на църквата „Сейнт Джайлс“ в селото. С Лоринда са коренни противоположности. С изключение на своенравния характер. И двете имат тонове от него.

— В какви отношения е била с Ангъс?

— Изглеждаха доста близки, поне на пръв поглед. Хилда беше по-харесвана от Ангъс. Тя не настройваше хората срещу себе си, както той. Но… — Морган забави крачка, после спря. — Поне един човек имаше проблеми с нея. И с църквата ѝ.

— В какъв смисъл?

— Вече ти казах, че Били Тейт загина при нещастен случай в нощта преди убийството на Ангъс — затова отпечатъците му на местопрестъплението са толкова проблемни. Не исках да навлизам в подробности за смъртта му, защото ми се сториха незначителни. Няма как да е убил Ръсел. Няма как да е възкръснал. Точка. Но работата е там, че нещастният случай, в който загина Тейт, се случи в църквата на Хилда. На покрива. — Той замълча за момент. — Тейт, както сигурно вече си се досетил, беше малко луд. Беше луда глава като дете, а като възрастен още повече се смахна. Качи се на покрива на „Сейнт Джайлс“, за да драска със спрей по камбанарията, насред гръмотевична буря. Удари го гръм и падна от десет метра от покрива. Умря на място.

— Има ли свидетели на случая?

— Двама патрулни полицаи, двойка, разхождаща кучета, Брад Словак и моя милост. Дори имаме всичко на видео, заснето от един от хората с кучетата. Ще ти го покажа в участъка, след като говорим с Хелън Стоун.

9

Преди да стигнат гаража, Словак се приближи до тях. Не изглеждаше доволен.

— Началник — каза, като кимна кратко на Гърни, но явно говореше на Морган, — с Мартинес току-що разпитахме тримата градинари. Нищо не са видели, нищо не са чули, нищо не знаят. Показах им снимка на Тейт и ги попитах дали са го виждали тук или някъде наблизо. Всички казаха, че не са.

Морган прехапа долната си устна.

— Говорете с пробационния служител на Тейт, разберете дали е имал седмични срещи, дали нещо в него е било…

— Прощавайте, сър, вече го направих. Пробацията на Тейт е приключила преди месец. Полицаят ми каза, че на няколко пъти е бил на крачка да го накаже за безотговорно поведение. Но той спазвал насрочените срещи и никога не преминал границата. Полицаят каза, че е чул за инцидента. Изобщо не се изненада, че Тейт е бил толкова луд, че да се качи на покрива по време на гръмотевична буря.

Морган погледна часовника си.

— Сега може да провериш какво са открили момчетата, които обикаляха да разпитват съседите.

— И се уверете, че са проверили всички външни камери за наблюдение — добави Гърни.

— Да, сър.

Словак кимна и се отправи към редицата полицейски коли, спрени под парадния портик.

— Е — каза Морган, — би било хубаво, ако отпечатъците на Тейт се окажат просто грешка в алгоритъма. Ако не са, тогава не знам какво е това, по дяволите. Имаш ли някакви идеи?

— Мисля, че ако имаше грешка в алгоритъма, едва ли щеше да изглежда така. Да предположим, че тези отпечатъци принадлежат на човека Х и системните параметри са зададени по такъв начин, че отпечатъците се идентифицират погрешно като принадлежащи на някой друг, а не на Х. Не мислиш ли, че е прекалено малко вероятно човекът, когото алгоритъмът е разпознал погрешно, да се случи точно местен жител в конфликт с жертвата?

Морган се намръщи.

— Добре, но ако отпечатъците са на Тейт, какво означава това? То не променя факта, че той умря двайсет и четири часа, преди Ангъс да бъде убит.

При това Морган повиши глас и погледна безпомощно Гърни, който обикновено реагираше на такова вълнение от страна на другите с балансиращо спокойствие.

Гърни сви рамене.

— Мисля, че Хелън Стоун ни чака.

Гаражът, подобно на бунгалото, беше увит в яркозелен бръшлян отстрани. Входната врата водеше към стълбище, което се качваше на малка площадка при втора врата.

Вратата се отвори и на прага се показа жена с прошарена коса и квадратна брадичка, беше облечена с дънки и спортен пуловер. Борбеният ѝ поглед вероятно изразяваше по-голяма увереност, отколкото всъщност чувстваше.

Морган заговори пръв:

— Как сте, Хелън?

Тя го погледна сурово.

— По-добре не съм била.

— Май беше глупав въпрос. Може ли да влезем?

— Ако нямате нищо против да стоите прави. Столовете са заети.

Тя се отдръпна от вратата и те влязоха в антрето. Пред тях имаше голям хол с натрупани навсякъде кашони и купчини дрехи на столовете и дивана. Един прозорец, заемащ цяла стена, гледаше към моравата и гората.

— Това е Дейв Гърни — каза Морган, — детектив по убийствата, с когото работех в града.

Тя погледна госта без никакъв интерес, после — отново Морган.

— С какво мога да ви бъда полезна?

Той погледна кашоните в хола.

— Отивате ли някъде?

— След като Ангъс си отиде, нямам никакво желание да оставам тук.

— Не се ли разбирате с Лоринда?

— Може да се каже.

— Какъв е проблемът?

— Няма да говоря за нея. Не искам да си мърся устата с името ѝ. Работех тук само защото Ангъс искаше. Вече го няма и затова и аз си тръгвам.

— Къде отивате?

— При сестра ми в Ричмънд.

— Кога?

— Утре следобед. Бих се махнала веднага, ако имаше самолет.

Морган хвърли поглед на Гърни, който прие жеста като молба за помощ.

Усмихна се на Стоун.

— Предизвикахте любопитството ми. Какво е най-лошото, което можете да ми кажете за отношенията между Ангъс и Лоринда?

Тя очевидно се замисли. Подходът „най-лошото нещо“ обикновено работеше.

— Най-лошото беше, че той не виждаше каква е всъщност. Беше умен мъж, най-умният, когото съм срещала, но не и когато ставаше въпрос за нея. Към нея беше пристрастен като наркоман. И в пълно отрицание. За бога, държеше се с нея като с кралица.

— Сигурно ви е било трудно да работите тук при тези условия.

— Животът е труден. Някои се справят с него, други не могат.

Някакво движение в хола привлече вниманието на Гърни. Върху остъкления шкаф с порцеланови съдове седеше черна котка с блестящи жълти очи като тази, която го гледаше от прозореца на основната къща по-рано.

Гърни я посочи.

— Ваша ли е?

Тя погледна назад. Гласът ѝ омекна.

— Това е Принц. Съкратено от Принца на мрака. Следва ме навсякъде.

— Интересно име за котка.

— Подходящо — каза тя, после погледна Морган. — Нещо друго?

Той премигна, сякаш мислите му бяха някъде далеч.

— Чудех се дали не ви е хрумнало нещо ново от вчера.

— Обсъдих го с вашия детектив.

Морган се канеше да зададе друг въпрос, но в този момент се чу почукване.

Стоун мина покрай него и отвори вратата.

— Да?

Беше Кира Барстоу. Тя погледна покрай Стоун към Морган.

— Началник, трябва да поговорим.

Той се извини и излезе на стълбището, като затвори вратата след себе си.

Стоун се втренчи нетърпеливо в Гърни.

— Кажете ми нещо — заговори той. — Познавахте Ангъс добре, нали?

— Вероятно по-добре от всеки друг.

— Значи най-добре знаете кои са враговете му.

— Оня тип, Сливовак, ме накара да направя списък. Казах му, че е по-лесно да преснима телефонния указател на окръга.

— Толкова ли много врагове си създаваше Ангъс?

— Беше силен, решителен мъж. Живееше по кодекс, който вече не е на мода. Старозаветен морал. Око за око. Нашето така наречено „общество“ се е отдалечило от тези принципи и сега плащаме цената за това. Ангъс не понасяше глупаците. И не си мълчеше. Казваше им истината в очите. Хората не обичат истината.

Вратата на апартамента се отвори рязко и Морган влезе развълнуван.

— Излезе нещо. Дейв, трябва да дойдеш с мен. Хелън, ще говорим, преди да си тръгнете.

Гърни последва Морган надолу по стълбите и навън на моравата.

— Трябва да се върнем в града — каза Морган, като тръгна към полицейските коли под портика.

Кира Барстоу вече беше там, близо до лабораторния микробус, и гледаше нещо на телефона си. Морган седна зад волана на джипа и махна на Гърни да седне до него.

— Резултатите от тестовете излязоха — съобщи, като запали мотора.

Не каза нищо повече, докато не преминаха по алеята и покрай униформения полицай на портала.

— Скалпелът, който Словак намери в оранжерията? Кръвта по него е на Ангъс. А кървавите отпечатъци по него? Те са на Били Тейт. Парчето плат в устата на кучето? Следите от кръв по него са на Били Тейт. И в тъканта има частици, които съвпадат със счупеното стъкло от вратата на оранжерията. А следите от кръв по стълбите и килимите във фоайето? Кръвта по отпечатъците от обувки е на Ангъс, вероятно от стъпване в нея. Но една от капките на килима е от кръвта на Тейт.

— Тейт е мъртъв, нали? — попита Гърни.

— Със собствените си очи видях как се случи. Видях как мълнията го удари. Видях как падна. Видях как патологът го обяви за мъртъв. Видях как внасят трупа му в погребалното бюро.

— Звучи доста безспорно. Имаш ли план какво да правите по-нататък?

— Казах на Кира да се обади на Брад, да му каже за лабораторните резултати и после да се срещнем в участъка. Обадих се на Пийл и го помолих да провери в погребалното бюро.

— За да се увериш, че вашият мъртъв заподозрян е все още мъртъв?

Очите на Морган се разшириха в знак на безсилие.

— Вероятно. Не знам. Мъртвият не може да възкръсне, нали? Това не е временно състояние.

Телефонът му иззвъня. Той натисна бутона за включване на микрофон.

— Началник Морган на телефона.

— Обажда се Данфорт Пийл.

— Благодаря, че се обади толкова бързо. Провери ли?

— Къде си?

В патрицианския акцент на мъжа се прокрадваше остра нотка.

— На Уотървю Драйв. На път за селото. Всичко… наред ли е?

— Нямаше да ми възложиш тази странна задача, ако очакваше всичко да е наред, нали? Много добре знаеш, че нещо не е наред.

Морган несъзнателно отвори уста — изражението на човек, който вижда настъпващо бедствие.

Гласът продължи, дрезгав и леко треперещ:

— Трупът е изчезнал.

— Моля?

— Няма го. Някой е откраднал проклетия труп на Тейт.

10

Морган влезе на паркинга зад голямата викторианска сграда на погребалното бюро и спря до повдигнатия на крик сребрист лексус.

После се обади на Словак и Барстоу и им съобщи новината за изчезването на трупа. Нареди им да тръгват веднага за погребалното бюро.

— Какво мислиш, че става тук? — обърна се към Гърни.

— Трудно е да се каже. Но това е интересно развитие на нещата.

— Защо, по дяволите, някой ще иска да открадне трупа?

Гърни не отговори.

Морган слезе от джипа, запали цигара и дръпна от нея с всички сили, сякаш димът беше кислород. Словак пристигна по алеята с додж „Чарджър“ без опознавателни знаци, а веднага след него се появи лабораторният микробус на Барстоу.

Морган стъпка цигарата на тротоара. Барстоу отвори задната врата на микробуса и извади четири комплекта лабораторни гащеризони — което би било излишно при обикновен обир, но сега беше напълно уместно предвид връзката на изчезналия труп с убийството.

Словак заговори първи:

— Каква е теорията? Някой е взел трупа на Тейт и го е завлякъл в къщата на Ръсел, за да остави следи? Не виждам никаква логика в това.

— Не е необходимо да носи целия труп — небрежно отбеляза Барстоу. — Достатъчно е било да вземе малко кръв за килима и за плата в устата на кучето, плюс един-два пръста, за да остави отпечатъци. От осакатената ръка на жертвата знаем, че убиецът е добър в рязането на пръсти.

Словак се намръщи.

— Тогава защо да си прави труда да изнася целия труп?

— Уместен въпрос. — Тя погледна Гърни. — Някакви идеи?

— Твърде рано е за идеи. Трябва ни повече информация.

Като по команда, задната врата на погребалното бюро се отвори и един мъж излезе на паркинга. Розовият му кашмирен пуловер и зелените панталони изглеждаха по-подходящи за голф клуб, отколкото за погребална агенция.

— Морган! Влизайте.

Това беше същият арогантен глас, който Гърни бе чул по високоговорителя в джипа. Данфорт Пийл изглеждаше млад, вероятно малко под трийсет. Имаше грижливо сресана руса коса, бледо лице и нацупени устни.

Морган се усмихна вяло.

— Идваме след секунда, Дан. Само да се подготвим.

Вече с гащеризони, калцуни и гумени ръкавици, четиримата полицаи влязоха заедно с Пийл в залата, където миришеше на дезинфектант. В края на коридора имаше затворена врата.

Пийл се обърна към Морган. В гласа му се долавяше сдържан гняв.

— Това е стаята за балсамиране със склада за труповете. Когато ми се обади, дойдох от офиса и открих тази шибана бъркотия. Не съм пипал нищо.

Заведе ги в голямо помещение, оборудвано като секционна зала в морга. Тук миризмата на дезинфектант беше по-силна. По средата имаше лъскава бяла маса за балсамиране, свързана със специализирана водопроводна система за пълнене и източване на водата. Отгоре висяха силни лампи като в операционна зала. Покрай стените имаше стъклени шкафове. Вратичката на един от тях беше счупена.

Вниманието на Гърни обаче беше привлечено от хранилището за трупове от другата страна на масата. Над два метра високо и поне толкова широко и дълбоко, приличаше на гигантски сейф или промишлен хладилник. Вратата му, почти по цялата ширина на помещението, беше широко отворена. Вътре се виждаше ковчег с повдигнат капак, поставен върху количка, подобна на подвижните носилки, използвани в болниците. Тапицерията на ковчега беше нацапана с кръв. На едно място капакът беше разцепен.

— Гледайте какво са направили тия идиоти — измърмори Пийл, като проследи погледа на Гърни. — Под страничната лайстна има ключалка, но никой не си е дал труда да я потърси. Просто са разбили капака.

— „Те“ ли? — попита Гърни. — Имате ли причина да смятате, че не е бил само един човек?

— Не е ли очевидно? Тейт тежеше най-малко седемдесет килограма. И количката е все още на мястото, където я бях оставил, преди да изляза. Значи трупът е бил изваден от ковчега и изнесен от сградата. Невъзможно е за сам човек.

Словак замислено поглаждаше брадичката си в почти пародиен жест на вглъбение.

— Освен ако той — или тя — не е изкарал ковчега до задната врата с количката, отворил е капака, завлякъл е трупа в багажника на колата си и после е върнал количката обратно — отбеляза Барстоу, като гледаше втренчено погребалния агент. — Защо да губи време да връща количката?

Морган — който, както Гърни добре знаеше, мразеше всякакви спорове, в които трябва да бъде арбитър — ги прекъсна, като вдигна ръка.

— Хайде да обсъждаме възможните варианти по-късно. — Обърна се към Пийл. — Видя ли някакви следи от взлом?

Погребалният агент посочи една врата отстрани на главната зала. Ръкавът на пуловера му се дръпна малко и отдолу се показа златен часовник „Картие“.

— Прозорецът е отворен. Беше затворен последния път, когато бях тук.

— Затворен и заключен?

— Може да не е бил заключен. Не съм сигурен.

— Освен счупения ковчег и отворения прозорец има ли нещо друго, което да е пипано?

— Очевидно това — отговори Пийл, като посочи счупената стъклена вратичка на шкафа до стената.

— Взели ли са нещо?

За първи път в арогантния глас на Пийл се прокрадва нещо подобно на страх.

— Пет хирургически скалпела и един чук за кости.

Барстоу отново заговори:

— Бихте ли описали чука?

— Най-големият, който имам. Двайсет и пет сантиметрова дръжка. Усилена с олово глава. Ударна повърхност с малък диаметър. Защо питате?

— Дълго е за обяснение.

Морган се върна към предишната си линия на разсъждения.

— Забеляза ли нещо друго да е откраднато или пипано?

Пийл посочи голата стена между двата шкафа.

— Там има някакви странни драскотини.

Морган и Барстоу се приближиха и огледаха мястото. На стената беше надраскана хоризонтално разположена осмица с вертикална черта през средата. Изглеждаше изстъргана в боята с остър инструмент. Барстоу извади телефона си и направи снимка.

— Нещо друго? — попита Морган.

— Не, освен това всичко друго е прекрасно!

Морган стисна устни. Заговори с равния глас на човек, който обезврежда бомба:

— Сега ще оставя Кира да работи. Нейните криминалисти ще извършат огледа. Ако извършителите са оставили някакви следи, те ще ги намерят. Междувременно искам да си съставя обща картина за ситуацията — особено за периода между докарването на тялото на Тейт и открадването му. Спомена, че горе имаш офис. Там ще е подходящо да поговорим, освен ако не предпочиташ да дойдеш при нас в участъка.

Пийл го изгледа продължително, преди да отговори, сякаш гневът от оскверняването на работното му място му пречеше да мисли.

— В офиса ми… може.

Междувременно Гърни забеляза нещо, което приличаше на обектива на скрита камера за наблюдение, монтирана на вратата на един от шкафовете.

Посочи я.

— Това, което си мисля, ли е?

Пийл вдигна очи и отговори неохотно:

— Боя се, че да.

11

„Офисът“ на Данфорт Пийл нямаше нищо общо с представата, която предизвиква тази дума. Освен красив орехов шкаф и лаптоп, поставен върху антична масичка, тук нищо не подсказваше, че мястото се използва за правене на бизнес, дори за такова изискано начинание като подготовката на погребения на богати покойници.

Старинните мебели приличаха на обзавеждане в реномиран интелектуален клуб. На едната стена имаше окачени червеникавокафяви гравюри, изобразяващи, както предположи Гърни, яхтите победителки в различни ветроходни състезания, а на другата — стари ботанически гравюри. Четири кресла, тапицирани с дамаска от времето на кралица Ан, бяха подредени около овална масичка с китайска ваза по средата.

Пийл посочи креслата и се настани на едното. След като всички седнаха, той отдели няколко секунди, за да изтръска невидими боклучета от пуловера си. После вдигна очи и се усмихна напрегнато.

Морган се покашля.

— Искам да знам повече за камерата в стаята за балсамиране и цялата ви система за сигурност.

Пийл се облегна на стола и кръстоса крака. Елегантните обувки, които се виждаха под крачолите на зеления му панталон, изглеждаха скъпи. Той събра замислено пръсти пред брадичката си и заговори:

— Преди три-четири години някакви вандали от Бастенбург нахлуха в залата за балсамиране. Един съсед ги забелязал и ги задържаха почти веднага. Нямаше щети освен разбитата ключалка на задната врата. Но това предизвика безпокойство и извиках охранителна фирма, която инсталира модерна система за наблюдение. Свръхчувствителна към звук и движение, аудиотропична, видеотропична, с висока дефиниция, пълна цветова гама.

Словак го прекъсна:

— Извинете? Аудиотропична? Видеотропична? Бихте ли…?

— Обективът на камерата се завърта автоматично по посока на всеки регистриран звук или движение, следва го и го предава — за запис на този компютър. — Пийл посочи лаптопа на другата масичка. — Идеално на теория. Ужасно на практика.

— Как така?

Погребалният агент обясни, като гледаше Морган и Гърни:

— Силата на проклетата система е нейната слабост. Чувствителността е толкова голяма, че само създава главоболия. Зад паркинга ми има улица. Всяка проклета кола, която минаваше, задействаше функциите на системата. Всяка сутрин на този компютър намирах купища видеозаписи от задната стена на стаята за балсамиране — където камерата бе регистрирала шума от преминаващите коли. Всички тези файлове с висока разделителна способност ядяха паметта на компютъра.

— И ти накрая я изключи? — попита Морган.

— Не изцяло. — Пийл изтръска още една невидима частица от пуловера си и отново събра пръсти. — Оставих функциите за търсене и предаване включени, защото често съм тук вечер и мога да погледна на компютъра, ако става нещо подозрително. Всъщност нищо не става. Но изключих функцията за запис.

— Значи главната функция за наблюдение е включена постоянно?

— Само от 21:00 до 6:00. Доколкото знам, в Ларчфийлд никога не са се извършвали престъпления през деня.

— Значи — обобщи Морган намръщено, — ако беше в този кабинет в нощта на открадването на трупа, щеше да видиш, че се случва, на този компютър?

— Точно така.

— Но сега няма запис?

Пийл мрачно потвърди:

— Съвършено вярно. Вбесяващо вярно.

— Ще бъде полезно, ако разкажеш всичко, което се е случило между преминаването на трупа в твое владение и последния път, когато си го видял.

Пийл вдигна ръце.

— Нека изясним този термин „владение“. Словак ми каза, че най-близката роднина на починалия, Дарлийн Тейт, е поискала тялото да бъде докарано тук преди окончателното решение за погребението му. Изпълних това искане като услуга, а не като официално преминаване във владение. Съгласих се единствено като временно съдействие на опечалените.

Морган погледна Словак за потвърждение.

Младият полицай кимна утвърдително и добави някои подробности, очевидно за Гърни:

— Мащехата на Били ме помоли да докарам трупа тук. Каза, че ще дойде възможно най-скоро, за да обсъдим подготовката за погребението. Тъй като фаталният инцидент се случи пред мен, началник Морган и двама души, които снимаха, доктор Фалоу каза, че няма нужда от аутопсия.

Може би в отговор на изненаданото изражение на Гърни Словак добави:

— Доктор Фалоу е не само местният личен лекар, но и съдебномедицинският експерт на окръга, затова той взима решенията за аутопсиите.

— Подписал ли е предварителния смъртен акт?

— Да, подписа го. Веднага след като докарахме трупа с количката.

— Толкова бързо ли дойде?

— Да. Живее тук, в селото. Веднага щом видяхме, че Тейт падна, му се обадихме — в качеството му на редови лекар. Той огледа Тейт на земята, обяви го за мъртъв и после подписа смъртния акт в стаята за балсамиране.

Пийл продължи разказа си, като отново се обърна към Морган:

— Както казах, Дарлийн Тейт щеше да дойде, за да даде допълнителни указания.

— Дойде ли, както обеща?

— По-рано, отколкото очаквах. Около 5:30 сутринта. Все още бях тук, в офиса.

— Даде ли ти конкретни указания?

— О, да. Конкретни и необичайни.

— В какъв смисъл необичайни?

— Първо, настоя срещата ни да се проведе в стаята за балсамиране, а не в офиса ми. Помоли да ѝ покажа трупа. Предупредих я за ужасния вид на лицето след удара от мълния. Имаше вертикална прогорена рана, като част от костта над окото и на скулата беше оголена. Но тя настоя да извадя тялото от хранилището, за да го види. Неохотно го направих — напълно готов за реакция на шок. Но шокът беше за мен, когато видях изражението ѝ. — Пийл замълча за момент и после добави: — Тя се усмихна.

Морган се намръщи.

— Усмихна ли се?

— Лъчезарно.

— Каза ли нещо?

— Попита ме дали Били е мъртъв.

— И ти ѝ каза, че да?

— Разбира се.

— Как реагира тя?

— Каза: „Да се надяваме, че е за постоянно“. Честно казано, направо ме побиха тръпки.

— Боже — промърмори Морган. — Даде ли ти указания за погребението?

— Само за това, че няма да има балсамиране, няма да има некролог, няма да има никаква служба.

— Поиска ли нещо друго?

— Каза, че ѝ трябват няколко дни, за да реши къде да погребе тялото, и ме помоли да го оставя тук дотогава.

— И това беше всичко?

— Не съвсем. Поиска веднага да избере ковчега. Поддържам ограничен асортимент в шоурума долу. Тя избра най-евтиния. После настоя да сложа трупа вътре, там на момента, пред нея. Обикновено отказвам такава молба. Но нямах търпение да се отърва от нея и го направих. Беше неловко, нехигиенично и непрофесионално. Дрехите на покойника все още бяха мокри на местата, където имаше кръв.

Пийл въздъхна и поклати глава.

Морган се наведе напред на стола си.

— Какво стана после?

— Извадих от джобовете на дънките и суитшърта на покойния някои лични вещи — почти празен портфейл, телефон, ключове за кола — и ѝ предложих да ги вземе. Но тя отказа. Категорично. Поиска трупът на доведения ѝ син да остане така, както си беше. Беше непреклонна.

Словак попита объркано:

— Каза ли защо?

Пийл продължи да говори директно на Морган, сякаш подчертаваше, че предпочита да контактува само с най-високопоставения служител в стаята:

— Каза, че иска всичко, което той притежава, да изгние заедно с него в гроба. Да изгние в гроба. Това бяха точните ѝ думи.

Морган попита Пийл дали е сложил нещата в ковчега при трупа.

— Да. Сложих ги върху трупа, облечен точно както беше — с кървав суитшърт, дънки и маратонки. Затворих ковчега. Заключих го с резето. Прибрах го в хладилната камера. Затворих вратата. И накрая, слава богу, успях да се сбогувам с тази жена.

— И после кога влезе пак в залата за балсамиране?

— Когато ти ми се обади преди час и ме помоли да проверя Тейт.

Морган сякаш се мъчеше да осмисли всичко, което беше казал Пийл. Накрая се обърна към Гърни:

— Имаш ли въпроси?

Цял куп, помисли си той. Но сега не беше най-подходящият момент да ги зададе.

12

След разговора с Пийл Гърни, Морган и Словак слязоха в стаята за балсамиране, където Кира Барстоу наблюдаваше работата на двамата облечени в гащеризони криминалисти, които Гърни беше видял сутринта на поляната в имението на Ръсел. Морган попита Барстоу дали може да отиде с тях да поговорят в участъка и тя каза, че ще дойде след минута, след като даде на екипа си допълнителни указания за огледа на ковчега.

Вярна на думата си, дойде в заседателната зала точно когато Гърни, Морган и Словак сядаха. Морган постави пръстите си върху гладкия плот и посочи дебелия килим и махагоновата ламперия.

— Точно като в стария ни участък — отбеляза, очевидно на шега.

Гърни се усмихна при спомена за мръсните плочки на пода, евтините пластмасови столове и надраскания плот на масата в оперативната стая на детективите в преустроената жилищна сграда с тракащи водопроводни тръби, капризна отоплителна инсталация и неизтребими мишки. Щеше да се усмихне по-сърдечно, ако не беше възприел тази забележка като пореден опит за напомняне на съвместната им история, на неизбежния дълг.

Морган се обърна към Барстоу:

— Нещо интересно в стаята за балсамиране на Пийл?

Тя кимна ентусиазирано.

— Много пръстови отпечатъци, следи от обувки, влакна, косми, петна от кръв. Ще накарам лабораторията да работи цяла нощ. Трябва да имаме резултатите до утре сутринта.

Морган изглеждаше доволен или поне по-малко притеснен.

— Нека да отделим няколко минути, за да оценим това, което научихме от Пийл, и да определим приоритетите на следващите стъпки. Кой иска да започне?

Словак вдигна ръка като ученик.

— Детектив Гърни мълча през цялото време. Бих искал да чуя какво мисли.

— И аз — съгласи се Морган. — Дейв?

— Споменахте, че имате запис на инцидента с Тейт, направен от свидетел.

Морган кимна.

— Качиха го в архива с доказателства. Искаш ли да го видиш?

— Много.

Морган отвори някакво приложение на телефона си. Един полиран дървен панел в стената на залата се плъзна настрани и отдолу се появи голям монитор. След още няколко плъзвания с пръст и почуквания по телефона екранът оживя. Появи се нощно изображение от селския площад с бялата фасада на църквата, осветена от улична лампа. Камбанарията се очертаваше на черното небе.

Вниманието на Гърни бе привлечено от тъмен силует върху стръмно скосения покрив в основата на камбанарията. Камерата започна бавно да се приближава. Тъмният силует — с черен панталон и сив суитшърт — се приближи до ръба на покрива и уличните лампи го осветиха отдолу.

Словак се наведе към Гърни и обясни:

— Това е Били Тейт.

Гърни видя, че Тейт стиска някакъв флакон в едната си ръка, а с другата се държи за ъгъла на камбанарията.

Три светкавици бързо осветиха небето и след миг се чу гръм.

Тейт започна да движи флакона по стената на камбанарията.

Две синкаво-бели мълнии осветиха небето, този път по-ярко, и последва още по-силен гръм.

Още по-ярка светкавица очерта зловещо силуета на камбанарията и мъжа със суитшърта до нея. Почти веднага последва гръм и няколко секунди по-късно блесна още една мълния и проехтя друг трясък.

Словак посочи екрана.

— Сега ще го удари… веднага след следващия порив на вятъра.

Боклуци, листа и прах се вдигнаха във въздуха и се завъртяха пред църквата. Тейт се приближи още повече до камбанарията и се притисна до нея с цялото си тяло.

— Гледайте — каза развълнувано Словак. — Сега…

Ослепителната мълния откъсна Тейт от камбанарията и го хвърли през ръба на покрива. С бързо движение надолу, камерата проследи падането на тялото на земята.

Гърни потрепери не само от гледката, но и от един звук, запечатан в паметта му — толкова ясен, колкото в деня, в който го чу за първи път като млад полицай на изпитателен срок в Ню Йорк. Един наркоман скочи от прозорец на шестия етаж и падна на тротоара на по-малко от три метра от мястото, където стоеше Гърни. Ужасяващият звук от стоварването на тялото върху земята прозвуча в него дори и сега, след повече от двайсет и пет години.

Докато камерата стоеше фокусирана върху неподвижното тяло на Тейт, двама униформени полицаи хукнаха към мястото, където беше паднал, след тях притича Словак и веднага след него Морган, и двамата с цивилни дрехи. Словак коленичи до тялото и внимателно провери жизнените му показатели. Един от униформените полицаи започна да прави изкуствено дишане, като в същото време крещеше за дефибрилатор. Словак извади телефона си.

Морган бързо превъртя видеото на по-късен момент, когато на мястото се появи мъж с памучен панталон и широка жилетка, носещ малка кожена чанта. Той клекна до тялото и допря стетоскоп върху гърдите и шията. Поради позицията на камерата Гърни не видя ясно, но изглеждаше, че мъжът опипа с пръсти около гърлото и после провери очите. След малко се изправи и каза нещо на Словак, Морган и трети полицай, които бяха наблюдавали внимателно прегледа.

Морган спря видеото и се обърна към Гърни:

— Човекът, който преглеждаше Тейт, е доктор Фалоу.

След още едно бързо превъртане видеото показа как докарват подвижна носилка до трупа. Гърни разпозна човека, който я буташе — беше Пийл. Между него и доктора възникна спор, след което Пийл, Морган, Словак и един от униформените полицаи сложиха тялото на носилката. Погребалният агент тръгна напред и Морган изкара носилката от кадъра.

В този момент той отново спря видеото.

— Някакви въпроси?

— Колко време минава от началото на видеото до момента на откарване на трупа? — попита Гърни. — При това бързо превъртане на записа не мога да определя.

— Има вграден код за време, който изключих за това гледане, защото е малко разсейващо. Общото време от началото до края е малко под час. Първите двайсет минути показват Тейт на покрива. Това, което пуснах сега, започва от края на тази част. Пълната версия включва опитите за дефибрилация, пристигането на съдебния лекар с линейка и две полицейски коли от Бастенбург.

— Как Тейт се е качил на покрива?

— Има вътрешно стълбище, което води до върха на камбанарията, и врата от задната ѝ страна, която излиза на покрива.

Гърни погледна Словак.

— И Тейт се е качил да драска със спрей по камбанарията, така ли?

— Логиката е безполезна, когато става дума за Били Тейт.

— Тейт мразеше Ангъс, а пасторът на „Сейнт Джайлс“ е сестра на Ангъс — каза Морган. — Може да го е направил, за да го тормози чрез нея.

Барстоу се намръщи.

— Искам пак да видя нещо. Може ли да върнете видеото на момента точно преди последната мълния?

Морган го направи.

— Да! — каза тя, като се взираше в екрана. — От другата страна на камбанарията, на нивото на кръста на Тейт. Може ли да увеличите тази област?

Морган направи няколко движения върху телефона си и въпросната част от сцената се разшири и запълни целия екран.

— Не се вижда много ясно заради ъгъла на камерата и лошото осветление от уличната лампа — каза Барстоу, — но драсканиците се забелязват. Виждате ли извитите пресичащи се линии?

Всички се наведоха напред и се вгледаха в мястото, което сочеше тя.

— А сега погледнете това — добави, като вдигна своя телефон.

На екрана беше снимката, която бе направила в стаята за балсамиране. Фигурата, надраскана върху боята на стената — хоризонталната осмица с неравна черта, която я пресичаше през средата. Тъмните драсканици на камбанарията бяха със същата форма.

Бръчките на безпокойство върху лицето на Морган станаха по-дълбоки.

— Някаква идея какво означава това?

— Докато вие бяхте в кабинета на Пийл, проверих в интернет за нещо, което прилича на тази фигура — обясни Барстоу. — Може да е просто съвпадение, но прилича на древния алхимичен символ на сярата.

— На сярата ли? — пренебрежително изсумтя Словак. — Какво общо има сярата?

— Може би нищо — каза Барстоу. — Освен това, че на сайта, където го намерих, пишеше, че сярата някога се е смятала за основната съставка в огъня на ада. Заради тази връзка някои сатанисти са възприели този символ за своя емблема.

Това обяснение предизвика напрегнато мълчание.

— Има ли нещо, което не знам? — попита Гърни.

Морган се размърда неспокойно на стола и обясни:

— За приятелката на Били Тейт, Селена Кърсън, се говори, че се занимава с вещерство, каквото и да означава това.

— Богатата вещица — измърмори Барстоу.

Гърни я погледна въпросително.

— Какво?

— Богатата вещица. Родителите ѝ са ѝ оставили доверителен фонд, вероятно защото са знаели, че никога няма да си намери работа. Занимава се с окултни идиотщини. Има голяма зловеща къща в гората. Сдуши се с Били Тейт, откакто го пуснаха от затвора. Облича се винаги в черно. Носи сребърни обеци на устните. Гледа те винаги втренчено, сякаш замисля каква гадост да ти стори. Много хора се страхуват от нея.

— Самотница ли е? — попита Гърни. — Или е част от някаква група?

— Не съм чувал за група. А вие, шефе?

Морган поклати глава.

— Доколкото знам, единствената зловеща група тук бяха двамата с Тейт. — Замълча за миг, после се обърна към Словак: — Брад, трябва да посетиш Селена Кърсън. Символът, надраскан на стената при Пийл, е достатъчно основание да я заподозрем за кражбата на трупа. Но бъди внимателен. Изрази съболезнования. Кажи ѝ, че просто изясняваш някои обстоятелства по случая. Виж как ще реагира на въпросите за Тейт. Не казвай нищо, което да я накара да млъкне или да се обади на адвокат.

Словак не изглеждаше доволен. Той завъртя раменете си като щангист, който е получил схващане на врата.

— Ако числото осем подсказва, че тя е замесена, защо не вземем заповед за обиск на къщата ѝ, да отидем там и да я притиснем?

Морган поклати глава.

— Осмицата може и да не означава това, което си мислим. Връзката е твърде косвена за основание за съдебна заповед. Имаме нужда от повече улики.

— Имам въпрос — каза Гърни. — Видеото от инцидента показва как двамата с Брад помагате да качат Тейт на носилката. Добре ли видя лицето му?

Морган кимна.

— Кристално ясно.

— Значи не се съмняваш, че човекът, който е паднал от покрива, е Били Тейт?

— Не се съмнявам ни най-малко. А ти, Брад?

Словак поклати енергично глава.

— Никакво съмнение.

— Дори и с обезобразеното от мълнията лице? — попита Гърни.

— Пораженията бяха ужасни — обясни Морган, — но само от лявата страна. Дясната беше непокътната. Никой на местопроизшествието не се съмняваше в самоличността му. Това е едно от малкото неща в този случай, за които съм сигурен. — Погледна въпросително Гърни. — Изглеждаш озадачен.

— Опитвам се да разбера връзката между кражбата на трупа на Тейт и убийството на Ангъс Ръсел. Не виждам какъв е смисълът да оставят отпечатъци на мъртвец по оръжието на убийството. Кражбата на трупа е била рискована, а не виждам каква полза би могла да донесе. Ако Тейт е бил мъртъв преди Ръсел да бъде убит, очевидно няма как да повярваме, че той го е извършил. И така, какъв е смисълът да се оставят тези фалшиви улики в къщата на Ръсел?

— Може би убиецът има много извратено чувство за хумор — предположи Словак.

Гърни поклати глава.

— Ако това беше просто зловеща шега на убиеца, усилието, което е положил, за да я изпълни, изглежда непропорционално голямо. А като форма на отвличане на вниманието, няма никакъв смисъл. Това ме кара да се питам какво пропускам.

Морган си позволи да се усмихне.

— Това ми дава надежда. Навремето в Ню Йорк всеки път, когато се съсредоточеше върху някой странен факт в разследването, това водеше до решение.

— Като споменахме странности — продължи Гърни, — тази среща, за която Пийл разказа — с Дарлийн Тейт, едва ли може да се нарече нормална. Дали между нея и доведения ѝ син се е случило нещо, което може да го обясни?

Словак заговори пръв:

— С Били Тейт бяхме заедно в гимназията, с една година разлика. Имаше слухове за него и мащехата му. Доста скандални слухове.

— Правили са секс?

— Отначало беше само слух, но когато баща му го простреля, това беше потвърждение.

— Баща му го е прострелял?

— Пет пъти. Хората от Бърза помощ отначало помислили, че е умрял. Но оцеля. Баща му лежи за най-малко двайсет години в Атика за опит за убийство.

— Кога се случи това?

— Преди десет-дванайсет години. Били беше първи курс в гимназията на Ларчфийлд.

— Връзката между Били и Дарлийн продължи ли, след като той завърши училище?

— Не знам. След известно време на хората им омръзна да говорят. Но после отново си спомниха за това преди около година, когато Били и Селена Кърсън станаха гаджета. Когато това започна, някой стреля с пушка по къщата на Селена. Получихме анонимно обаждане, че е била Дарлийн, но нямахме основания да започнем разследване.

Словак погледна за потвърждение Морган, който сви рамене.

— Никакви свидетели. Никакви доказателства. Но колкото щеш лоши предчувствия.

— Изглежда, че във вашето идилично кътче от света има изненадващо много проблеми — отбеляза Гърни.

Словак кимна.

— Хората от селския съвет се погрижиха да убедят медиите, че семейство Тейт живеят в Бастенбург, а не в Ларчфийлд. Сигурно биха казали, че и Ангъс е убит в Бастенбург, ако можеха.

Морган забарабани нервно с пръсти по масата, като погледна Гърни.

— Добре. Време е за следващите стъпки. Дейв, имаш ли някакви идеи за приоритетите?

— Само за най-очевидните. За да бъде откраднат трупът, вероятно извършителят не е бил сам. Трябва да са използвали кола, за да го транспортират. Може би някой е видял как го товарят в задния двор на погребалното бюро или как го разтоварват там, където са го закарали — може би в имението на Кърсън? Ако приемем, че това се е случило след залез-слънце, кражбата на трупа трябва да е станала след осем в нощта след нещастния случай. После той или части от него е трябвало да бъдат закарани в имението на Ръсел в периода, определен от съдебния лекар като час на смъртта на Ангъс — между 3:00 и 5:00 сутринта. Има логика да се съсредоточим върху търсенето на очевидци, които може да са видели нещо през нощта.

Морган кимна в съгласие.

— Брад, искам да се заемеш с това възможно най-скоро.

Словак се намръщи.

— Всичките ми хора са заети да разпитват живеещите на Хароу Хил. Не ми остана никой, който да върши работа около погребалното бюро или къщата на Селена.

— Раздели хората си. Или поискай подкрепления от Бастенбург. Каквото предпочиташ. — Морган се обърна към Барстоу: — Кира, ти ще наблюдаваш местопрестъплението при Пийл и как върви работата в лабораторията през нощта. Обади ми се, когато получиш резултати. Пропуснах ли нещо?

Тя се усмихна.

— Чухте ли описанието на Пийл за откраднатия чук?

Той кимна.

— Звучеше като твоето описание на чука, който са използвали при взлома в оранжерията.

— И за да убият кучето.

— О, да. Изглежда, чукът свързва крадеца на трупа директно с взлома при Ръсел. Брад, когато в лабораторията приключат със скалпела, покажи го на Пийл. Да видим дали ще потвърди, че е един от петте, откраднати от стаята за балсамиране. Дейв, някакви други идеи?

— Пийл каза, че е оставил телефона на Тейт в ковчега. Похитителят на трупа може да го е взел. Ако е включен и батерията все още не е паднала, може да се локализира. Освен това трябва да получите заповед за изискване на информацията от последните обаждания и текстови съобщения на Тейт.

Морган каза на Словак незабавно да предприеме действия и по двете предложения. После си пое дълбоко дъх, като прелюдия към трудна тема.

— Има още един последен въпрос. Ситуацията с медиите. Досега беше под контрол. Смъртта на Тейт беше описана като нещастен случай, без да се споменават мрачните истории около миналото му или враждебността му към Ръсел. Убийството на Ангъс привлече повече внимание и бяхме изложени на известен натиск от репортери. Но това не е нищо в сравнение с торнадото, което ще ни връхлети, когато се разбере, че може да има връзка между двата смъртни случая. Искам да кажа, бъдете готови за ужасна буря. Не давайте никаква информация. Насочвайте всички въпроси към мен.

13

След като Словак и Барстоу тръгнаха да изпълняват задачите си, Морган се облегна на стола, изду бузи и бавно издиша. Погледът му бавно се плъзна из съвещателната зала и накрая спря върху големия екран. Взе телефона си, натисна няколко икони и дървеният панел закри отвора в стената. Морган леко плъзна пръст по полираната повърхност на масата.

— Още един пример за щедростта на Ангъс. Този човек беше обсебен от идеята всичко в Ларчфийлд да бъде най-високо качество.

След като замълча за няколко минути, отново заговори, без да поглежда Гърни:

— Спомням си, че веднъж каза, че да молиш за помощ, не е признак на слабост, а знак за здрав разум. Още ли мислиш така?

— Да.

— Радвам се, че дойде.

Гърни не коментира.

— Много ми помогна. Много. Ситуацията тук отива към… Не знам какво става, но съм убеден, че това е нещо, в което си по-добър от мен. Очевидно Брад и Кира много те уважават. — Морган погледна Гърни в очите. — Какво мислиш за участието си?

— Честно ли? Чувствам се като пето колело. Знам, че искаш помощ, но като външен човек с неизяснено положение и без правен статут не мисля, че съм най-подходящ. Ти и хората ти познавате Ларчфийлд по-добре от всеки друг.

Нервният тик в ъгълчето на устата на Морган отново се прояви.

— Има нещо, което не съм ти казал — призна той. — За моето положение тук. Сложно е. Когато ръководех охраната в колежа, вършех допълнителна работа за семейство Ръсел. Частни разследвания. Проверки на хора, с които Ангъс имаше вземане-даване. Такива неща.

— И какво беше заплащането?

— Щедро. Което е част от проблема.

— О?

— Искам да кажа, че с предишни обвързаности като тази… — гласът на Морган заглъхна за момент. Когато продължи, погледна към тавана, сякаш беше омекотяващ филтър между него и Гърни. — Във важен случай като този старата обвързаност може да ти подпали задника. Затова се опитвам да установя известна дистанция. Да наложа рамка на обективност. Нали разбираш за какво говоря?

— Излиза, че е по-сложно, отколкото ми каза в началото.

Морган кимна и сведе очи към пода.

— Не знам защо не го споменах по-рано. На фона на всичко, което се случва… Не ми се стори толкова важно. А има и още нещо — най-добре да го кажа сега. Ситуацията с жена ми доста ме тревожи. Не исках да те замесвам в това. Но мисля, че имаш право да знаеш. За да няма тайни между нас.

Гърни го остави да говори.

— След Ню Йорк работата в колежа „Ръсел“ беше истински подарък за мен. Това разсея всякакви спекулации и въпроси за моето оттегляне, защото „директор по сигурността“ в престижен частен колеж звучеше като стъпка напред. Аз не просто си стъпих на крака — попаднах в истинския рай. Почти не забелязах, че Каръл не е толкова ентусиазирана. Мислех, че с обществената си работа и дипломата си за медицинска сестра без проблеми ще си намери работа тук. Единственото, което ме интересуваше, беше шансът, който аз получавах. Моята кариера.

Морган замълча и поклати глава. Когато продължи, гласът му бе изпълнен със съжаление:

— Преместихме се. Но когато пристигнахме, се сблъскахме с реалността. Не беше толкова идеално, колкото си го представях. Не можехме да си позволим къща в селото, затова отидохме да живеем в дивотията, където открихме всички селски забавления — отровна смрадлика, змии, термити, преливане на помийната яма. Наложи се Каръл да си търси работа по-дълго, отколкото очаквах. Когато най-сетне си намери, получаваше половината от това, което ѝ плащаха в Ню Йорк. И веднага влезе в конфликт с група фанатици фундаменталисти в Бастенбург — откачени, живеещи във военизиран лагер, който наричат „църква“ и за който се носят всякакви слухове за полигамия, детски бракове, изнасилвания и насилие. Каръл е трън в очите им. Тя използва всеки законен лост в криминалното и гражданското законодателство, за да изправи предводителя им на съд и да му вгорчи живота. Но колкото и отвратителен да беше — и все още е, — той има пари и връзки. Когато ме назначиха за шеф на полицията, нейната обществена дейност се превърна в усложнение за позицията ми.

Морган потърка длани в бедрата си, сякаш се опитваше да ги стопли.

— Трябваше да правя компромиси, за да не създам впечатлението, че участвам в нейната лична война. Заради параноята си дори избягвах да говоря с нея по този въпрос. Тя беше напълно обсебена и аз спрях да я слушам. Започнах ревностно да защитавам работата си. Обърнах гръб на всичко, което беше важно за Каръл. Този неин кръстоносен поход бе станал най-важната част от живота ѝ, а аз го пренебрегвах, за да предпазя работата си. Държах се така, сякаш тя не съществуваше.

Морган се облегна над масата, подпря челото си с ръце и се втренчи в нищото, сякаш гледаше в някаква своя вътрешна бездна. Гърни се почуди дали това е краят на разказа му. Нима отчуждението от жена му толкова бе завладяло ума му, че не можеше да си върши работата?

— Каръл умира — тихо изрече Морган.

Гърни премигна смаяно.

— Моля?

— Има нелечим рак. В мозъка, в сърцето, в белия дроб. Спряхме лечението.

— Господи, Майк. Много съжалявам.

— Е, това е. Така стоят нещата при мен.

В настъпилата тишина Гърни имаше тревожното усещане, че бракът на Морган по особен начин е като мрачно ехо на неговия собствен брак. Разбира се, имаше големи разлики, но приликите бяха достатъчно очевидни, за да си помисли, че при друго стечение на обстоятелствата и той можеше да е на негово място.

И достатъчно ясни, за да смекчат резервите му към настойчивостта на бившия му партньор.

В това разположение на духа той откри, че слуша по-отзивчиво, когато след малко Морган предложи да предприемат действия за уреждане на по-нататъшната му роля в разследването.

И точно в това разположение на духа се съгласи.

След като остави привилегирования анклав на Ларчфийлд в огледалото за обратно виждане, Гърни превали билото, разделящо изумрудената долина зад него от мрачните простори на Бастенбург в равнината долу.

Докато минаваше по главната улица на града, имаше чувството, че дори слънцето тук не свети толкова ярко — вероятно не толкова заради качеството на самата светлина, колкото заради аурата на унинието, празните витрини на магазините и празните очи на хората.

През останалата част от едночасовото си пътуване до дома се опита да се наслаждава на природните красоти, а не да си блъска главата с обърканите въпроси, свързани с убийството в Хароу Хил. Но едва в края на пътуването — когато заобиколи плевнята, мина през ливадата и видя Мадлин, хвърляща царевица на кокошките — успя да се отпусне и да подреди мислите си.

За добро или лошо, Гърни беше настроен за рационални начинания, но щастието, както многократно се уверяваше, не беше резултат от логическо търсене, не беше нещо, което може да се хване. То беше дар. Идваше внезапно, неочаквано — както сега, в този миг, в който видя Мадлин, усмихната и с розово яке сред суетящите се кокошки, кълвящи царевичните зърна. Гърни паркира колата до лехата с аспержи, слезе и вдиша уханието на влажна трева.

След като изтърси последните зърна от кутията, Мадлин се приближи до него и го целуна за поздрав.

— Вратичката на кокошарника заяде. Може ли да я отвориш, докато приготвя вечерята?

Оказа се, че проблемът не е толкова лесен за решаване, колкото изглеждаше. Наложи се доста да думка и да дърпа, както и да прибегне до помощта на силиконова смазка и кози крак, които трябваше да вземе от плевнята. Но тези усилия имаха и своите предимства. За половината час, докато се занимаваше с тази дейност, мислите му дори за миг не се потопиха в блатото на Морган и Ларчфийлд, а когато влезе в къщата, Мадлин беше приготвила едно от любимите му ястия за вечеря — печена сьомга, задушени аспержи и ориз басмати със сладък пипер.

Гърни смени ризата си, изми си ръцете и седна на кръглата масичка пред плъзгащите се прозорци.

— Благодаря — каза. — Опитах се да се справя сама, но не успях да помръдна вратата. — Мадлин сипа още сос върху сьомгата. — Какво е положението в Ларчфийлд?

— Всичко е странно. И колкото по-дълго стоях, толкова по-странно ставаше.

Тя хапна малко ориз и го изчака да продължи.

— Изглежда, че някой е откраднал трупа на един местен идиот от погребалната агенция и го е използвал, за да подхвърли улики, че този идиот е извършил убийство ден след смъртта си. Водещият детектив на разследването е млад служител без почти никакъв опит с такива престъпления. През половината време ми се подмазваше, а през другата половина се караше с главния криминалист. Накрая Морган ми каза, че съпругата му умира, и ми предложи празен чек, ако поема разследването.

Мадлин остави вилицата.

— Жена му умира?

— Така ми каза.

— Вярваш ли му?

— Да. Трябва да е напълно извратен, за да лъже за нещо подобно. Не мислиш ли?

Тя сви рамене.

— Познаваш го по-добре от мен.

— Е… Трябва да приема, че казва истината.

Тя отново взе вилицата.

— Прие ли празния чек?

— Казах му, че ще направя каквото мога. Без да обещавам нищо.

— Не изглеждаш много доволен.

— Не съм.

— Тогава защо…

— Защото щях да съм по-малко доволен, ако му бях отказал.

Мадлин му хвърли един от онези погледи, които го караха да се чувства така, като че ли тя разбира мотивите му по-добре от него самия.

Погледът му се спря на чертежа на кошарата за алпаки, който все още беше на масата, сега леко поръсен със сол и пипер. Почуди се кога Мадлин отново ще спомене тази тема. Разбира се, щяха да я обсъждат на предстоящата вечеря с Уинклър и тази мисъл още повече уби желанието му да ги вижда.

— Гледай — каза Мадлин, като посочи кехлибареното зарево на залеза над хълма.

— Много красиво — съгласи се той, като погледна през френските прозорци.

Мадлин загря соса и двамата доядоха мълчаливо останалите в чиниите им сьомга, ориз и аспержи. Както обикновено, тя настоя да раздигне масата и да измие чиниите. Гърни остана на стола си. Гледаше блестящия под залязващото слънце склон на хълма, но мислите му бяха в Ларчфийлд.

След като приключи с чиниите, Мадлин избърса мивката, сгъна кърпата и се качи на горния етаж, за да посвири на виолончело. Междувременно мислите на Гърни се върнаха обратно по криволичещия път към странните обстоятелства около нелепата смърт на Били Тейт, кражбата на трупа му и привидно безсмисленото му замесване в убийството на Ангъс Ръсел.

Тези странности сами по себе си биха направили случая сериозно предизвикателство за всеки отдел за тежки престъпления — дори и без слуховете за кръвосмешение, магьосничеството и кмета с очевиден финансов мотив за убийство. Оставаха и усложненията, свързани с отказа на началника на полицията да предаде разследването на щатското полицейско бюро за криминални разследвания.

Тази мисъл напомни на Гърни, че Ларчфийлд е в района на Полицията на щата Ню Йорк, където Джак Хардуик бе работил като следовател за Бюрото за криминални разследвания.

Въпреки маниакалната вулгарност и агресивния характер на Хардуик — комбинация, която в крайна сметка сложи край на кариерата му в щатската полиция — Гърни винаги бе смятал, че безстрашието и деловият интелект на този човек са достатъчна компенсация за скандалните му маниери и поведение.

Реши да му се обади, за да провери дали той знае нещо полезно за Ларчфийлд. Включи се гласова поща и Гърни остави съобщение.

Тъй като не му хрумна какво друго може да направи, реши да седне в един от столовете на патиото и да се отпусне. Въпреки че слънцето вече се беше скрило зад западния хребет, столът все още бе топъл. Настани се удобно и започна да наблюдава как цветът на облаците се променя от прасковено през корал и розово до лилаво. От къщата долетяха звуците на концерт за виолончело на Бах и той се унесе в спокойна дрямка.

Когато малко по-късно Мадлин излезе и седна на подлакътника на дървения шезлонг срещу него, Гърни отвори очи. Беше захладяло и цветовете бяха изчезнали от небето.

— Докато се опитвах да се съсредоточа върху музиката, през цялото време ми се струваше, че не ми казваш нещо — отбеляза тя.

— За Ларчфийлд ли?

— За готовността ти да помогнеш на Морган.

Гърни понечи да каже, че не е премълчал нищо, но това не беше вярно.

Той въздъхна.

— Ще прозвучи нелепо.

— Е, и?

— Искам да кажа, много нелепо. В допълнение към рационалните основания, мисля, че го правя, защото Морган ми напомня за майка ми.

— Защо?

— В поведението му има една такава нотка на оплакване, която ме отблъсква интуитивно. Майка ми цял живот се опитваше да ме накара да ѝ обърна внимание, да реша проблемите ѝ с баща ми, да поправя всичко, което се е прецакало в живота ѝ. Когато ме хвалеше, винаги беше за нещо, с което съм ѝ помогнал. Когато ме критикуваше, винаги беше за нещо, което не съм направил. Постоянното ѝ послание беше, че ѝ дължа нещо.

— Чуваш това в гласа на Морган?

— Да. Достатъчно съм разумен, за да не позволя на ехото от миналото да влияе на решенията ми. Но го чувам.

— Всеки чува такова ехо.

— Може би. Това е едно от нещата, които ме отблъскват. Но едно от нещата, които ме карат да искам да му помогна, е още по-нелепо. — Гърни замълча за момент.

Тя се усмихна.

— Обичам нелепите мотиви.

— В участъка имахме мишки. На всеки три месеца идваше фирма за обезпаразитяване, но ефектът траеше само няколко седмици. После мишките пак се появяваха. Морган започна да носи капани. От онези с вратичките. Полагаше много усилия за това. Залагаше ги всяка вечер с примамка от фъстъчено масло. Събираше ги всяка сутрин. В обедната почивка ги носеше в близкия парк. И пускаше мишките там. Понасяше много подигравки за това.

— Значи мислиш, че в него има нещо добро? Женкар, който обича мишки, не може да е толкова лош?

Гърни сви рамене.

Мадлин се усмихна.

— Може би всичките ти „за“ и „против“ нямат нищо общо с решението ти. Може би главният ти мотив е предизвикателството на самото разследване.

Двамата замълчаха. Останаха на терасата, заслушани в чуруликането на птиците, които се връщаха към местата си за нощуване, докато не се стъмни съвсем и студът не ги накара да се приберат в къщата.

Умората от дългия ден надви Гърни и той реши да си легне. Сънят му обаче бе нарушен от странни сънища, които продължиха цяла нощ. В последния той беше в огромна зала и чакаше на дълга опашка от черни говеда порода „Блек Ангъс“. Въздухът миришеше на сурови бургери. От тавана падаха сини и зелени топки. Глас от високоговорител му нареждаше да отгатва какъв цвят са топките. В ушите му кънтеше камбана, канеща го на погребение, в което трябваше да участва. На стената висеше изящна табела, на която с курсив пишеше: „Кланицата на Морган“.

Биенето на камбаната се трансформира в звъна на телефона му, който бе оставил на нощното шкафче. Сънен, той вдигна.

— Гърни.

— Дейв?

Беше гласът на Морган. Звучеше няколко степени по-разтревожено отпреди.

Гърни премигна няколко пъти, за да проясни зрението си, и погледна часовника на телефона си.

— Шест сутринта е. Какво е станало?

— Случаят току-що се обърна с главата надолу. Никой не е откраднал трупа на Тейт. Кучият син е станал и е излязъл сам.

— Моля?!

Гърни седна на леглото и веднага се разсъни.

— Не е мъртъв. Излязъл е от стаята за балсамиране на собствен ход. Никой не е оставил отпечатъците му в спалнята на Ръсел. Сам ги е оставил там.

— Откъде знаеш?

— Ковчегът. От лабораторията направиха микроанализ на разцепения ръб. Ковчегът не е разбит отвън. Разбит е отвътре.

Част втора

Живият мъртвец

14

По пътя за Ларчфийлд Гърни почти не забелязваше околността — искрящата роса на утринното слънце, чистата зеленина на нивите, поляните от жълти диви цветя. Сценариите, които се бяха оформили в главата му, се разпадаха един подир друг под тежестта на невероятното.

Още по-обезпокоително беше, когато си представи Били Тейт в плътно затворения ковчег. След като по чудо е оцелял след онова ужасно падане, когато е дошъл в съзнание, той несъмнено е изпитвал силна физическа болка. А ужасът, че се е озовал на това тъмно тясно място — беше кошмарно дори само да мисли за това. Стомахът на Гърни се сви, когато си представи как Тейт се мята отчаяно, изпаднал в паника в затвора си, преди винтовете на ключалката най-сетне да поддадат.

Вглъбен в този ужас, за малко не блъсна някаква крава, която беше избягала от пасището. Това му напомни да се съсредоточи върху пътя.

Пристигна в Ларчфийлд в 7:55. Паркира, изключи телефона си, за да не го разсейват, и се отправи към неуместно луксозния полицейски участък. Класическата викторианска сграда беше по-подходяща за чаени партита, отколкото за криминални разследвания.

На входната врата го посрещна униформен полицай и го заведе в заседателната зала. Брад Словак стоеше пред машината за кафе с чаша в едната ръка и голяма поничка в другата. На няколко крачки от него Кира Барстоу разговаряше със слаба жена с остър нос и бдителни очи. Морган стоеше сам до дългата маса с намръщено от тревога чело и телефон, притиснат до ухото.

Когато видя Гърни, приключи разговора и затвори. Обърна се към останалите:

— Събрахме се. Да започваме.

Седна на челното място на масата. Барстоу и слабата жена се настаниха от едната страна, а Гърни — от другата. Словак остави остатъците от поничката си на салфетка и седна на стола до Гърни.

— Явно сме нагазили в чудовищна каша — подхвана Морган.

Гласът му звучеше толкова напрегнато, че Гърни очакваше всеки момент на челото му да избият капки пот. Морган си пое дълбоко дъх и продължи:

— Тъй като оживяването на Тейт беше такъв шок, особено за онези от нас, които със собствените си очи видяхме как пада, помолих Кира да представи данните от анализа на уликите, за да премахне всякакво съмнение относно фактите. Не можем да си позволим повече издънки. — Даде знак на Барстоу. — Имаш думата.

Тя огледа хората около масата и погледът ѝ се спря на Гърни.

— Доказателствата потвърждават теорията, че Тейт се е съживил в ковчега и после е излязъл от него — започна тя. — Така, нека първо да погледнем уликите за това, което се е случило в ковчега, преди да го разбие; после върху доказателствата за излизането му отвътре и от хранилището; и накрая тези за движението му из стаята за балсамиране и излизането му от сградата.

С ясна увереност в логиката на този подход тя продължи:

— Започвайки от ковчега, намерихме достатъчно кръв и пръстови отпечатъци, които показват, че Тейт е бил поставен там, както съобщи Пийл. От вътрешната страна на капака има драскотини и микроскопични остатъци от ноктите му, както и пълни отпечатъци от длани, свидетелстващи за усилия да избута затворения капак — усилия, които са се увенчали с успех отчасти поради евтината изработка на ковчега. Грета ще опише доказателствата за този успех — посочи жената до себе си. — Няколко думи за детектив Гърни. Доктор Грета Викърз е преподавател по машиностроене в колежа „Ръсел“ и консултант в катедрата по криминалистика. Има богат опит в областта на следите от разрушение в дървесина.

Барстоу почука върху една иконка на телефона си. Плъзгащият се панел в стената се отвори и големият екран се показа. Миг по-късно се появи снимка, на която се виждаше разцепеното място на ръба на ковчега.

Викърз заговори с източноевропейски акцент:

— Тази разцепена част, която виждате, е на мястото, където винтовете са били изтръгнати от дървото в резултат от насочена нагоре сила, приложена от вътрешната страна на капака. Разцепването, което виждате, се дължи на крехката конструкция на ковчега. Иронията е, че евтиният материал е спасил един живот. Ако ковчегът беше по-качествен, човекът вътре в крайна сметка щеше да умре от задушаване.

Тя замълча и Гърни попита:

— Сигурна ли сте, че силата, която е отворила ковчега, е дошла отвътре?

— Абсолютно. Няма следи от лост. Няма начин сила, достатъчна за разцепване на дървото, да се приложи извън ковчега, без да останат следи от инструмента. Ако искате, ще ви покажа нашите микроснимки на разкъсаните влакна и ще ви обясня как точно е протекъл процесът на разцепване.

Морган се намеси:

— Не мисля, че е необходимо.

Погледна Гърни, сякаш очакваше съгласие, но не получи никаква реакция.

След като благодари на другата жена, която пожела приятен ден и си тръгна, Барстоу продължи разказа си:

— Намерихме петна от кръвта на Тейт по вътрешната стена на хранилището, както може да се очаква, след като е излязъл от ковчега. Намерихме размазаните му отпечатъци от вътрешната страна на вратата на хранилището и по малката аварийна дръжка. Намерихме отпечатъци от маратонки по пода на помещението, съвпадащи с тези, които се виждат на краката на Тейт във видеосегмента, показващ го на количката в погребалното бюро. Следвайки вероятния му път, открихме отпечатъци от пръстите му на няколко места в стаята — по разбития стъклен шкаф, около надраскания на стената символ, върху ръба на масата за балсамиране, на рамката на прозорчето на съседното помещение за инструменти, на стената в коридора, водещ към задната врата, и на дръжката на вратата.

Морган изглеждаше впечатлен.

— Благодаря, Кира. Много правдоподобна реконструкция. — Преди да продължи, хвърли още един търсещ одобрение поглед към Гърни. — Няма съмнение, че Тейт е оцелял. Сега го търсим като заподозрян в убийство, а не като откраднат труп. Съгласен ли си, Дейв?

След кратко замисляне Гърни отбеляза:

— Трудно ми е да повярвам, че след нараняванията от мълнията и падането, е бил в състояние да излезе от ковчега и да избяга.

Морган кимна нервно.

— Знам какво имаш предвид. Но този сценарий обяснява улики, които иначе нямат логика. — Обърна се към Словак: — Брад, нещо от компютърната експертиза?

— Казаха, че ще се свържат с нас тази сутрин.

Морган обясни на Гърни:

— Въпреки че функцията за запис на лаптопа на Пийл е изключена, данните от камерата все пак се предават. Снощи иззех компютъра. Шансовете са малки, но си помислих, че цифровият отпечатък от данните може да се е запазил някак и експертите да успеят да извадят нещо.

— Определено си струва да се провери.

— Реших, че ако намерим такъв запис, той ще сложи край на всички съмнения за случилото се. Да видиш със собствените си очи, е много по-убедително, отколкото само да реконструираш събитията.

Барстоу присви недоволно очи. Изглежда, се канеше да възрази срещу това очевидно омаловажаване на работата ѝ, но точно в този момент телефонът на Словак звънна.

Той погледна дисплея и обяви:

— Това е важно.

Нарастващото безпокойство в кратките му въпроси и възклицания по време на разговора привлече вниманието на всички. След като затвори, остана за момент като вцепенен от внезапен прилив на адреналин, преди да заговори:

— Един от служителите, обикалящи района в търсене на очевидци, е намерил друг труп. На жена. В една канавка край Уотървю Драйв, на завоя за Хароу Хил. Мисли, че е мъртва от няколко дни. Гърлото ѝ е прерязано.

Морган веднага изпрати Словак и Барстоу на новото местопрестъпление — с инструкции да докладват възможно най-скоро. После се облегна отчаяно на стола.

— Боже мой. Какво, по дяволите, става?

Гърни сви рамене.

— След убийството на Ангъс, по пътя към или от къщата на семейство Ръсел, Тейт може случайно да е срещнал жертвата и да е решил да я ликвидира, защото го е разпознала. Ще знаем повече, когато установим самоличността ѝ и приблизителното време на смъртта. Словак ще извика ли съдебния лекар?

— Такава е процедурата.

— Той е обявил Тейт за мъртъв. Кога смяташ да му съобщиш новината?

— Боже, толкова много неща се случиха за толкова кратко време…

— Началник?

На вратата на залата стоеше дебел полицай с прошарена коса.

— Какво? — Гласът на Морган прозвуча напрегнато.

— Търсят ви. От онази компютърна група в колежа.

— Компютърна криминалистика — уточни друг глас зад гърба на полицая. На вратата се показа слаб младеж с модерна тридневна брада. Носеше тесни дънки и плътно прилепнала бяла риза. — Брад Словак ме помоли да ви предам тази информация лично.

Полицаят се оттегли и младежът влезе.

— Аз съм Ронан Айвс. Работя по случая с компютъра на Пийл. Да ви обясня ли нашите заключения?

— Давайте.

— Така… започнахме с двойна проверка, за да се уверим, че информацията от камерата не е кодирана някъде в паметта на компютъра, въпреки че опцията за запис е дезактивирана. Няма и следа от такава. Следващата стъпка беше да анализираме спецификациите на софтуера, който управлява поведението на системата. Там направихме интересно откритие. Изходните данни от камерата, които се предават на лаптопа, могат да се записват или да не се записват на устройството, като просто се превключи предпочитаната опция в ясно указаното поле. Обаче…

Младежът се усмихна, видимо доволен от това, което се канеше да каже.

— Има втора система, която винаги е включена, освен ако не се изключи активно чрез процес от няколко менюта за настройка. Тази автоматична вторична система предава данните от камерата на съхранение в облачен архив, където се пазят в продължение на седем дни. Това е предпазна мярка, в случай че личният компютър на потребителя не може да записва данните поради недоглеждане или грешка на хардуера. Накратко, данните от камерата за периода, който ви интересува, могат да бъдат възстановени.

Морган се ококори от смайване.

— Видяхте ли ги?

— Не. Защитени са с парола.

— Как ще получим достъп?

— Трябва да получите достъп от лицензирания потребител чрез регистрирания идентификатор и паролата му. В противен случай ще ви трябва съдебна заповед.

На Морган му бяха нужни няколко минути, за да осмисли чутото.

— Сигурен съм, че ще получим разрешение.

— Ще чакам да ми се обадите.

Веднага след като младежът си тръгна, Морган грабна телефона.

— Ще се обадя на Пийл.

— Може би е по-добре направо да отидем при него — предложи Гърни. — В личен разговор винаги е по-добре.

Морган кимна.

Намериха Пийл на задния паркинг. Изглеждаше безупречно спретнат, както и предишния ден — с тюркоазен пуловер, жълти бермуди и кафяви мокасини. Тъкмо навиваше захранващия кабел, свързан към крика, който вече не крепеше задното колело на лексуса.

— Връщам го на съседа — обясни. — Удобно е, когато в квартала имаме любител на автомобилите и инструментите. Какво има?

Морган се усмихна.

— Може би имаме пробив в случая с изчезналия труп. Трябва ни идентификаторът и паролата за софтуера на охранителната камера, за да получим достъп до резервното хранилище на записите.

— Правилно ли чух? Искаш да кажеш, че има запис на влизането с взлом и кражбата на трупа?

— Има видеозапис на случилото се онази нощ.

Отговорът на Морган беше ловко избягване на въпроса, без да е откровена лъжа.

Пийл като че ли не забеляза двусмислицата. Развълнуван от перспективата да види видеоклипа, той даде на детектива идентификационния номер и паролата си.

Морган се обади на Ронан Айвс, след което с Гърни се върнаха в участъка. След като помоли Гърни да изчака в конферентната зала, Морган отиде в кабинета си, за да финализира официалното включване на бившия си партньор като временен консултант в разследването.

Когато седна в залата, Гърни си спомни, че беше изключил телефона си, за да не се разсейва по време на срещата. Сега го включи отново и провери гласовата си поща. Имаше три нови съобщения.

Първото беше от Мадлин:

Здрасти. Само да ти напомня, че Уинклър ще дойдат на вечеря в шест. Обичам те.

Второто беше от Джак Хардуик:

Ларчфийлд ли? Какво искаш да знаеш за Ларчфийлд? Богати гущери, които живеят в съседство с други богати гущери. Феодално владение, управлявано от шотландския боклук Ангъс. Лъскав фурнир върху гнило дърво. Ако искаш да знаеш повече, черпи едно кафе утре сутринта в „Абелардс“. Точно в осем. Обади ми се, ако не можеш да дойдеш.

Третото съобщение беше отново от Мадлин:

Здрасти пак. Би ли донесъл цветя за масата? Може би лалета от разсадника на Снук? До после.

След минута влезе Морган с някакви документи под мишница и по чаша кафе във всяка ръка. Остави едната пред Гърни, седна срещу него и сложи документите на масата.

— Стандартен договор — каза Морган. — Описах това, за което говорихме вчера. Условията за участието ти. Има едно копие за теб и две за отдела. Преди да си тръгнеш, ще те снимаме и ще ти издадем официална карта.

Гласът му звучеше бодро, но тикът на устата му се беше активизирал още по-силно отпреди.

— Стига да се разберем, че ще работя, както намеря за добре. Ще държа теб и хората ти в течение. Но трябва да следвам интуицията си.

— Нямам и намерение да бъде другояче. Ще изпратя докладна записка до отдела, за да няма объркване с пълномощията ти.

Телефонът на Морган звънна. Той вдигна. След като слуша половин минута, каза:

— Ясно. Благодаря. — Остави телефона на масата. — Беше Айвс от криминалистиката. Получил е достъп до записите от последните седем дни от камерата на Пийл и ги е качил в нашата вътрешна система. Кодирал е сегментите поотделно, за да можем да отворим направо видеото от въпросната нощ. Искаш ли да го видим сега?

15

Морган намери качените видеоклипове в системата, маркира този, на който беше отбелязана датата на изчезването на Тейт от погребалното бюро, и кликна върху иконата за пускане на записа.

Чу се шум, отначало едва доловим, като заглушен стон, и екранът оживя с картина от стаята за балсамиране. Гърни предположи, че именно шумът е активирал камерата и една от лампите в стаята. Когато стонът се повтори и се усили до сподавен през зъби рев, зрителното поле се премести надясно, към хранилището за трупове. Явно в отговор на поредица от глухи удари, кадърът бавно се увеличи, докато почти се запълни от затворената врата. Времевият код в ъгъла на екрана се смени от 21:03 на 21:04 часа.

Последваха по-неистови звуци — комбинация от ръмжене, викове, пъшкане и глухо дращене. Гърни си спомни — с пристъп на клаустрофобия — драскотините и остатъците от нокти, които Кира Барстоу беше намерила от вътрешната страна на капака на ковчега.

Думкането продължи с прекъсвания около четвърт час. Сетне се чу друг звук — пращене, пукане и трясък на чупещи се дъски. Дисплеят с времевия код показваше 21:29.

Шумът, който последва, бе като от човек, който се препъва и блъска в нещо вътре в помещението, след което се чу вик от болка и отново настъпи тишина. След малко започна нова серия от удари и думкане, засилващи се и по-целенасочени от предишните, което подсказваше, че Тейт обикаля хранилището и проверява здравината на стените около себе си.

В 21:44 Гърни чу характерното метално издрънкване на резервния лост. Вратата на хранилището се отвори.

Положението на камерата бе такова, че входът му се виждаше само отстрани, и мъжът се показа едва когато влезе в стаята. Качулката му изглеждаше напоена с кръв.

Чувствителната към движение камера го проследи, докато се приближаваше несигурно към масата за балсамиране. Той се наведе напред и се хвана за ръба ѝ. Дишането му беше тежко и дрезгаво.

Постепенно мъжът се изправи и започна да обикаля из стаята. Окървавената качулка скриваше лицето му и пропускаше само животински звуци на болка и ярост. Може изобщо да не беше човек. Да възприемеш това диво създание като „Били“, изглеждаше нелепо.

Той стигна до вратата на склада за инструменти, поспря за миг, след което влезе вътре. След малко се чу шум от отваряне на прозорец. Гърни се запита дали го прави, за да подиша чист въздух, или за да огледа навън. „Къде съм?“ — сигурно бе един от основните въпроси в главата му.

Минута по-късно Били се върна в главната стая — и обърна главата си под такъв ъгъл, че за миг можеше да се види наранената половина на лицето му.

— Боже мили — промърмори Морган.

Дори в сянката на качулката вертикалната вдлъбнатина, минаваща през червено-черната овъглена плът, беше толкова ужасяваща, че когато той се обърна към шкафа до вратата, Гърни изпита облекчение.

Шкафът явно го заинтересува. Били остана неподвижно за известно време, преди да направи опит да го отвори. Когато установи, че стъклената врата е заключена, той я удари с лакът, което предизвика нов вик на болка. Пъхна ръка през дупката в счупеното стъкло, извади шепа блестящи инструменти и ги пъхна в джобовете на суитшърта си.

От един от джобовете си извади телефон. Известно време просто стоеше така, сякаш се опитваше да реши какво да прави. После пръстите му се раздвижиха, сякаш пишеше текстово съобщение на някого. Понечи да пъхне телефона обратно в джоба си, но спря и изпрати второ съобщение. Времевият код на видеото показваше 22:01.

Направи няколко крачки към коридора за задната врата, но спря и погледна към стената до счупения шкаф. Остана няколко минути в това положение, като почти незабележимо се люлееше от една страна на другата. После извади от джоба си един от лъскавите инструменти и се приближи до стената. Надраска хоризонталната осмица върху бялата боя, добави вертикалната черта и пак прибра инструмента в джоба си. Отдръпна се назад, сякаш се възхищаваше на това, което беше направил, после се обърна и тръгна решително по тъмния коридор. След няколко минути се чу шум от отваряща се врата, няколко секунди пауза и после звукът от плътното ѝ затваряне.

Времевият код показваше 22:19 часа.

Пет минути по-късно, след като нямаше повече звуци и движения, за да я активират, камерата се изключи.

Екранът в конферентната зала изгасна.

Недокоснатото кафе в чашата на Гърни беше изстинало.

Лицето на Морган издаваше огромно напрежение.

Гърни отбеляза с равен глас:

— Интересно видео. Напрегнато, но без изненади. Напълно съвпада с тълкуването на уликите от Кира.

— Тя описа всичко точно както се е случило — измърмори Морган, сякаш това съвпадение даваше повод за оптимизъм.

— И времевият код показва кога точно се е случило — добави Гърни, — което ни дава надежден прозорец за проследяване на движенията на Тейт.

Морган взе чашата си, отпи глътка кафе, направи гримаса на отвращение и отново я остави. Погледът му спря върху листовете по средата на масата.

— Погледни договора си. И го подпиши. Така ще бъдеш застрахован.

Гърни взе един от екземплярите и го разгледа внимателно. Споразумението беше по същество същото като онова, което бе сключил миналата година с Шеридън Клайн като консултант в разследването на няколкото убийства в Уайт Ривър.

— Добре е.

Морган търкулна една химикалка през масата към него.

— Трябва да се обадя на Барстоу да ѝ кажа, че видеото потвърждава нейната версия.

— Нека двамата със Словак да знаят, че Тейт е излязъл от погребалната агенция в 22:19. Може да е важно.

— Ще им кажа.

Морган се обади, каза на Барстоу новината и я помоли да предаде на Словак.

Докато Гърни подписваше договора, на отворената врата на заседателната зала се почука. Беше униформеният полицай, който го бе довел тази сутрин.

— Собственикът на погребалното бюро иска да ви види. Звучи ядосано.

— Дан Пийл ли?

— Господин Данфорт Пийл, както изрично настоя.

— Каза ли какъв е проблемът?

— Не, сър.

Тикът на Морган отново се прояви.

— Доведи го.

Пийл се показа на вратата точно в момента, в който полицаят се обърна, за да го доведе. Между веселите му жълти бермуди и яростта в очите му имаше рязък контраст. Затръшна вратата зад себе си и се приближи до масата.

— Фалоу е шибан идиот!

Морган го погледна стреснато.

— Този кучи син е на път да унищожи три поколения семейна традиция! — продължи разпалено Пийл. — Искам да бъде арестуван и съден за престъпна небрежност!

— Не съм сигурен…

Пийл го прекъсна:

— Видеото. Софтуерната компания ми каза как да получа достъп до записа. Явно Тейт не е бил мъртъв. Казвам ти, искам Фалоу да бъде съден! Искам това копеле да влезе в затвора!

— Защото по погрешка е обявил Тейт за мъртъв?

— За това, че го направи безотговорно в нетрезво състояние.

— Искаш да кажеш, че е бил пиян?

— Да, по дяволите, беше пиян!

— Това е сериозно обвинение.

— Осъзнаваш ли сериозността на това, което той ми причини? Какво ще кажат хората, когато разберат, че Данфорт Пийл е заковал жив човек в ковчег? Професионалното ми реноме ще бъде съсипано — като пряк резултат от грубата некомпетентност на Фалоу!

Пред яростта на Пийл Морган нямаше думи.

— Нещо в тялото даде ли ви причина да се усъмните, че Тейт е мъртъв? — внимателно попита Гърни.

— Не, нищо. Но разбира се, не направих обстоен преглед. Не е работа на директора на погребалната агенция да се съмнява в преценката на медицинския експерт.

— Откъде знаете, че лекарят е бил пиян, когато е преглеждал Тейт?

— Миришеше на алкохол. Предполагам, че го е пил, а не го е пръскал върху дрехите си.

— Някой друг подуши ли тази миризма?

— Откъде да знам? Не съм провеждал социологическо проучване, по дяволите.

— Споделихте ли с някого наблюдението си тогава?

Пийл поклати глава.

— Не исках да му създавам проблеми, имайки предвид съмнителното му минало. Не ми хрумна, че може да ми създаде по-голям проблем. — Обърна се към Морган: — Какво ще правиш с тази каша?

Морган държеше ръцете си кръстосани в почти пародийна отбранителна позиция.

— Вече правим всичко, което може да се направи. Разбирам разочарованието ти. Споделям го. Вредата. Потенциалните щети. Всички неизвестни. Повярвай ми, знам. Приоритет номер едно е да овладеем ситуацията.

Пийл кимаше повече в знак на нетърпение, отколкото на съгласие.

Телефонът на Морган звънна. Той го погледна, после погледна Пийл.

— Извинявай, трябва да вдигна.

Погребалният агент махна с ръка във въздуха в знак, че няма какво повече да каже. Завъртя се на пети и излезе от стаята.

От това, което успя да чуе от телефонния разговор на Морган, Гърни осъзна, че се обажда репортерка на име Карли, която иска да научи последните новини за разследването на убийството на Ръсел, и че Морган се опитва да я разкара, обещавайки важна информация по-късно през деня.

Веднага щом затвори, телефонът отново звънна. Този път от отговорите на Морган Гърни не можа да разбере друго, освен че новината е добра.

Когато приключи разговора, гласът му звучеше развълнувано:

— Една жена казала на един от хората на Брад, че видяла някого на Уотървю Драйв близо до Хароу Хил около два часа през нощта в нощта на убийството на Ангъс. Искаш ли да се повозим?

16

Вече в джипа, Гърни повдигна темата за тирадата на Пийл:

— Онова, което подхвърли, че Фалоу имал „съмнително минало“, знаеш ли какво имаше предвид?

— Преди три години Фалоу за малко не си изгуби медицинското свидетелство заради шофиране в нетрезво състояние.

— Имал ли е проблеми оттогава?

— Доколкото знам, не.

— Някакви предишни конфликти между него и Пийл?

— Защо питаш?

— Гневът на Пийл изглеждаше малко… краен.

— Предполагам, че има някаква стара вражда, но нищо открито.

Двамата млъкнаха. Не след дълго вече караха по Уотървю Драйв покрай добре поддържаните имения. През редките пролуки в тучната зеленина Гърни виждаше лазурното езеро. След малко право напред видя няколко полицейски коли, спрени отстрани на пътя — черен додж и патрулка от управлението в Ларчфийлд. Брад Словак и един униформен полицай стояха на тревата отстрани на пътя. Морган паркира зад патрулната кола. Гърни забеляза, че бяха спрели до единствения обрасъл парцел край езерото.

Словак се приближи до Морган, когато с Гърни слязоха от джипа.

— Жената се казва Руби-Джун Хупър. Звучи ли ви познато?

Морган го изгледа безизразно.

— Трябва ли?

— Появява се по новините на всеки две години, когато ѝ предложат още един милион за тези нейни шестнайсет декара. Винаги казва едно и също — родена е тук и ще умре тук. Не поиска да каже нито на мен, нито на Дуейн кого е видяла онази нощ. Настоя да говори с вас лично.

— Къде е тя?

— В къщата си. Зад дърветата. — Словак посочи пътеката, водеща към гъсталака.

Морган даде знак на Гърни да отиде с него. Пътеката между дърветата ги изведе на тясна морава, разделяща къщата от гората, която я заобикаляше. Беше обрасла с трева и глухарчета и наоколо обикаляха кудкудякащи, кълвящи земята кокошки.

Малката дървена къща в колониален стил, със зацапана бяла боя, би била незабележима в почти всяко друго населено място в северната част на щата. На Уотървю Драйв в Ларчфийлд обаче леко занемареният ѝ външен вид беше изненадващ. Неподдържаният имот, в който се намираше, можеше да се счита за приятно естествен другаде, но тук, сред напудрените имения на съседите, сякаш излъчваше агресия.

Жената, която ги чакаше на вратата, носеше безформена рокля. Правата ѝ прошарена коса покриваше челото и ушите ѝ като шапка. Тъмните ѝ очи се втренчиха първо в Гърни, а после в Морган.

— Ти заведе Тъкър в болницата. С теб искам да говоря. — Посочи Гърни, без да го погледне: — Кой е тоя?

— Най-добрият детектив, когото познавам — каза Морган с неловка усмивка.

— Кой от двамата е шефът?

— Той — отговори Гърни.

— Тогава всичко е наред. Той заведе Тъкър в болницата. Никога не забравям добротата.

— Тъкър…? — попита Морган.

— Когато беше паднал в теменужките от топлинен удар.

— Да — сети се Морган с очевидно облекчение. — На площада.

— Беше най-горещият ден на лятото.

— Спомням си. — Моментното облекчение на Морган се смени с вечното му безпокойство. — Искали сте да говорите с мен?

— По-добре да говорим вътре.

Тя се дръпна настрани и им даде знак да влязат в голия коридор. Отдясно имаше врата към малка трапезария и стълбище за втория етаж. Отляво имаше широк вход, водещ към хола.

— Влизайте. Не обръщайте внимание на Вон — каза жената, като кимна към мъж с ловен камуфлаж, седнал в инвалидна количка пред голям прозорец в дъното на стаята — и той няма да ви закача.

От прозореца се откриваше панорамна гледка към езерото.

— Вон цял живот ловува патици.

Заведе ги в другия край на стаята, където четири кресла образуваха неравен полукръг пред триместен диван. На централното място дремеше сиво куче, чиито малки крака изглеждаха неадекватни за голямото му тяло. Руби-Джун се настани отстрани и сложи ръка върху него, сякаш беше част от дивана.

Морган седна на по-далечното кресло, а Гърни — на едно по-близко.

— Е — усмихна се Морган, — какво искахте да ми кажете?

— Снощи говорих с един човек, за когото по-късно ми казаха, че е мъртъв. Не просто мъртъв сега, а мъртъв, когато говорих с него.

— Знаете ли кой беше този човек?

— Разбира се, че знам. Как иначе щях да знам, че е мъртъв?

— Можете ли да ми кажете името му?

— Точно това искам да ти кажа. Беше Били Тейт.

— Кога точно го видяхте?

— Беше около двайсет и четири часа, след като е паднал от покрива на Хилда и е умрял. Разбира се, не знаех това, когато говорих с него, иначе едва ли бих го направила.

— В колко часа беше това? Помните ли?

— Около два през нощта.

— Къде стана това?

— Там, на пътя. На Тъкър му се ходеше по нужда. — Тя почеса главата на кучето, лежащо до нея. — Бяхме от нашата страна на пътя, но понякога Тъкър е придирчив и искаше да отиде отсреща. Тъкмо пресичахме (Тъкър не може да върви бързо), когато Били се появи с колата. Намали и изчака да минем.

— Казвате, че сте говорили с него?

— Така направих. „Добро утро, Били“ — казах му. Защото си беше сутрин, след като е минало полунощ. Мина много бавно, почти спря. „Руби-Джун“ — каза с дрезгав глас. Нещо не му беше наред с гърлото, като че ли беше болен.

— И после, след като каза името ви…?

— Продължи по пътя.

Морган погледна Гърни.

— В каква посока караше? — попита Гърни.

— Към Хароу Хил.

— С каква кола беше?

— Не разбирам от коли. Квадратна. Някаква джипка, мисля. Виждала съм да я кара из града. Оранжева.

— И прозорецът на Били беше отворен?

— Разбира се, че беше. Няма да си крещим през стъклото, я.

Гърни се усмихна.

— Изглежда, че го познавате отдавна.

— От малък. Луд е от самото начало, за което не можем да го виним. И ти щеше да си луд, ако мащехата ти беше Дарлийн Тейт.

— Какъв е проблемът на Дарлийн?

— Предпочитам да не я обсъждам. За да говоря за нея, трябва да се замисля за нея, нали? А ако мисля за нея, ще си омърся ума.

— Ясно. Казахте, че Били е говорил дрезгаво. Помните ли как изглеждаше?

— Както винаги. С онова нещо на главата. Не го сваля от години. Мисля, че го правеше, защото така изглеждаше, както се казва, като лошо момче. Какъвто повечето хора биха казали, че е. Но може би просто се криеше, разбирате ли какво имам предвид?

— Обяснете.

— Криеше се от любопитните очи на света. Криеше се от осъждането на тези, които винаги осъждат. Криеше какво е правил с Дарлийн.

Гърни кимна.

— Значи не мислите, че Били Тейт е лош човек?

— Дълбоко в себе си не. Дъската му хлопа, това е ясно. И имаше характер. Не търпеше да се ебават с него, факт. В това момче имаше свирепа жилка. А сега всички говорят, че е умрял в нощта, преди да го видя на пътя, и само като си помисля за това, ме побиват тръпки. Точно сега, господине, усещам как сърцето ми прескача.

— Разбирам ви — каза Гърни. — Казахте ли на някого, че сте го видели онази нощ?

— Не! Хората вече мислят, че с Вон сме съвсем откачени. Няма да им давам повече патрони.

Гърни кимна съчувствено.

— Има ли нещо друго, което искате да ни кажете?

— Да. Въпреки че е по-скоро въпрос. Една мисъл не ми излиза от главата — че Били Тейт, когото видях, е нещо като това, което в телевизионните предавания наричат „живите мъртви“. Като във филмите на ужасите, в които всъщност не вярвам. Но уважавани хора, които са с всичкия си, ми казаха, че Били Тейт е умрял. Така че ето моя въпрос. Това момче сега умряло ли е, живо ли е, или е някъде по средата?

Гърни се облегна назад и погледна Морган. Той трябваше да реши каква част от истината да разкрие.

— Ами, Руби, в момента сме на мнение, че е по-скоро жив.

Руби-Джун Хупър се усмихна широко — за първи път, откакто бяха дошли.

— Благодаря! Голям камък ми падна от сърцето. — Почеса ентусиазирано кучето си зад ушите. — Чуваш ли, Тъкър? Мама все още е с всичкия си. Никой няма да ни вкара в лудница. Засега.

Морган ѝ даде визитката си.

— Ако го видите пак, Руби, веднага ни се обадете. Това е личният ми номер. Денем и нощем.

— Благодаря. Ако Вон разбираше какво става, и той щеше да ви благодари.

Докато се промъкваха през гъсталака, Морган заразсъждава на глас дали не е казал твърде много на Руби. Или твърде малко? Трябваше ли да я помоли да запази информацията за себе си? Гърни каза, че вероятно няма значение — което нито изненада, нито успокои Морган. След като се върнаха на пътя, докато Морган още размишляваше върху отговора си, Гърни разказа на Словак за чутото от Руби-Джун.

Очите на инспектора проблеснаха от вълнение.

— Значи Тейт си разменя любезности с нея, после продължава още километър и нещо по пътя и там се натъква на друга местна жителка, която в два през нощта съвсем случайно се разхожда по улицата, правейки бог знае какво. Този път слиза от колата, прерязва гърлото ѝ и я хвърля в канавката — докато отива да убие Ангъс Ръсел!

— Това е един вариант. Имате ли информация за новата жертва?

— Мери Кейн, седемдесетгодишна пенсионирана библиотекарка. Живееше в малка къща срещу първия завой към Хароу Хил. Едно време къщата била портиерна към имението на брега на езерото.

— Имаме ли предполагаем час на смъртта?

Словак прокара ръка през четинестата си червена коса.

— Предполагам, че минимум два дни. Класически признаци на ранен стадий на разлагане. Фалоу мина преди няколко минути на път за там. Той вероятно ще ни даде по-тесен времеви прозорец. Ако е между два и три дни, това би съответствало на убийството на Ръсел — и на това, което госпожа Хупър ви е казала току-що.

„Класически признаци на ранен етап на разлагане“ — това прозвуча на Гърни като жаргонен опит на Словак да се представи като по-ошлайфан в тези неща, отколкото всъщност беше. Гледката на труп на два дни в канавката би стъписала всеки млад детектив. Само миризмата бе достатъчна, за да ти се завие свят.

След като най-сетне подреди мислите си, Морган заговори:

— Брад, Кира вече е поела контрол над мястото на убийството, сега е моментът да бягаш при Селена Кърсън. Вземи Дуейн Уолман, в случай че се появят проблеми. Не забравяй да подходиш по-кротко, да видим какво ще научиш. Ако се наложи, ще действаме по-твърдо. Записът, на който Тейт излиза от погребалната агенция, доказва, че е жив, така че имаме основателна причина да вземем заповед за обиск на апартамента на приятелката му, ако е необходимо.

— Мислите ли, че Тейт е там?

— Предполагам, че ще отиде на някое по-малко очевидно място. Но ако заподозреш, че е там, веднага извикай подкрепление.

— Да, сър.

Преди Словак да тръгне, Гърни попита:

— Как се справят вашите хора с търсенето на записи от камерите за наблюдение в района?

— Засега изглежда, че три може да са прихванали трафика към или от Хароу Хил. Издирваме собствениците на имоти, за да получим достъп до файловете, ако са запазени. Ще ви държа в течение.

Морган се обърна към Гърни:

— Готов ли си да отидем на мястото на убийството?

Мястото беше на две минути с кола по същия път. На около сто метра от местопроизшествието бе издигната барикада за спиране на движението. Полицаят, който я пазеше, я дръпна настрани, за да пропусне джипа на Морган.

Парцелът беше ограден с жълта найлонова лента — около четири декара около малка къща покрай пътя и обраслата с храсти и висока трева канавка от другата страна.

Морган спря между микробуса на криминалистите и колата на моргата точно зад лентата. Слезе и извика Барстоу, която говореше с двамата си подчинени до разграфения район за оглед, който се простираше от къщата до далечния бряг на канавката от другата страна на пътя.

— Да облечем ли гащеризони? — попита Морган.

— Сложете само калцуни и ръкавици, освен ако не смятате да пълзите на колене или да сядате в района на огледа.

— Ти върви — каза Морган на Гърни. — Ръкавиците и калцуните са в багажника на микробуса ѝ. Аз ще изчакам Фалоу тук. Когато приключи с трупа, ще му кажа за ситуацията с Тейт.

Гърни отиде до микробуса, сложи си предпазната екипировка и мина под лентата. Не се изненада, че Морган си намери оправдание да остане навън. В нюйоркската полиция той винаги успяваше да сведе до минимум досега си с грозната начална точка на всяко разследване на убийство — трупа на жертвата. Никога не можа да свикне и това стана още една причина кариерата му да се превърне в безкраен източник на стрес — заедно с безплодния стремеж да получи одобрението на баща си, — емоционален капан, от който нямаше изход.

Гласът на Барстоу прекъсна мислите на Гърни:

— Да ви покажа главните улики?

— Идеално.

— Да започнем оттук — каза тя, като го поведе към къщата.

Беше малка кремава дървена постройка с медно клепало по средата на зелената врата. Под двата предни прозореца имаше сандъчета с червено мушкато. Ярките цветове придаваха на мястото приветлив вид. Откритата веранда гледаше към пътя. На нея имаше стол с лавандулов цвят и дървена масичка. На масата имаше чаша със засъхнала утайка от кафе на дъното, чиста картонена картичка, химикалка и фенерче. Всичко беше покрито с прах за снемане на пръстови отпечатъци. Вниманието на Гърни бе привлечено от редица засъхнали капки кръв, започваща от масата и простираща се на три-четири метра през верандата.

— Изглежда, че гърлото на жертвата е било прерязано, докато е седяла на този стол — каза Барстоу. — Пръските от кръв са типични за това, което се получава при прерязване на голяма артерия.

Като онези на стената в спалнята на Ангъс, помисли си Гърни.

— На масата имаше и телефон — добави тя. — С изтощена батерия. Сега се зарежда, за да проверим всички обаждания и текстови съобщения от времето на нападението. — Барстоу се обърна и посочи груба следа от кафеникави петна през асфалта. — Убиецът е завлякъл кървящото тяло от другата страна на пътя, после през храсталака и го е хвърлил в канавката.

Гърни кимна.

— Знам, че тази сутрин един от хората на Словак е обикалял от врата на врата, за да търси свидетели. Но от другата страна няма къщи. Как е видял трупа зад храстите?

— Вонята трудно може да се пропусне, ако вятърът духа в правилната посока. Искате ли да видите трупа?

— След като огледам къщата. Хората ви свършиха ли там?

Барстоу кимна.

— Цялата е на ваше разположение.

Входната врата водеше към малка всекидневна. Барстоу влезе след Гърни. В задната част на стаята имаше врата към малка кухня с маса и два дървени стола. До дневната имаше коридор с три врати — към баня и към две малки спални.

— Не намерихме никакви следи от тършуване в къщата — каза Барстоу.

— Входната врата отворена ли беше? — попита той.

— Затворена, но не заключена.

— Намерихте ли ключовете от къщата ѝ?

— Да. В дъното на едно чекмедже в кухнята. Не изглежда да ги е използвала много. При почти нулева престъпност много хора тук оставят отключено.

— Има ли мазе или таванско помещение?

— И двете, но в тях няма нищо друго освен прах.

— А охранителни камери?

— Не, доколкото открихме.

Гърни още веднъж обиколи бавно къщата. Любовта на Мери Кейн към птиците личеше от множеството аматьорски акварели, окачени по стените. Това го докосна толкова дълбоко, че очевидно и Барстоу забеляза.

— Добре ли сте?

— Добре съм.

— Готов ли сте да видите трупа?

Гърни я последва от другата страна на пътя и двамата минаха през една пролука в храстите само на няколко метра от завоя за Хароу Хил.

Веднага видя жертвата в широката канавка — слаба жена с прошарена коса. Белият ѝ панталон и кафявият ѝ пуловер бяха изцапани с кал и кръв. По кожата на ръцете и лицето ѝ се бяха проявили първите признаци на разложение. Лекият ветрец отнасяше миризмата далеч от мястото, където стоеше Гърни, което му позволи да се приближи, без да му се доповръща.

Поради релефа на земята под тялото ѝ главата ѝ беше извита назад, така че раната на гърлото ѝ беше отворена и се бе превърнала в магнит за мухите. Дори при тези обстоятелства се виждаше, че смъртоносният удар е нанесен с много остър инструмент.

В канавката имаше още четирима души. Млад патрулен офицер стоеше с кръстосани ръце на гърдите и стиснати с отвращение устни. Дебел мъж правеше снимки, като бавно обикаляше в полукръг от подветрената страна на трупа. Друг слаб мъж се опитваше да приближи количка, подобна на тази в стаята за балсамиране на Пийл. Четвъртият човек, който, предположи Гърни, беше доктор Фалоу, стоеше с гръб към трупа и говореше на висок глас по телефона. Личеше, че е имал спортна физика, но напоследък се е отпуснал, и косата на голямата му глава беше грижливо заресана назад и нелепо кестенява в сравнение с белите му мустаци. Синият му блейзър изглеждаше останал от времето, когато е бил с десетина килограма по-слаб.

Мъжът, който буташе количката, я спря до трупа. Разпъна черен найлонов чувал и го сложи на земята, после извика младия полицай да му помогне да пъхне трупа вътре. Полицаят се приближи неохотно, провери целостта на ръкавиците си и направи това, за което го помолиха. После кльощавият мъж закопча ципа на чувала, двамата го вдигнаха на количката и я избутаха по склона на канавката към паркираните коли.

Едрият мъж със синия блейзър приключи разговора и след като хвърли любопитен поглед към Гърни, тръгна след количката. Фотографът направи още няколко снимки, после излезе от канавката, кимна на Барстоу и се отправи към пролуката в храстите.

Гърни се приближи до мястото, където бе лежал трупът. Тревата, която беше яркозелена навсякъде наоколо, тук бе потъмняла, смачкана и изцапана с кръв.

Гърни погледна изненадващо малкото отъпкано място, сякаш оставено от дете.

— Мери Кейн — изрече тихо.

Барстоу го погледна въпросително.

— Имам навик — обясни той. — Произнасям името на глас. Така премествам вниманието си от трупа към човека, когато е бил жив — както все още би трябвало да бъде, — човека, чийто живот е бил отнет.

— Звучи болезнено.

— Трябва да боли. В противен случай всичко ще бъде като на игра.

Гърни се стъписа от собствения си назидателен тон. Нима в детективската си работа не се беше водил най-вече от интелектуалното предизвикателство, а не толкова от състраданието към жертвата? Нима не намираше тази „игра“ за интригуваща, мотивираща, увличаща?

Гласът на Барстоу го върна към реалността:

— Имате ли някаква теория за случилото се тук?

— Тук сте по-дълго от мен. Вие ми кажете.

— Ами на записа от погребалното бюро видяхме, че Тейт е излязъл оттам около 21:10 онази нощ. Някъде между този момент и убийството на Ръсел е минал оттук. Виждате, че завоят за Хароу Хил е доста остър. Затова се е наложило почти да спре пред къщата, където жената е седяла на верандата. Може би го е познала под уличната лампа.

Тя посочи стълба с окачено на извито рамо осветително тяло над пътя точно пред къщата. Това беше едно от първите неща, които Гърни бе забелязал, когато пристигна на местопрестъплението. Сега се зарадва, че и криминалистката му е обърнала внимание.

— И така — продължи тя, — ако Тейт е осъзнал, че го е разпознала, може би е решил да вземе мерки.

Гърни кимна.

— Близостта до Хароу Хил, моментът на убийството и раната на врата сочат, че убиецът е Тейт. Но има проблем с мотива. Току-що говорих с друга жена на километър и нещо оттук, която е видяла Тейт да кара колата си малко преди убийството на Ръсел и е говорила с него. Без последствия. Защо Тейт е оставил жива едната жена, която го е разпознала, а не другата? Може би правим грешно предположение за мотива на престъплението. Може би няма нищо общо с това, че го е познала.

Барстоу го наблюдаваше с нарастващ интерес.

— Бих искал да знам какво е правила тази жена на верандата си — с картичка, писалка и телефон — посред нощ.

— Обичате това, нали? — попита тя.

— Моля?

— Изписано е на лицето ви. Вие обожавате сложните загадки.

Гърни не отговори.

— Е, кога ще поемете разследването? — добави тя. В сивите ѝ очи проблесна дяволита искра.

— Нямам намерение да го правя.

— Би било много по-добре.

— Имате проблем с Брад ли?

Тя сви рамене.

— С Брад имаме история.

— О?

Тя избухна в смях.

— За бога, не, не е това, което си мислите. Когато Брад беше в курса по наказателно правосъдие в колежа „Ръсел“, аз му бях преподавател. Тогава нямахме проблеми, но откакто го повишиха в детектив, той се бори да докаже, че сме равни.

Това обясняваше много неща. След кратка пауза Гърни попита:

— От колко време сте тук? Акцентът ви звучи като карибски.

— Ямайски.

— Там ли сте родена?

— В Олбъни. Майка ми беше от Ямайка. Заведе ме там, след като се разведе с баща ми, когато бях на три. Върнах се, когато навърших седемнайсет.

Той кимна с интерес и погледна часовника си.

— Време е да се връщаме на работа. Искам да разбера какво си е говорил шефът ви с патолога. — Гърни тръгна към паркинга, но изведнъж спря. — Казахте, че телефонът, който сте намерили на верандата, се зарежда. Ще ми се обадите ли веднага щом извадите нещо от него?

17

Когато стигна до жълтата лента на заградения район, Гърни с изненада установи, че микробусът на моргата вече излиза на пътя, а зад него — черен мерцедес с лекарски регистрационен номер. Изглеждаше невъзможно Морган да е съобщил на патолога зашеметяващата новина за възкръсването на Тейт, без да предизвика по-дълъг спор.

Морган му махна от прозореца на джипа си и му даде знак да се качи.

— Нов план — обяви, докато се връщаха към селото. — Ситуацията с Фалоу е деликатна. Работата е там, че той не само изпълнява длъжността на съдебен лекар на окръга, но и е член на селския съвет, на който аз съм подчинен. И едва ли ще му хареса, ако го обвиня, че е обявил жив човек за мъртъв.

— Никой не харесва да го обвиняват. Какъв е проблемът?

— Той е труден характер. Винаги е било така и стана още по-лошо след инцидента с пияното шофиране.

Гърни усети накъде отиват нещата.

— И тъй като новината е лоша, той ще иска да убие вестоносеца, а ти предпочиташ това да съм аз, а не ти.

Морган направи гузна гримаса, но продължи да гледа право напред.

— Ти си външен човек с блестяща репутация. Нищо не може да ти направи. Освен това повече те бива в тези неща от мен.

— Каза ли му нещо досега?

— Само това, че тъй като разследването на убийството на Ръсел е много важно, съм поканил един от най-добрите детективи в страната.

Гърни се намръщи на това определение.

— Нищо ли не му каза за Тейт?

— Казах му, че сме направили обезпокоително откритие във връзка с убийството на Ръсел и е по-добре да го обсъдим в управлението. Ще се срещнем там, докато асистентът му закара тялото на Кейн за аутопсия.

Когато пристигнаха, Фалоу вече беше в заседателната зала. Седеше съсредоточен върху дисплея на телефона си и не вдигна очи дори когато двамата детективи седнаха срещу него.

Отблизо лекарят изглеждаше с десет години по-стар, отколкото преди малко в канавката до пътя. Върху дебелия му нос Гърни забеляза мрежа от капиляри като на заклет пияница. След няколко секунди Фалоу остави телефона и ги погледна.

— Докато не съм забравил — заговори с доста официален тон, — докладът от аутопсията на Ръсел е готов. Цифровата версия е качена в системата ви и може да поръчате печатно копие. — Погледна Гърни. — Предполагам, че вие сте външният консултант.

— Правилно предположение.

Морган наруши последвалото кратко мълчание:

— Някакви изненади при аутопсията?

Преди да отговори, Фалоу приглади прошарените си мустаци.

— Има две интересни неща. В раната на врата имаше частици от бяла боя, вероятно оставени от острието.

Гърни си спомни фрагмента от видеозаписа, в който Тейт изстъргваше осмица на бялата стена на стаята за балсамиране.

— И намерихме липсващия показалец. — Фалоу замълча за момент и приглади маншетите на блейзъра си. — Беше пъхнат в ануса на жертвата.

— Боже мой! — възкликна Морган.

Фалоу погледна часовника си.

— Казахте, че има нещо ново по случая с Ръсел, което искате да обсъдите?

Морган се прокашля.

— Тъй като Дейв играе ключова роля в разследването, бих искал той да обясни ситуацията.

Гърни се опита да прикрие раздразнението си.

— Вие сте много зает човек, докторе, тъй че ще се опитам да бъда кратък. Вие бяхте този, който установи смъртта на Тейт след нещастния случай, нали?

— Това е въпрос на протокол. Какво общо има със случая „Ръсел“?

— Проверихте ли жизнените му показатели и общото му състояние?

— Разбира се.

— Какво открихте?

— Какъв е смисълът от този разпит? — попита Фалоу, като леко повиши глас.

— Моля ви, докторе, просто ми кажете какво установихте.

— Липса на сърдечна и дихателна дейност. Високоволтови електрически изгаряния в тясна вертикална област през челото и скулите. Ъгълът на главата и палпацията на шията показаха фрактура на врата. От ушите му течеше кръв. Имаше признаци за тежки гръбначни наранявания и смъртоносни неврологични увреждания вследствие от токов удар. Най-важното е, че усилията за изкуствено дишане и дефибрилация бяха започнати без успех и прекратени преди пристигането ми.

Гърни кимна бавно.

— Значи, дори ако пострадалият не е бил вече мъртъв, когато пристигнахте, смъртта би била неизбежна и необратима?

— Пострадалият беше мъртъв, когато го прегледах. Неизбежността и необратимостта нямат значение.

— Ами ако ви кажа, че Били Тейт е излязъл от погребалното бюро на Пийл?

Фалоу се изсмя рязко.

— Бих казал, че са ви излъгали.

— Ами ако ви кажа, че имаме свидетел, който е говорил с Били Тейт почти двайсет и четири часа след като сте го обявили за мъртъв?

— Бих казал, че няма никакво значение колко заблудени свидетели твърдят, че са говорили с него. Това няма да промени факта, че младежът беше ударен от мълния, паднал от покрива на църквата „Сейнт Джайлс“ и издъхнал на място. Ако сте успели да изгубите трупа му, съветвам ви да го намерите. Ако твърдите, че човекът, когото обявих за мъртъв, се разхожда из Ларчфийлд, правите голяма грешка. — Фалоу отново погледна часовника си. — Сега, ако нямате повече въпроси…

— Само един — каза Гърни. — Бяхте ли пили нещо в нощта, когато Тейт падна от покрива?

Фалоу се втренчи в него. Когато отговори, гласът му бе напрегнат:

— Ако намеквате, че професионалната ми преценка е била замъглена по някакъв начин…

— Не намеквам нищо. Само питам.

Фалоу стана от масата и погледна гневно Морган.

— Ако тези нелепи нападки са по твоя идея, ще съжаляваш.

— Преди да си тръгнете, докторе — каза спокойно Гърни, — имаме запис от камера за наблюдение, който може да ви заинтересува.

— Запис на какво?

— На възкръсването на Били Тейт в стаята за балсамиране на Пийл.

18

Докато Фалоу гледаше видеото с нарастващо отчаяние, арогантността му бързо се изпари. Настояваше, че това, което вижда на екрана, е невъзможно, но самоувереността му вече я нямаше.

— Нямах никакво съмнение, че е мъртъв. Не разбирам. Няма начин да е оцелял.

— Разбирам ви, докторе, но има още една част от пъзела, която потвърждава вероятността Тейт да е оцелял. Всъщност две части. Две убийства.

Преди да успее да обясни, Гърни видя, че изведнъж Фалоу направи връзката — започвайки несъмнено с гладко прерязаните гърла на Мери Кейн и Ангъс Ръсел.

— Скалпелите… О, боже… скалпелите, които взе от шкафа в погребалната агенция.

— Освен това имаме отпечатъци и ДНК на Тейт от мястото на убийството на Ръсел.

Фалоу преглътна с мъка.

Гърни продължи:

— Днес ще обявим Били Тейт за издирване, а след това ще направим публично изявление, което ще взриви медиите — включително с неизбежната сензация за „възкръсналия мъртвец“. Играта може да загрубее, особено за вас лично. Бъдете готов за това.

— Не можете ли да контролирате кои подробности ще стигнат до медиите?

— До известна степен. Но вече е известно, че Тейт е бил обявен за мъртъв. Сега всички ще разберат, че го издирваме за разпит във връзка с две нови убийства. Няма как да го скрием.

Гърни нямаше нужда да напомня, че арестът на Фалоу за пияно шофиране също е обществено достояние. Той почти видя как в мозъка на лекаря се завъртат зъбните колела на страха — как си представя вероятните заглавия в медиите: „Съдебен лекар с проблеми с алкохола обявява изпаднал в безсъзнание човек за мъртъв“.

Фалоу се обърна към Морган:

— Ти беше там. Видя го. Как може човек в такова състояние да оцелее?

Морган не отговори.

Фалоу поклати глава.

— Вестниците, телевизията… Боже, какъв ужас!

Гърни заговори спокойно:

— Бих ви посъветвал да препращате всички медийни запитвания към полицията на Ларчфийлд. За всички ще бъде по-добре, ако централизираме този процес.

След дълга пауза Фалоу излезе, като все още клатеше глава.

Морган погледна Гърни с уплашени очи като на заек, попаднал пред фаровете на приближаваща кола.

— Като казваш „полицията на Ларчфийлд“, мен ли имаше предвид?

— Освен ако нямате официален говорител, за когото не знам.

Морган въздъхна.

— Тогава по-добре да подготвя изявление.

— Ако бях на твое място, първо бих обявил Тейт за издирване. Убийството на Мери Кейн показва, че няма да се поколебае да убие всеки, когото сметне за заплаха.

Морган кимна.

— Веднага ще се заема.

— Началник? — Словак стоеше на вратата на конферентната зала. — Извинявайте, че ви прекъсвам, но сега се връщам от Селена Кърсън. Да докладвам ли веднага?

— Докладвай на Дейв. Той ще ми каже.

Морган излезе бързо.

Словак седна при Гърни и заговори:

— Беше адски странно. Тя постоянно се усмихваше и приказваше странни неща. „Той е тъмният ангел, който възкръсна от мъртвите. Пазете се от тъмния ангел, който възкръсна от мъртвите.“

— Пусна ли ви вътре?

— Не. Била е навън и е чула колата ми. До къщата ѝ се стига по дълъг, тесен черен път през гората. Целият е изровен и трябва да караш много бавно. Минава като в тунел между надвиснали борови клони, които се събират над главата ти, и почти няма светлина. После стигаш до черна желязна порта, която отделя гората от двора около къщата. Поглеждаш тази къща и няма как да не си помислиш, че там се случват лоши неща. Когато стигнах до портата, тя стоеше там цялата в черно. С ония блестящи обеци на устните. Усмихваше се, сякаш ме чакаше. Със страх слязох от колата. Казах ѝ, че се опитваме да разберем повече за инцидента с Били Тейт, и я попитах дали би имала нещо против да ѝ задам няколко въпроса.

— И тя какво каза?

— Веднага започна да плещи ония смахнати неща. Явно знае, че Тейт е жив. Но изглежда, вярва, че наистина е умрял и се е върнал от оня свят. От начина, по който ме гледаше, от начина, по който говореше, ме побиха тръпки.

— Нещо подсказваше ли да е надрусана?

— Не бих казал. Селена винаги е била странна. Безобидно странна. Но днес беше плашещо странна. Погледът ѝ почти ме накара да повярвам, че е права.

— За какво?

— Че Били е умрял и после се е върнал от оня свят. Знам, че е лудост, но… този поглед, сякаш знаеше нещо, което никой друг не знае.

— Има ли семейство?

Словак поклати глава.

— Родителите и сестра ѝ загинаха в пожар преди десетина години. Семейната им къща изгоря до основи посред нощ. Шефът на пожарната така и не откри причината. Подозираше палеж, но не можа да го докаже. Селена беше единствената от семейство Кърсън, която не загина в пожара — защото онази нощ отишла да спи на палатка в гората, или поне това каза. Имаше слухове, макар и без доказателства, че е способна на всичко. И е факт, че получи огромно наследство. Отиде да живее сама в онази обитавана от духове къща до блатото.

— На колко години е?

— На моята възраст, предполагам. Под трийсет.

— В едно училище ли сте били?

— Родителите ѝ я пратиха на пансион близо до Олбъни. За деца с емоционални проблеми. Точно след като се прибра оттам, семейната им къща изгоря.

— Кога започна връзката ѝ с Били Тейт?

— Предполагам, че след като той излезе от затвора. Поне тогава Дарлийн се побърка на тази тема.

— Добре. Да се върнем на нощта, в която Тейт падна от покрива. Огледали сте тялото. Имахте ли впечатлението, че е мъртъв?

— Впечатление ли? — Словак отново поглади четинестата си глава. — Не съм сигурен. Главата му беше обърната настрани и на бузата му се виждаше рана от изгаряне. Джими Клапър, един от нашите полицаи, се опита да му прави изкуствено дишане, но това само увеличи кървенето. Освен това използваха дефибрилатор. Няколко пъти. Нищо не помогна. И след като Фалоу официално го обяви за мъртъв, това затвори темата.

Гърни реши, че е време да говори с мащехата на Тейт.

* * *

Следвайки указанията на Словак, тръгна по двулентовото щатско шосе нагоре към хребета през тучната зеленина на Ларчфийлд и отново се спусна към мрачния Бастенбург. На единствения светофар в града зави по Стикъл Роуд и след малко навлезе в пустееща местност от занемарени пасища, обрасли с бодливи храсти, сред които бяха разпръснати ръждясали фургони и разнебитени селскостопански постройки.

Постоянно следеше километража си, защото указанията на Словак се основаваха на разстояние, а не на нечетливите в повечето случаи адреси на килнатите на всички страни пощенски кутии. На 3,8 километра от търговския център на Бастенбург стигна до място с нелепото име „Мотел «Рай»“ — бизнесът и жилището на Дарлийн Тейт, — порутена двуетажна постройка с механа на първия етаж и стаи за настаняване на горния. Според Словак достъпът до апартамента ѝ беше през бара.

Гърни паркира на буренясалия паркинг отстрани на сградата. Имаше още два автомобила, и двата — пикапи. На задното стъкло на единия бе залепен стикер с флага на Конфедерацията. В другия се виждаше пушка.

Гърни слезе и тръгна към главния вход. Над увисналия навес с червени букви на жълт фон бяха изписани думите „Мотел «Рай»“. От навеса висеше гирлянд с мигащи коледни лампички. Вместо да внесе весела атмосфера, ефектът в ярката светлина на обедното слънце беше отблъскващ. Той отвори остъклената врата и влезе.

Изчака няколко секунди, за да могат очите му да свикнат със слабата светлина. Нямаше прозорци. Освен стъклената врата, единственият източник на светлина бяха широкоекранен телевизор на стената в дъното на бара и няколко слаби лампи на тавана.

Само един от столовете на бара беше зает — от безформена жена с широка фланелена блуза и завъртяна с козирката назад спортна шапка. Рошавата ѝ прошарена коса стигаше до раменете ѝ. Седеше наведена напред, опряла лакти на бара и обвила с длани празната чаша пред себе си. Погледна Гърни, после — телевизора, където ярко облечени играчи крещяха и тичаха напред-назад в оспорвано телевизионно състезание.

Млад мъж с бръсната глава и физика на културист седеше на столче зад бара и почистваше ноктите си с върха на тънък ловджийски нож. Той погледна Гърни със спокойната пресметливост, характерна за бившите затворници.

Гърни заговори с учтивия тон, характерен за ченгетата:

— Добър ден. Бих искал да говоря с Дарлийн Тейт.

— А вие сте…?

— Детектив Гърни, полиция на Ларчфийлд.

Младежът пъхна бавно ножа в канията на колана си, взе телефона си от бара и почука на няколко иконки. Вдигна телефона до ухото си и се обърна настрани. Заговори много тихо.

Гърни успя да разбере само думата „полиция“.

Младежът затвори телефона.

— Госпожа Тейт би искала да знае по какъв повод искате да говорите с нея.

— Кажете ѝ, че имам въпроси за доведения ѝ син.

Младежът пак се завъртя с гръб и отново зашепна. След няколко секунди отново се обърна към Гърни:

— Госпожа Тейт не иска да говори за доведения си син. Каза, че ако се трупясате, и сам ще можете да говорите с него в ада. Нищо лично.

Повлеканата с проскубаната коса слушаше разговора с интерес. Или може би само така изглеждаше, защото устата ѝ беше увиснала.

Гърни направи знак на младежа да отиде с него в другия край на бара.

— Кажете на госпожа Тейт, че разследвам убийство, в което може да е замесен доведеният ѝ син. Искам да приключа случая и тя може да ми помогне.

Младежът вдигна телефона и предаде съобщението. Този път реакцията очевидно беше благосклонна. Младежът посочи редица сепарета с високи прегради покрай стената успоредно на бара.

— Последното.

Шестте сепарета, покрай които мина Гърни, бяха мърляви, неосветени и празни. В седмото малка лампа хвърляше точно толкова светлина, колкото да му даде първо впечатление за Дарлийн Тейт — белязана от бойни белези версия на Лоринда.

Тя облиза устни.

— Убийство ли? Сериозно?

— Съвсем сериозно.

— Не ме изненадва. Нищо свързано с него не ме изненадва. Кого е убил?

— Може ли да седна?

Тя отново облиза устни. В едната си ръка държеше чаша, а на масата имаше бутилка текила.

— Нещо за пиене?

— Може би по-късно. — Той се настани срещу нея и се усмихна. — Благодаря, че се съгласихте да говорим.

— Хубаво лице. Сигурен ли си, че си полицай?

— И вие имате хубаво лице, Дарлийн.

Всъщност лицето ѝ беше отблъскващо. Имаше добри пропорции, но ъглите на устата ѝ бяха сърдито извити надолу, а очите ѝ бяха студени като на влечуго.

— Може ли да ви задам няколко въпроса за Били?

Тя го погледна, сякаш ѝ хрумна случайна мисъл.

— Какво те интересува какво е направил, след като копелето е мъртво?

Гърни подхвана тази нишка на разсъждение:

— Видели сте го в погребалното бюро в деня, след като е бил ударен от гръм и е паднал от покрива на църквата, нали?

— Хората винаги изглеждат по-дребни, когато са мъртви, отколкото като живи. Забелязал ли си? — Тя не изчака отговора му. — Виждала съм много мъртъвци, но никога не съм била по-щастлива да видя някого умрял.

Хвърли мрачен поглед на Гърни, сякаш го провокираше да каже добра дума за доведения ѝ син.

— Имаше ли приятели?

— Приятели ли? — изрече го така, сякаш Гърни питаше дали Били е познавал марсианци. — Били беше използвач. Мръсен, лъжлив използвач. Психиатърът ни каза, че е социопат. Когато беше на десет. Някога познавал ли си толкова зло същество още от дете?

— Често ли се забъркваше в неприятности?

— Нямаше момент, в който да не е забъркан в неприятностите. Имаше онова импулсивно неконтролируемо объркване, или както там се нарича.

— Как се свърза със Селена Кърсън?

Тя поклати глава, взе бутилката текила и си напълни чашата. Изпи я бавно и я постави на масата.

— Шибана кучка.

— Ако Били беше още жив и исках да го намеря, къде бихте ме посъветвали да го търся?

Тя се намръщи, втренчи се в празната чаша и премигна, сякаш не можеше да разбере въпроса.

— Той е мъртъв — каза най-сетне, като взе бутилката и отново си наля. — Питай Грег Мейсън.

— Кой е Грег Мейсън?

— Учителят му по физическо, треньор и кой знае какво още. — Изгълта текилата на една голяма глътка. — Питай него. — Гласът ѝ заглъхна и очите ѝ почти се затвориха.

— Последен въпрос, Дарлийн. Мислите ли, че Били е способен на предумишлено убийство?

Тя отвори очи и го погледна с неочакваната проницателност на пияница.

— Мъртъв е. Не е способен на нищо. Защо ме питаш това?

— Вие го видяхте в погребалното бюро на Пийл, нали?

— Искаш да кажеш, че не е мъртъв?

— Ако беше жив, знаете ли къде може да е?

Тя разтърси глава яростно.

— Намери го! Намери го! Намери го и го УБИЙ!

Мускулестият младеж се появи до сепарето. Очите му горяха с животинска бдителност.

— Всичко наред ли е?

Дарлийн взе бутилката текила.

— Наред е. Адски наред! — Стана от стола и се спъна в масата. — Как може да не е умрял, мамка му?

Тръгна към вратата в задния край на помещението и извика, без да се обръща:

— Ако е с онази развратна вещица, убий ги и двамата!

19

След като се върна в колата си пред „Мотел «Рай»“, Гърни се обади в управлението и поиска да говори със Словак.

Полицаят се обади почти веднага.

— Здравейте, детектив Гърни, тъкмо щях да ви се обаждам. Имаме нова информация. Видеозаписи от охранителни камери в селото и около Хароу Хил. Два от тях са от улиците около бюрото на Пийл, включително алеята за паркинга му в нощта на изчезването на Тейт. По времето, когато видеото на Пийл показва, че Тейт излиза от стаята за балсамиране, в района няма никакъв трафик.

— Значи е тръгнал пеша към колата си? Знаем ли къде е бил спрял?

— Една жена, живееща близо до градския площад, казва, че си спомня ясно оранжев джип, спрян в една странична уличка зад къщата ѝ.

— Видяла ли е Тейт?

— Не, но имаме запис от охранителна камера на един брокер в района, на който се вижда как Тейт отива към страничната уличка, където жената е видяла джипа му.

— Гледахте ли клипа?

— Да, сър.

— Как изглеждаше Тейт?

— Нестабилен. С наведена глава. Сякаш гледа внимателно земята в краката си.

— Интересно. Какво друго имате?

— Имаме записи от камери на Уотървю Драйв, на които се вижда как Тейт е минал по посока на завоя за Хароу Хил около времето, когато Руби-Джун Хупър твърди, че го е видяла, което съвпада с нашите предположения за убийството на Кейн и по-късно на Ръсел.

— Всичко съвпада.

— Това не е всичко. Един местен наркоман и приятелката му дойдоха преди малко, за да съобщят, че също са видели Тейт, по-наскоро. Уплашили са се, защото са чули, че е мъртъв.

— Къде и кога са го видели?

— От задната страна на Хароу Хил, която не гледа към езерото. Там има занемарено място за пикник до малко езерце, където тийнейджърите ходят да пушат трева и да се натискат. Били са там снощи след залез-слънце. Чули да се приближава кола и застанали нащрек. Видели Били Тейт в оранжевия му джип. Младежът каза, че почти получил инфаркт. Мъртвец зад волана. Било като във филм за зомбита.

— Това снощи ли е станало?

— Да.

— Има ли записи от охранителни камери, които да го потвърдят?

— В този район почти няма къщи. И има предимно селски пътища. Още не сме проверили, но се съмнявам, че ще намерим нещо.

— Мислиш ли, че тези деца са надеждни свидетели?

— И да, и не. Момчето е отявлен наркоман, но момичето изглежда достатъчно отговорно. Тя е настояла да съобщят в полицията.

— Странно.

— Кое? Че са си направили труда да подадат сигнал?

— Не. Че Тейт все още обикаля наоколо два дни след убийствата на Ръсел и Кейн. Трябва да има основателна причина да поема такъв риск. Имате ли някакъв напредък със засичането на телефона, който видяхме, че Тейт използва във видеото от погребалното бюро?

— Операторът казва, че няма регистриран номер на негово име. Може да е предплатен, който няма как да проследим.

— Проверете за телефони, регистрирани на Селена Кърсън — може да го е получил чрез нея. Освен това от времевия код на видеото знаем точно кога е направил обаждането. Помолете оператора да провери всички обаждания, които са минали по това време през мобилната клетка на Ларчфийлд. И да ви дадат името и номера на получателя.

— Мислите ли, че ще ми трябва заповед?

— Подайте спешна заявка до оператора. Задвижете процедурата и после вземете заповед за файла.

— Да. Веднага ще се заема.

— Преди това… В гимназията има ли учител на име Грег Мейсън?

— Да. Работи там от години. Води физическото. Защо?

— Казаха ми, че може да знае нещо за Били Тейт. Отивам там веднага. И още нещо. Поставете къщата на Селена Кърсън под наблюдение, в случай че Тейт се появи.

Големият комплекс на гимназия „Ларчфийлд“ заемаше един тревист хълм точно зад селото. Входът, подобно на имението „Ръсел“, беше през порта с колони в каменна стена. Главната постройка на училището бе неокласическа сграда, обвита с бръшлян, по-подходяща за величествен стар университет, отколкото за селска гимназия. Може би още една демонстрация на щедростта на Ръсел.

Гърни спря до мраморното стълбище на предния вход под навес, обозначен с табела „За удобство на нашите гости“.

Масивната входна врата на училището се отвори с невероятна лекота и той влезе във фоайе, ограничено с кордон от останалата част на мраморния вестибюл. Имаше бюро и детектор за метал като на летище, обслужвани от униформен охранител.

Гърни се представи, обясни, че е от полицията на Ларчфийлд, и поиска разрешение да се срещне с Грег Мейсън.

Мъжът, който се появи във вестибюла две минути по-късно, изглеждаше необичайно спретнат. На вталената му синя риза и сивия панталон с безупречен ръб нямаше нито една гънка. Имаше физика на човек, решен да поддържа добрата си форма на всяка цена. Късата му прошарена коса беше също толкова добре поддържана, колкото и останалата част от външността му.

Той спря от другата страна на детектора за метал и погледна озадачено Гърни.

— Защо идвате при мен?

— Да поговорим, ако ми отделите няколко минути.

— С жена ми — с бившата ми жена трябва да говорите. Тя откри проблема.

— Какъв проблем?

— Вандализма. Нали затова сте тук?

— Не, господине. Искам да поговорим за един ваш бивш ученик.

— О! — На лицето му се изписа объркване, после — любопитство. — Кой ученик?

— Може да поговорим в кабинета ви.

Мейсън погледна часовника си.

— Колко време ще отнеме?

— Не много. Само няколко въпроса.

— Добре. Елате с мен.

От фоайето той поведе Гърни по коридора с висок таван до ъглов кабинет. Дъбовата врата имаше панел от опушено стъкло и месингова дръжка. Гърни се почувства така, сякаш влезе в кабинета на декана на колежа си. Мебелите вътре бяха непретенциозни по някакъв старомоден, елегантен начин. По средата на стаята имаше бюро от махагон. Мейсън посочи на Гърни едно кресло отпред. Детективът седна. Мейсън остана прав. Може би, помисли си Гърни, беше чел статия за динамиката на властта.

— Е — каза учителят с хладна усмивка, — за какво е всичко това?

— Били Тейт.

Усмивката изчезна и се смени с отвращение.

— Инцидентът в църквата ли?

— Бих искал да знам всичко, което можете да ми кажете за него.

— Не знам откъде да започна.

— За начало може да ми обясните защо реагирахте толкова негативно на името му.

Мейсън кръстоса ръце на гърдите си.

— Тук няма да намерите много хора, които да реагират положително.

Гърни го изчака да продължи.

— Били Тейт беше най-проблемният — и с най-много проблеми — ученик, когото някога сме имали в това училище. Поне през трийсетте години, откакто съм тук.

— Какъв беше най-проблемният ви момент с него?

— Боже, имало е толкова много. Бихте ли ми казали защо питате?

— Инцидентът в „Сейнт Джайлс“ повдигна някои въпроси. Опитвам се да науча колкото се може повече за Тейт. Казаха ми вашето име като човек, който може да ми бъде полезен.

Мейсън се поколеба, очевидно недоволен от отговора на Гърни, но в крайна сметка въздъхна и седна на стола зад бюрото си.

— Най-удивителното нещо при Тейт беше комбинацията от огромната му дарба и злия начин, по който я използваше. Той беше роден спортист. Жилав, бърз, невероятно силен. Петдесет-шейсет лицеви опори, без да пролее капка пот. Имунизиран срещу болка. Убедих го да се пробва в училищния отбор по борба. Усетих, че е много себелюбив, и затова го пуснах да се бори с по-едър и опитен борец. Звездата на отбора. Това предизвикателство събуди нещо страшно в Тейт. Счупи ръката на по-голямото момче. И не беше инцидент. Той знаеше какво прави. Изглеждаше, сякаш му е забавно. — Мейсън сви презрително устни. — Това отчасти го вкара в системата за малолетни престъпници.

— Защо отчасти?

— Защото главната инициатива беше на нашата училищна психоложка, която е опитен терапевт и, в интерес на пълнотата на информацията, моя съпруга. — Мейсън се усмихна неловко. — Сега бивша съпруга.

Преди да продължи, той подреди купчинката картончета за записки на масата.

— Тейт каза неща, които Линда смяташе за заплахи за живота ѝ. Бяха цветисти, подробни и противни. Тя не го прие леко. Имаше записи от сесиите си с него и подаде официална жалба. Бяха проведени съответните изслушвания и Тейт прекара шест месеца в затвора за непълнолетни. Едва беше навършил четиринайсет.

Гърни не се изненада. Той нямаше илюзии за така наречената детска невинност. В полицията на Ню Йорк беше разследвал умишлени убийства, извършени от деца, много по-малки от четиринайсетгодишни. Едно ужасно клане на петима членове на едно семейство беше дело на осемгодишно момче, чийто спокоен поглед — идващ от ангелското му лице — беше по-смущаващ от всеки наемен убиец на мафията.

— Беше ли близък с някого в училище?

Мейсън поклати глава.

— Злината на Тейт беше доста очевидна. Дори хулиганите страняха от него. Единственият човек, който се чувстваше комфортно в неговата компания — колкото и странно да изглежда сега, — беше Лори Стрейн, официално Лоринда, а сега госпожа Ангъс Ръсел.

Това изненада Гърни.

— Как така „комфортно“?

— Виждала съм я да говори с него, понякога да се усмихва. Тя определено не се страхуваше от Били като останалите.

— Интересно. Какво друго можете да ми кажете за нея?

— Нищо.

— Казахте го твърде бързо.

— Клюките са отрова за обществото. Отказвам да ги разпространявам. Всичко, което съм чувал за нея, попада в тази категория.

— Например връзката ѝ с бившия ви директор?

— Без коментар.

— Добре. Само ми кажете какво момиче беше, сякаш описвате която и да било друга ученичка. Не записвам и няма да ви цитирам.

Мейсън се загледа в далечината, сякаш оценяваше труден терен, през който трябваше да премине. Покашля се.

— Беше невероятно красива млада жена. Момчетата бяха хлътнали по нея. Мисля, че половината мъже в Ларчфийлд биха изоставили жените си заради нея, ако сметнеха, че имат шанс.

Гърни се усмихна.

— Всички са били влюбени в неповторимата Лори Стрейн и са се страхували от неповторимия Били Тейт.

— Доста точно обобщение.

— Тейт имаше ли някакви добри качества?

— Доколкото знам, не. Може да съм пристрастен заради заплахите, които отправи към жена ми, но не си спомням да съм чул добра дума за характера или поведението му.

Мейсън събра ръце на масата пред себе си, като здраво преплете пръсти.

— Предполагам, че за това, в което се превърна, най-голяма роля има възпитанието му. Наясно ли сте със ситуацията в семейството му?

— Това, че баща му го е застрелял с пет куршума?

— Да, и самият му баща. Елрой Тейт, по прякор Пушека. Подпалвач, свързан с мафията, поне така твърдяха медиите. Биологичната майка на Били също не е била цвете за мирисане — „екзотична танцьорка“, която умряла от свръхдоза хероин, когато бил все още в детската градина. Може би е разбираемо, че е станал такъв, какъвто беше.

В тона на Мейсън имаше разбиране колкото в парче стомана.

— Казаха ми, че Били се е възстановил напълно след стрелбата. Вярно ли е?

— Физически, да. Но психически и емоционално — не. Беше по-зле от всякога. Не ми е приятно да го казвам за друг човек, но благодаря на Бог, че вече не е сред нас.

Мейсън разпери ръце, изпъна пръсти и леко потупа с длани по масата като намек, че няма какво повече да се каже.

Гърни не възрази. Ако оставеше учителя да завърши разговора им по свое желание, щеше да бъде по-лесно да го убеди да говорят пак в бъдеще, ако се наложи.

Двамата станаха. Гърни протегна ръка и Мейсън се пресегна над бюрото и я разтърси.

— Някой ще се свърже ли с бившата ми жена по повод на вандализма?

— Ще проверя, когато се върна в управлението. За какъв вандализъм говорим?

— Не знам точно. Линда живее в къщата. Аз живея в апартамент на брега на езерото. Все още се грижа за имота, кося тревата и така нататък, но ходя там само веднъж седмично. Тя вече не работи тук, но поддържаме връзка, особено по въпроси, свързани с къщата.

— Като случая с вандализма?

— Има частна терапевтична практика в селото и когато се прибрала снощи, се обади да ми каже, че входната врата на къщата е надраскана. Казах ѝ да подаде сигнал. Мислех, че ще реагирате веднага.

— Тя обясни ли какво има предвид под „надраскана“?

— Някаква рисунка, издълбана в боята. Надявам се да не е засегнато дървото.

— Каква рисунка?

— Само това ми каза.

— Бихте ли ѝ се обадили?

— Сега ли?

— Може да е важно.

Мейсън въздъхна нетърпеливо, извади телефона си и набра номер. След дълга пауза погледна Гърни.

— Включва се гласовата ѝ поща. Да оставя ли съобщение?

Гърни не отговори на въпроса.

— Къде е къщата?

— В края на „Скинър Холоу“.

— Къде е това?

— След северния склон на Хароу Хил. По средата на нищото.

— Това от страната на хълма, която не гледа към езерото ли е?

— Да.

— Жена ви преди или след като е влязла в къщата ви се обади?

— Нямам представа. Какво значение има?

— Може и да няма никакво значение, господин Мейсън. Ще отида да погледна какво става. Ще ви се обадя, когато открия нещо, става ли?

„Скинър Холоу“ беше тесен черен път с дължина около три километра покрай поток на дъното на дере с твърде стръмни склонове, за да бъде застроено. Накрая дерето изведнъж се разширяваше и преминаваше в борова гора, след края на която имаше голяма окосена ливада. По средата на ливадата се издигаше бяла селска къща със сини капаци и синя врата. Зад нея се виждаше класическа червена плевня. За разлика от къщата на Руби-Джун Хупър край езерото, която беше подобна по размер и модел, тази къща бе толкова чиста и свежа, колкото самия Грег Мейсън. Дори постланата с чакъл алея беше безупречно чиста.

В края на алеята пред къщата имаше паркинг, частично зает от прашна бяла тойота „Корола“. Веднага щом спря до нея, Гърни видя в какво се изразяваше „вандализмът“ на входната врата. Зловещо познатата осмица с вертикална черта през средата бе надраскана върху синята боя на вратата с нещо много остро.

Той смъкна стъклата на субаруто и се ослуша. Погледна прозорците на къщата, после огледа цялото поле наоколо, докъдето можеше да види от колата. Отвори жабката и извади кобур и деветмилиметров пистолет „Берета“. Закопча кобура на глезена си. С пистолет в ръка слезе от колата. Бдителността му се засили от хрускането на чакъла под краката му.

Приближи се до надрасканата врата и забеляза, че е леко открехната. Това го разтревожи дори повече от надраскания символ.

— Госпожо Мейсън!

Ято жълти чинки излетяха от голямата калина до ъгъла на къщата. Той извика името на жената още два пъти.

Тишина.

Приближи се до вратата и почука силно, като пак извика. Тишина.

Свали предпазителя на пистолета и бутна вратата с крак. Тишина.

Влезе в къщата и се озова в началото на централен коридор, водещ към задната, остъклена врата. През нея се виждаха яркозелената морава и ъгълът на червената плевня. Отдясно имаше малка трапезария, отляво — хол.

За всеки случай Гърни отново извика силно, за да обяви присъствието си:

— Полиция! Ако има някой, покажи се веднага!

Тишина.

Влезе в хола.

Вътре не беше разхвърляно. Просто не беше маниакално подредено. На масата имаше празна чаша и малка чиния с трохи вътре. На пода до един от фотьойлите бе оставен отворен брой на „Нюйоркър“. По средата на масичката имаше наклонена на една страна купчина книги. На единия подлакътник на дивана беше преметнато смачкано одеяло.

Гърни пресече коридора и влезе в малката кухня. Тук също личаха признаци на обичайните ежедневни дейности. На сушилника до мивката имаше няколко чинии. В мивката бяха оставени още няколко, заедно с използвано пакетче от чай и все още неизмити прибори. Няколко чекмеджета не бяха напълно затворени. До страничния прозорец имаше малка маса за закуска, огряна от следобедното слънце, под чиято светлина се открояваха няколко трохи.

Гърни тъкмо се канеше да се качи на горния етаж, когато нещо привлече вниманието му.

На овално килимче до масата за закуска видя петно с размер на монета от пет цента, приличащо на засъхнала кръв.

Той коленичи и леко повдигна най-близкия до петното ръб на килимчето. Надникна отдолу и видя, че кръвта е проникнала през влакната и се вижда от долната страна. С фенерчето на телефона се увери, че мястото, където е станало изтичането, все още не е съвсем засъхнало. Върна килима на място и заоглежда останалата част от пода.

Не след дълго откри нещо подобно на дълги драскотини, които можеха да бъдат оставени от влаченето на нещо тежко по пода. Тръгна по следите от кухнята по коридора към задната врата. Вместо да я отвори и да излезе през нея, рискувайки да замърси още повече местопрестъплението, той се върна по коридора и излезе през главния вход. Оттам заобиколи до задната врата, за да види дали следата продължава отвън.

Продължаваше — под формата на смачкана от човешко тяло трева — и водеше към плевнята.

Тръгна по следата и установи, че заобикаля зад ъгъла на плевнята и спира пред плъзгащата се врата от тази страна. Тревата тук беше по-силно отъпкана, като че ли тялото е било оставено там. Кафяво петно от кръв на земята на няколко сантиметра от вратата очевидно потвърждаваше това.

За да избегне заличаването на евентуални пръстови отпечатъци върху стоманената дръжка, Гърни хвана тежката врата за ръба и я дръпна настрани по ролките, които я поддържаха. Когато я отвори, чу жужене на мухи. Шумът беше предупреждение за това, което щеше да намери, но нищо не можеше да го подготви за спектакъла, който го очакваше вътре.

Срещу отворената врата бе спрян трактор. Беше оборудван с голяма товарна кофа, която можеше да се използва за транспортиране на големи количества чакъл или тор. Кофата беше вдигната на около метър над пода на плевнята. От нея висеше мъртва жена, разположена под такъв ъгъл, че краката ѝ стърчаха над торса, а главата ѝ висеше на около педя над бетонния под. Косата ѝ беше сплетена на дълга плитка, чийто край едва докосваше пода. Около очите и зейналата рана на гърлото ѝ кръжаха мухи.

Извивката на тялото напомняше на онази, която Гърни бе видял на трупа на Ангъс. Но имаше една съществена разлика.

Под гърлото на Ангъс имаше кръв. Но на пода на плевнята нямаше. Нито капка.

Гърни извади телефона и се обади в участъка.

20

Само половин час след обаждането му всички ключови служители се събраха: двама патрулни полицаи за охрана на района и регистриране на посетителите; Кира Барстоу с екипа си от криминалисти; доктор Фалоу със своя хилав помощник; пълният съдебен фотограф, който по-рано тази сутрин бе заснел трупа на Мери Кейн в канавката; и Майк Морган, чийто нервен тик се беше засилил.

Патрулните полицаи отцепиха с жълта лента район с площ около четири декара, заедно с къщата и паркинга в единия край и плевнята в другия. Всички, чиято работа изискваше да бъдат в заградения район, носеха стандартно защитно облекло.

Гърни описа подробно на Морган и Барстоу движенията и наблюденията си на местопрестъплението. Каза им също това, което Словак му бе разказал за младия наркоман и приятелката му, които бяха видели Били Тейт с джипа му на път към къщата на Мейсън миналата вечер. Накрая обясни на фотографа кои части от къщата, ливадата и плевнята трябва да бъдат документирани — в допълнение към стандартните снимки на трупа.

После заведе Фалоу през ливадата до плевнята, като му съобщи съкратена версия на фактите, които току-що бе споделил с Морган и Барстоу.

Единствената реакция на лекаря бе сдържано кимване.

След като постоя известно време на отворената врата на плевнята загледан в мъртвата, той попита Гърни дали е в същата позиция, в която я е намерил.

Гърни отговори, че да, и Фалоу започна работа.

— Дейвид?

Барстоу се беше приближила.

— Мисля, че трябва да започнем с огледа от къщата и после да дойдем тук. Това устройва ли ви?

Той кимна.

— Съдейки по кървавото петно на кухненския килим, убиецът е хванал жертвата вътре, зашеметил я е и после я е довлякъл тук. Затова има логика да започнем оттам.

— Казахте „убиец“. Това означава ли, че не сте сигурен, че е бил Били Тейт?

— Не съм сигурен за нищо. От опит знам, че да си сигурен толкова рано в разследване на убийство, е гаранция, че ще сгрешиш.

Изведнъж Гърни чу рязко повишаване на гласове и забеляза няколко души, които се блъскаха около входа на оградения район. Когато се приближи, видя, че двамата патрулни полицаи, натоварени да охраняват забранената зона, се борят да удържат трети мъж, който се опитваше да влезе. В следващия момент видя лицето му.

С безумни очи и пресипнал глас Грег Мейсън настояваше да го пуснат. Зад него на ливадата до служебните автомобили беше спряна колата, с която вероятно бе пристигнал — синя тойота „Приус“ с отворена врата на шофьора.

Един от полицаите, който препречваше пътя на Мейсън, повтаряше като автомат:

— Успокойте се, господине. Успокойте се, господине. Всичко ще ви обясним. Само се успокойте.

— Господин Мейсън — каза Гърни, като се приближи.

Мейсън примигна няколко пъти и се втренчи в него.

— Обещахте да ми се обадите, когато пристигнете. Това беше преди час. Какво, по дяволите, става тук?

— Може ли да седнем?

— Какво?

— Да седнем в колата ви.

Очевидно доволни, че Гърни ще се заеме с проблема, двамата полицаи се отдръпнаха.

Гърни заведе Мейсън при тойотата му. Насочи го към пътническата седалка и седна зад волана. Това изглежда смути Мейсън, но той не възрази.

— Тежък ден — тихо каза Гърни.

Мейсън се втренчи в него.

— Какво има? Какво е станало?

Страхът в гласа му подсказа на Гърни, че може би вече се досеща.

— Намерихме тялото на жена във вашето имение.

Мейсън премигна и бавно отвори уста.

— Жена?

— Да.

Устните на Мейсън се размърдаха безшумно, докато пак намери гласа си, а когато заговори, почти шепнеше:

— Имате предвид моята жена?

— Можете ли да ми опишете как изглежда?

Мейсън го погледна неразбиращо.

— На колко е години?

— На петдесет… петдесет и една. Да. Петдесет и една.

— Косата ѝ?

Мейсън отговори, сякаш устата му бе пресъхнала:

— Кестенява. Предимно кестенява. Малко прошарена. Тук-там.

— Дълга или къса?

— Дълга. Тя… обичаше да я носи дълга.

— Понякога сплетена?

— Понякога. На една плитка. Надолу по гърба. — Мейсън дишаше с мъка. — Боже. Какво се е случило с нея?

— Опитваме се да разберем.

— Къде е тя?

— В плевнята.

— Тя никога не ходеше в плевнята.

Гърни се поколеба за момент, преди да уточни:

— Може да я е пренесъл там.

— Пренесъл?

— Така изглежда.

— Искате да кажете, че мъртва?

— Съжалявам, господине, но да.

— Мъртва? Имате предвид убита?

— Така изглежда.

— Как? Защо?

— На тези въпроси се надяваме да намерим отговори.

— Сигурен ли сте… че тялото, което сте намерили… е Линда?

— Ще ви помолим да потвърдите самоличността ѝ веднага щом се почувствате в състояние да го направите.

Настъпи мълчание, което Мейсън наруши след няколко минути:

— Знаете ли нещо… какво не ми казвате?

— Боя се, че не знаем много.

Мейсън кимна, което приличаше повече на несъзнателно разтърсване на главата, отколкото на осъзнат отговор.

— Може ли да я видя?

— След малко. Съдебният лекар… е тук.

— Къде?

— В плевнята.

— Къде в плевнята?

Гърни искаше да бъде достатъчно честен, но без да навлиза в подробности.

— До трактора ви. Предполагам, че тракторът е ваш?

— Там ли я намерихте?

— Да.

Мейсън издаде кратък остър звук, нещо между сподавен плач и смях.

— Тя мразеше трактора.

Затвори очи. Когато ги отвори, бяха пълни със сълзи. Сведе глава и бавно се наведе напред, като събра ръце между коленете си.

Гърни се изкуши да се пресегне и да постави утешително ръка на рамото на мъжа, но вместо това, както обикновено в печални ситуации на местопрестъплението, запази професионална дистанция. Не беше трудно, по принцип намираше емоционалното дистанциране за удобно състояние на ума.

Мейсън се изпъна на седалката, остана втренчен в плевнята за няколко минути, след което рязко се обърна към Гърни и попита объркано:

— Защо питахте за Били Тейт?

Когато Гърни не отговори, очите на Мейсън се разшириха.

— Тейт е мъртъв… нали?

Гърни отново не отговори.

— Боже мой! Не е жив, нали? Как може да е оцелял?

— Уместен въпрос.

— Вие… искате да кажете… боже мой, той ли го е извършил?

— Възможно е.

— Нищо не разбирам. Беше ударен от гръм. Съобщиха по новините.

— Има нови улики. Възможно е Тейт да е оцелял.

— Какво? Как е възможно…

— Господин Мейсън? — Майк Морган се приближи отстрани до колата. — Господин Мейсън, съжалявам, знам колко е трудно, но може ли да погледнете лицето на жертвата и да ни кажете дали е вашата съпруга?

Гърни започваше да се пита дали Мейсън разбира въпроса, когато той най-сетне отговори разсеяно:

— Да, аз… ще го направя.

— Патологът ще докара тялото на жертвата след минута.

Фалоу и помощникът му изкараха подвижната носилка от плевнята.

Гърни и Мейсън слязоха от колата. Духна хладен ветрец, слънцето бе залязло и в небето се носеха тъмни облачета. Зелените ливади загубиха част от своята жизненост.

— Дейв? — Кира Барстоу го извика от верандата на къщата, като вдигна ръка, за да привлече вниманието му. — Има нещо, което трябва да видите.

Той погледна приближаващата носилка, на която бе сложен тъмен найлонов чувал за трупове. Надяваше се, че Фалоу ще е достатъчно деликатен, за да смъкне ципа само толкова, колкото да покаже лицето на жената, без да разкрива ужасяващата рана на гърлото ѝ, и знаеше, че Морган е напълно в състояние да се справи с формалностите на процеса на разпознаване.

Заобиколи служебните коли и влезе с Барстоу в къщата. Входната врата, крепежната колона на стълбището за горния етаж, парапетът и още няколко места в коридора вече бяха поръсени с прах за снемане на пръстови отпечатъци. В хола един от криминалистите, с гащеризон, обикаляше по килима с шумна прахосмукачка за събиране на веществени доказателства.

— Горе — каза Барстоу, като посочи стълбите.

Гърни изкачи само няколко стъпала, преди да го види.

На стената на стълбищната площадка горе, осветено само от слабата светлина от съседните стаи, с големи разтекли се букви бе изписано послание:

АЗ СЪМ

ТЪМНИЯТ АНГЕЛ,

КОЙТО ВЪЗКРЪСНА

ОТ МЪРТВИТЕ

Дали от значението на посланието, дали от вероятността да е написано с кръвта на убитата жена от плевнята, дали от намека, че ужасното дело на този „ангел“ все още не е завършено, но едва осветеният надпис накара Гърни да настръхне.

Той се върна на долния етаж и излезе на верандата. Барстоу го последва.

— Трябва да научим повече за Тейт. Не мога да кажа дали е психопат — или се опитва да създаде такова впечатление, — или се случва нещо друго.

— Нещо друго… какво например?

— Иска ми се да знаех. В повечето случаи на убийство първата хипотеза е много близка до истината. Но това с Тейт е съвсем друга работа.

Барстоу изглеждаше впечатлена.

— Хората, които оставят послания на местопрестъплението, обикновено са луди, нали?

— Това са хора, които искат признание, възмездие, възхищение. Посланията им са насочени към въображаема публика. Формулировката понякога разкрива умствени недостатъци, заблуди, емоционални разстройства. Но понякога цялата тази лудост е фалшива. Имал съм случаи на престъпници, които изглеждаха като пълни маниаци, а всъщност…

Някакъв звук наблизо го накара да замълчи — тих, треперлив стон — едва доловим, но наситен с болка като вик.

Грег Мейсън стоеше пред колата си между Фалоу и Морган и гледаше лицето в отворения край на чувала за трупове. Собственото му лице бе изкривено от страдание.

— Горкият — каза тихо Барстоу.

Гърни наблюдаваше как Морган помага на мъжа да седне на пътническата седалка в тойотата. Полицаят остана наведен над него, като му говореше, докато Фалоу дръпна ципа на чувала и двамата с асистента му подкараха носилката към колата на моргата.

Гърни тръгна към тях.

— Доктор Фалоу?

Лекарят се обърна и го погледна с немигащи безразлични очи.

— Докторе, ако има нещо, което можете да споделите с мен в момента, дори и да е само предположение, може да бъде изключително полезно. Факторът време в този случай…

Фалоу го прекъсна:

— Факторът време винаги е важен. Всичко винаги трябва да става веднага.

Гърни бе на път да се откаже, но за негова изненада Фалоу избълва като картечница бърз низ от факти:

— Частици от синя боя по долния ръб на раната на врата. Няколко космени фоликула откъснати от скалпа, което съответства на предположението, че тялото е било влачено за косата. Дясната сънна артерия и дясната яремна вена са прерязани. От тялото е изтекло значително количество кръв, която е отстранена от мястото на убийството. Признаци за силен удар с остър предмет в горната париетална кост на черепа, съответстващ на инструмент, подобен на този, с който е било убито кучето на Ръсел.

— Горната париетална? — попита Гърни. — Това означава, че е била ударена по главата, така ли?

— Да.

Без да каже нищо повече, Фалоу отиде до мерцедеса си, а асистентът му натовари носилката и чувала с трупа в микробуса.

Скоро и двете коли, начело с мерцедеса, потеглиха по чакълестата алея и навлязоха в боровата гора.

Докато Гърни наблюдаваше заминаването им, Морган се приближи. Погледна назад и понижи глас:

— Усети ли някаква миризма?

— Каква миризма?

— От Фалоу. Алкохол.

— Не.

— Хубаво. — Морган погледна часовника си и добави: — Трябва да се връщам в участъка и да подготвя изявление. Пресконференцията е довечера в седем. Ти дали не би искал…

— Не си го и помисляй.

Морган кимна.

— Добре. Толкова… какво мислиш за този случай тук?

— Освен че е ужасно, бих казал, че добавя поне три притеснителни елемента към пъзела. Първо, времето. За разлика от убийството на Кейн, това не е пряк страничен продукт от убийството на Ръсел, когато Тейт елиминира някого, който го е разпознал по пътя към Хароу Хил. Става въпрос за нещо друго. Второ, липсващата кръв. Очевидно е била изцедена от тялото и взета. Чудно с каква цел? И накрая нещо, което все още не бяхме виждали — послание с кръв в къщата. То създава впечатлението за нещо, което започва, а не свършва. На стената над стълбите.

Морган се подвоуми, после неохотно тръгна през паркинга към къщата.

Гърни отиде до колата си, извади телефона си и се обади на Мадлин.

Почти се надяваше, че обаждането ще се прехвърли към гласова поща, но тя вдигна.

— Нека да позная. Случило се е нещо непредвидено и няма да дойдеш за вечеря.

— Тук стана напечено.

Тя го изчака да продължи.

— Днес бяха открити още два трупа. Две жени с прерязани гърла.

Мадлин издаде кратко възклицание на ужас.

— И може би това не е краят.

— В какъв смисъл?

— Убиецът е оставил послание, но не искам да навлизам в подробности…

— Не е нужно да обясняваш. Ще говоря с Уинклър. Обади се, когато можеш.

— Ще го направя.

— Бъди внимателен.

— Разбира се.

— Обичам те.

— И аз те обичам.

Гърни провери колко е часът на телефона си, пое си дълбоко дъх, облегна се на задната седалка и затвори очи — за да се оттегли поне за миг спокойствие — преди, както беше сигурен, емоционално изтощителния разговор с Грег Мейсън, който му предстоеше.

Почукване по прозореца до главата му го върна в реалността. Той смъкна стъклото и видя Морган, който го гледаше отгоре.

— Добре ли си?

— Чудесно — каза Гърни.

Устата му беше пресъхнала. Не беше ял нищо, откакто закуси с кафе и препечени филийки.

— Кофти работа… този надпис на стената — измърмори Морган.

— Да, кофти работа.

— Трябва да се връщам в участъка да се подготвя за проклетата пресконференция. Ситуацията тук изглежда под контрол. Барстоу събира уликите. Тялото е изпратено за аутопсия. Патрулният екип охранява района. Мислиш ли да отделиш известно време на Мейсън?

— Да.

— Хубаво. Ако имаш нужда да се свържеш с мен…

Морган завърши фразата с неясен жест и се отправи към джипа си.

Гърни разрови в отделението между предните седалки. Извади малка бутилка вода. Изпи съдържанието ѝ и я хвърли на пода зад седалката си.

Слезе от колата и тръгна към тойотата. Щом седна до Мейсън, забеляза, че предишното изражение на отчаяние върху лицето на мъжа се е сменило с нещо, приличащо по-скоро на гняв. Той кимаше на себе си, сякаш потвърждаваше някакво лично убеждение.

Гърни мълчеше и чакаше.

— Това е единственото обяснение. Това, което казахте. Че Тейт е жив. Злият кучи син е жив!

— Защо сте толкова сигурен?

— Никой друг не е способен на това. Всички я обичаха. Всички в това училище я обичаха. Всички освен Били Тейт.

— Защото е съобщила за поведението му в полицията?

Мейсън сякаш не чу въпроса.

— Когато завършваха, децата продължаваха да поддържат връзка с нея. Обожаваха я. И не само децата. Тя умееше да предразполага хората. — Умението да предразполага хората прозвуча като някаква тайнствена дарба. — Беше невероятен човек. Внимателна към всичко и към всички. Проявяваше грижа. Хората я обичаха. Тя нямаше врагове. Само Тейт.

Гърни се почуди защо връзката на Мейсън с прекрасната му съпруга е завършила с развод, но това беше твърде остър въпрос за момента.

— Защо не харесваше трактора ви? — попита той с по-мек тон.

Мейсън се смути.

— Какво?

— Казахте ми, че Линда е мразила трактора. Чудех се защо.

Мейсън вдигна ръка, сякаш да отклони въпроса, но я свали, без да довърши жеста. Отвори уста, но веднага я затвори.

Гърни видя, че увереността на този човек отново се смени с уморена тъга. Мейсън заговори, този път почти шепнешком:

— Тя не мразеше трактора.

Гърни го изгледа въпросително.

— Понякога някои неща символизират други. Разбирате ли?

— Какво символизираше тракторът?

Мейсън въздъхна.

— Нашите различия. Това, върху което се фокусирах, за което отделях време. Аз обичам реда, точността, пропорциите. — Мейсън се изсмя мрачно. — Тиранията на перфекционизма.

— Тракторът символизираше това?

— Не самият предмет, а колко често го използвах. Подравняване на различни места по краищата на полето. Изглаждане и заравняване на алеята. Чистене на пътеките. Тя виждаше трактора като част от мен, която стоеше между нас.

Гърни искаше да го накара да продължи да говори.

— Имате ли пътеки в имота?

— Само една, в гората от южната страна на нашата поляна. Но тя е свързана с всички пътеки на Хароу Хил — километри горски пътища и алеи, от страната на Ръсел и от страната на Аспърн. Чистя ги от храсти и ги кося.

— Изглежда, че има много работа. Защо си давате този труд?

— Защото е по-добре да е поддържано, отколкото занемарено. Редът побеждава хаоса. — В очите на Мейсън имаше сълзи. — Не е ли глупаво, че един брак може да се разпадне заради нещо такова?

Сълзите потекоха по бузите му. Той отчаяно погледна към къщата.

— Трябваше да съм до нея. Била е сама. С маниак, който я мрази.

21

В шест вечерта Гърни беше готов да си тръгне от имението.

Обиколи още веднъж просторната ливада, като спря за няколко минути на входа на алеята, за която Мейсън бе казал, че се свързва със сложната мрежа от горски пътища на Хароу Хил.

Облаците в небето бяха потъмнели, пътеката към боровата гора изглеждаше неприветлива и неуморният вятър стана по-студен. Широкият склон на Хароу Хил се извисяваше над този терен — мрачно присъствие, което за момент изглеждаше като основен източник на студа във въздуха. Гърни продължи напред и завърши обиколката на ливадата.

Барстоу и нейният екип бяха приключили с огледа на къщата и плевнята, без да открият нищо, което да противоречи на хипотезата на Гърни за убийството. Дали това заключение ще се потвърди, зависеше от анализа на събраните улики.

За момента можеше с увереност да се твърди, че убиецът на Линда Мейсън — вероятно Били Тейт, съдейки по надраскания символ, начина на убийството и кървавото послание на стената — е проникнал в къщата ѝ, зашеметил я е в кухнята и я е завлякъл в плевнята, където е вдигнал тялото ѝ с кофата на трактора и е извил главата ѝ под такъв ъгъл, че да улесни изтичането на кръвта, след като ѝ е прерязал гърлото. Следите от синя боя по ръба на раната на врата вероятно бяха от скалпела, с който бе надраскал входната врата. Фактът, че е била зашеметена с удар по главата, се стори странен на Гърни, защото подсказваше, че в този момент е била седнала — рядко срещана позиция за жертва на такова нападение. Но за това можеше да има просто обяснение.

Фалоу и заместникът му отдавна си бяха тръгнали. Морган вероятно бе в разгара на напрегната подготовка за пресконференцията в участъка. Грег Мейсън най-накрая се беше прибрал в апартамента си на брега на езерото. Двамата патрулни полицаи бяха сменени от свой колега за през нощта, който щеше да охранява местопрестъплението до ново нареждане.

Гърни реши да прекрати работата за деня и тръгна към Уолнът Кросинг. Качи се в колата и потегли по черния път надолу през сенчестото дере между боровете. Потокът до пътя му напомни, че все още е жаден. И гладен.

Даде си сметка, че пътят му минава през центъра на Ларчфийлд и си каза, че може да си вземе нещо за хапване на път за вкъщи, след като обсъди последните новини по разследването с Морган.

Когато стигна до площада на селото, видя, че пресконференцията вероятно ще бъде по-голяма, отколкото се очакваше. Микробусите на медиите, оборудвани със сателитни антени на покрива, почти напълно блокираха Котсуолд Лейн.

Гърни бавно ги заобиколи, погледна алеята към участъка и видя още няколко микробуса на паркинга. Следващата сграда беше погребалното бюро на Пийл. Паркингът ѝ бе празен и той реши да го използва.

Когато спря там обаче, му хрумна, че Морган сигурно ще бъде твърде притеснен, за да говори с него, а нямаше никакво желание да привлича вниманието на медиите към себе си. Колкото и неапетитно да изглеждаше, реши да кара направо към магазина на бензиностанцията в Бастенбург. Един портокалов сок и десертче с мюсли едва ли щяха много да му навредят.

Тъкмо се канеше да обърне колата, когато му хрумна друга идея. След като вече беше там, където бе започнало всичко — на мястото на удивителното възкресение на Тейт, — защо да не огледа пак стаята за балсамиране, в случай че види нещо, което е пропуснал първия път?

Слезе от колата и видя звънец на задната врата. Натисна го и чу слаб звън вътре. Изчака. Пак натисна звънеца и вратата се отвори. Разтревоженото изражение на лицето на Данфорт Пийл бързо се смени с учтиво любопитство.

— Детектив Гърни? С какво мога да ви помогна?

— Бих искал отново да видя стаята, в която Тейт е дошъл в съзнание.

— Някаква конкретна причина?

— Понякога имам чувството, че пропускам нещо. Единственият начин да се отървеш от това чувство е да погледнеш втори път.

Пийл се подвоуми и погледна часовника си.

— Добре. Но не мога да си представя какво може да сте пропуснали.

Поведе Гърни по тъмния коридор до лишената от прозорци стая за балсамиране и запали лампите. Гърни бавно обиколи помещението. Всичко беше точно както си го спомняше, с изключение на това, че вратата на хранилището за трупове сега бе затворена.

— В момента използвате ли го? — попита той, като я посочи.

— Не. Моментът не е най-подходящ за обичайния бизнес.

— Бих искал да вляза в хранилището и да започна там, откъдето е започнал Тейт — каза Гърни. — Може да помогне, ако проследя движенията му, да видя нещата от неговата гледна точка.

— Ако мислите, че това ще помогне, давайте.

Гърни провери аварийния лост от вътрешната страна на вратата. Работеше гладко. Той влезе в помещението и затвори вратата зад себе си. Опита се да си представи как лежи в затворен ковчег, как постепенно идва в съзнание, как усеща първите силни болки — в главата, шията, гърдите, гърба, ръцете, краката, навсякъде, — как после осъзнава, че е затворен в някакъв продълговат сандък, и не си спомня как е попаднал там. После — неизбежната паника, застоялият въздух, мъртвата тишина, може би дори зараждащото се подозрение, че сандъкът всъщност е ковчег. Ужас. Смразяващ ужас. После отчаяната борба, за да се измъкне оттам. Усилието да избута капака от вътрешната страна. И накрая неописуемото облекчение, когато капакът се отваря. Как излиза от сандъка само за да открие, че се намира в по-голямо запечатано помещение. Паниката се връща. Търсене на изход, пролука, пукнатина, каквото и да е. В крайна сметка търсещите му ръце напипват лоста и вратата се отваря.

Всичко това, даде си сметка Гърни, след като излезе на светло, съответстваше на събитията, документирани във видеото. Той обиколи стаята, като повтаряше движенията на Тейт, доколкото бе възможно, опитваше се да види какво е виждал той.

— Някаква полза? — попита Пийл.

— Да се поставиш на нечие място, обикновено е полезно. Колко добре познавахте Тейт?

— Всъщност никой не го познаваше. Особено аз. За какво ми е да го познавам?

— Връстници сте. И двамата сте израснали в района. Може би сте се засичали в началното училище? Или в гимназията?

Това предположение предизвика презрително изражение на лицето на Пийл.

— До осми клас учих в пансиона „Далримпъл“, който не беше място, където биха търпели типове като Били Тейт. Гимназия „Ларчфийлд“, за съжаление, имаше по-толерантна политика. — Изрече тези думи, сякаш казваше нещо отблъскващо. — Мисля, че Тейт дойде в „Ларчфийлд“ година или две преди да завърша.

— Значи не сте контактували по някакъв начин?

— Не, за бога.

— Какво можете да ми кажете за Лори Стрейн?

— Тя беше най-желаното момиче в училище.

— Имаше ли близки приятели?

— Лори предизвикваше страхопочитание, завист, похот. Тези чувства са несъвместими с приятелството.

— Бракът ѝ с мъж, петдесет години по-възрастен от нея, беше ли изненада?

Пийл поклати глава.

— Може би предизвика малък скандал. Злобни клюки. Даде повод за неприлични шеги. Но не бих казал, че изненада някого.

— Защо?

— Защото под цялата тази смайваща красота се криеше егоистичен прагматизъм. Бракът ѝ с Ангъс Ръсел ясно показа това.

— Интересно наблюдение. Какво можете да ми кажете за Селена Кърсън?

— Селена е загадка. Ако нямаше толкова много пари, вероятно щеше да свърши в лудница.

В малката му шега Гърни долови отзвук от нещо, което беше казал по-рано.

— Доколкото разбирам, с Тейт са имали връзка.

Пийл изсумтя.

— Чух такива слухове.

— Вярвате ли им?

— Не е трудно да повярваш, че двама антисоциални луди могат да се сдушат.

Гърни чу тракане от преминаващ камион, вероятно през кръстовището зад паркинга на сградата. Това му напомни, че Пийл бе споменал за проблемите с външния шум, които са го накарали да прекъсне връзката между камерата за сигурност в стаята и функцията за запис на компютъра си. Попита дали инцидентът с Тейт го е накарал отново да включи записването.

— Сега, след като знам, че облачният архив съхранява всичко, това не е необходимо. Но дали все още имам бизнес, който трябва да охранявам, в най-добрия случай е съмнително. — Пийл въздъхна нетърпеливо. — Приключихте ли тук?

— Поне засега. Благодаря за търпението.

Пийл го придружи по коридора и излезе с него на паркинга. Махна с ръка към колите на медиите зад полицейското управление.

— Може ли да попитам… какво става там?

— Пресконференция за Тейт и по други въпроси. Началник Морган се занимава с това.

— Много се надявам да знае какво прави. — Пийл замълча за момент. — Може би тези „други въпроси“ имат нещо общо с Мери Кейн?

— Какво знаете за Мери Кейн?

— Из селото се носят слухове, че е била убита. Вярно ли е?

— И аз така чух. Морган вероятно ще даде разяснения. Следете новините.

— Не давате толкова лесно информация, нали?

Гърни сви рамене.

— Аз само я събирам. По-висшестоящите от мен решават каква част да споделят.

Гърни се качи в субаруто си и потегли обратно по алеята под недоволния поглед на Пийл.

22

Минимаркетът на бензиностанцията в Бастенбург беше потискащ представител на този тип търговски обекти. Мърляво магазинче за бира, цигари, лотарийни билети и претоплени парчета пица, което излъчваше селска мизерия.

Гърни огледа хладилните витрини покрай стените и накрая се спря на половинлитрова бутилка портокалов сок с твърде надута цена. След като потърси нещо за ядене и не намери нищо, чието съдържание да не убива апетита му, отиде на касата със сока.

Младежът зад щанда беше истински великан. Дебелите бузи бяха превърнали очите му в тесни процепи. През долната му устна имаше забита обеца във формата на пръчка. На тезгяха пред него имаше отворен жълт вестник.

Заглавието на едната страница гласеше: „Питон поглъща пудел“.

На другата: „Хванаха топченге в мрежа за детско порно“.

Младежът погледна Гърни.

— Готов ли сте?

— Да. Случайно да знаете нещо за онази сграда на няколко пресечки оттук? На прозореца пише: „Църква на патриарсите“.

Младежът енергично поклати глава.

— Не мога да кажа.

— Познавате ли някого, който ходи в тази църква?

Продавачът продължи да клати глава.

— Не съм оттук.

— И аз.

Гърни плати портокаловия сок и излезе.

Докато последните няколко разпръснати нарядко къщи на Бастенбург оставаха зад гърба му, изпи половината сок и се почувства ободрен.

Мислите му се върнаха в стаята за балсамиране на Пийл и опитите му да си представи какво е преживял Тейт. Осъзна, че познанията му за медицинските последствия от удар на мълния са твърде бедни. В интернет със сигурност имаше достатъчно информация, може би дори твърде много. По-добре беше да говори с някого с опит. Но с кого?

Фалоу беше подходящ, но той можеше да изкриви фактите в своя полза. А и патолозите по принцип не бяха идеалните експерти по тази тематика, защото имаха опит предимно с жертвите, а не с оцелелите. Трябваше да попита някого, който поне да го насочи към правилния човек.

Първо се сети за Ребека Холдънфийлд.

От една страна, тя беше влиятелен психотерапевт, уважаван учен с много публикации по невропсихология и познаваше всички. Беше работила с Гърни по няколко разследвания и между двамата имаше особена химия. От друга страна, имаше случаи, в които тази особена химия можеше да застраши брака му. Все пак всеки път той съумяваше да спре навреме, преди да направи сериозна грешка.

Отби на следващото удобно уширение на пътя, извади телефона си, намери номера и ѝ се обади.

Ребека вдигна изненадващо бързо.

— Дейвид?

— Здравей, Бека, как си?

— Заета, както винаги. С какво мога да ти помогна?

Гласът ѝ извика в съзнанието му спомена за ироничната усмивка, умните очи и къдравата ѝ кестенява коса.

— Надявам се да ми препоръчаш някого. Търся експерт в две необичайни области — преживяемост след удар от гръм и внезапно съживяване от клинична смърт.

— Какво по-точно те интересува?

— Дълго е за обясняване. Искаш ли повече подробности, или да ги запазя за експерта?

— Може аз да съм експертът.

— Ти? Не знаех…

— Имам пациент на дългосрочна терапия, след като е бил ударен от мълния — с поразителни последици. Освен това познавам няколко случая на шокова кома и привидно магични възкресения. Но ако предпочиташ да намеря друг…

— Няма нужда. Ако имаш време сега, ще ти разкажа с какво си имам работа.

Гърни очерта основните факти по случая, включително падането на Тейт от покрива на църквата, възкресението му в стаята за балсамиране и доказателствата за присъствието му на мястото на убийствата на Ръсел, Кейн и Мейсън.

— Забележително — каза Холдънфийлд след кратка пауза. — И така, какво искаш да знаеш?

— Да започнем с това, колко често се случва да оцелееш след удар от мълния?

— Доста често.

— Без тежки поражения?

— Не съм казала това. Последствията в някои случаи могат да бъдат катастрофални, в други — повърхностни. Ефектите могат да са мускулни или неврологични, очаквани или странни.

— Странни?

— Една благоприятна странна особеност може да бъде появата на нова дарба. Музикален слух, какъвто преди това човекът не е имал, неочаквани математически способности, повишена чувствителност към цветовете. Тези благоприятни невронни корекции се срещат изключително рядко. Възможна е и промяна на личността. Например нова склонност към насилие. Но това също е доста рядко. По-често се появяват мозъчни увреждания с различни функционални недостатъци. Мозъкът е електрохимичен орган. Мощният токов удар може тотално да го разцентрова.

— Добре. Въпрос номер две. Какво може да подведе лекар дотолкова, че да обяви жив човек за мъртъв? Четох истории за уж съживяващи се „трупове“ в моргата. Случва се. Но защо?

— В този случай въздействието на високото напрежение от мълнията и силният удар от падането може да е причинило дълбоко шоково състояние, което временно потиска дихателната и сърдечната функция. И има субективни фактори, които биха могли да замъглят преценката на лекаря — претоварване, умора, разсеяност, химически вещества. Плюс коварния фактор на очакването.

— Би ли пояснила?

— Очакването. Травмата може да изглежда толкова тежка — толкова неизбежно смъртоносна, — че предположението на лекаря за смъртта да изиграе огромна роля за крайната му оценка. Изследванията показват, че очакванията влияят върху тълкуването на физическите данни от ума.

— Това е много полезно. Най-малкото поставя нещата в рационален контекст.

Тя се засмя.

— Харесва ми. Това може да бъде новият девиз на терапевтичния ми кабинет.

— Имам слабост към рационалното. Между другото, как си?

— Процъфтявам, състезавам се, жонглирам. Успешно избягвам куршумите на живота. С какво си се захванал? Мислех, че отново преподаваш в полицейска академия, а не гониш ходещи мъртъвци.

— Правя и двете.

— Радвам се да го чуя. Хубаво е да имаш занимания. Като стана дума, време е за следващия ми сеанс. Радвам се, че се чухме, Дейвид. Пази се.

Той отново отвори портокаловия сок от минимаркета, допи остатъка и продължи по пътя към къщи. Караше на юг, през диви ливади, редуващи се с прясно изорани ниви, окъпани със странна светлина. Между плътната облачна покривка и западния хоризонт се бе образувал процеп, позволяващ на сиянието на залеза да наводни пейзажа, създавайки един вид преобърнат свят, в който топлата отразена светлина от земята странно контрастираше с небето над нея. Причудливият ефект от тази гледка върху настроението му беше прекъснат от резкия звън на телефона. Той погледна дисплея и видя името на Словак.

— Какво има, Брад?

— Добрата новина е, че криминалистите успяха да хакнат телефона на Мери Кейн. Лошата е, че това не води никъде. Тя никога не се е обаждала на никого и почти никой не ѝ се е обаждал. През седмицата преди смъртта ѝ има само две входящи гласови съобщения. Обадихме се на изходящите номера. Единият е на пенсионирана библиотекарка в старчески дом във Вирджиния. Другият е на сервиза на „КИА“ в Бастенбург, откъдето са ѝ се обадили, за да ѝ кажат, че може да вземе колата си от ремонт.

— Някакви текстови съобщения?

— Две — от клуб за любители на совите.

— Запазила ли е съобщенията?

— Да. Едното беше напомняне да поднови членството си. Другото — с адреса на уебсайт, където може да се чуят повиците на различни видове нощни птици. Тези хора са маниаци да разпознават совите по виковете им. Дали това не е причината да е излязла на верандата си онази нощ?

— Звучи не по-малко логично от всичко останало.

— Значи просто една безобидна старица, попаднала на грешното място в грешния момент.

Гърни не коментира.

— Накратко, телефонът ѝ не ни води доникъде. Съжалявам.

— Разследванията са пълни със задънени улици, Брад. Това е част от работата. Как върви пресконференцията?

— Заседателната зала е претъпкана. Наложи се персоналът да освободи място за репортерите и тяхното оборудване. Не мисля, че шефът очакваше много хора. Но може би трябваше да очаква. Когато някой, когото всички мислят за умрял, излезе от ковчега и почне да реже гърла, логично е медиите да захапят кокала.

Гърни все още мислеше за този поглед към ситуацията, когато, няколко минути преди да стигне до дома си, му се обади Морган.

— Здрасти, Дейв. Знам, че нямате телевизор, но би ли погледнал медийните сайтове тази вечер, особено „РАМ Нюз“?

— Какво да гледам?

— След като прочетох изявлението си, имаше въпроси. Репортерът на РАМ, Кели Тремейн… съдейки по поведението ѝ, имам лошо предчувствие как ще отразят нещата. Аз също ще проверя, но искам да чуя и ти какво мислиш.

— Добре.

— Имаш ми номера. Освен това утре точно в десет ще има среща със селския съвет. Всички са много загрижени и искат колкото може повече информация.

— Ще бъде интересно.

— По-скоро ще бъде пълен кошмар.

— Успокой се, Майк. Трупът на Линда Мейсън, висящ от кофата на трактора, беше пълен кошмар. Утрешната среща няма да е пълен кошмар.

Морган въздъхна.

23

Когато Гърни заобиколи плевнята и се приближи през ливадата към къщата, часът беше почти 20:30. Сумракът започваше да се сгъстява в нощ. Когато спря колата до страничната врата, естествената светлина беше точно толкова, колкото да види четири кола и яркожълто въже, очертаващи правоъгълно парче земя до кокошарника.

Гърни слезе от колата и отиде да погледне по-отблизо. Маркираният участък беше с размери около четири на седем метра. Може би, помисли си той малко смутено, това беше подходящият размер за кошара за алпаки.

Влезе в къщата и усети специфичната тишина, която нахлуваше в стаите, когато Мадлин я нямаше. На вратата на хладилника имаше бележка:

Ако все още не си вечерял, в хладилника има аспержи, скаридите се размразяват на плота до мивката, а до уреда за ориз има кутия булгур. Ще се прибера до десет.

Обичам те, аз

Бележката го накара да се усмихне. Както често ставаше, общуването с Мадлин поне за момент го върна към реалния живот.

Гърни отиде в банята, изми ръцете и лицето си, обу си чехли, направи няколко стречинг упражнения, за да отпусне схванатите си от шофирането мускули, и се върна в кухнята.

След като прочете инструкциите на кутията, сложи булгура с вода, масло и сол в уреда за варене на ориз и го включи. Изчисти скаридите и сложи няколко стръка аспержи в купа в микровълновата печка. После отиде в кабинета и включи лаптопа си.

В 21:01 отвори линка за предаване на живо на уебсайта на РАМ.

Уводната анимация на емисията беше в разгара си. На фона на саундтрак с натрапчив ритъм от всички страни на екрана изскачаха букви и образуваха заглавия:

СЕНЗАЦИОННИ НОВИНИ ПО РАМ ТВ

УЖАСЯВАЩИ УБИЙСТВА

УБИЕЦ САТАНИСТ ВЪЗКРЪСВА?

Тези думи се разпръснаха като назъбени отломки от счупено стъкло и на тяхно място се образува втора серия заглавия:

СПОКОЙНО СЕЛЦЕ ЖИВЕЕ В УЖАС

УДАРЕН ОТ МЪЛНИЯ ИЗЛИЗА ОТ КОВЧЕГА

ЖЕРТВИТЕ СА С ПРЕРЯЗАНИ ГЪРЛА

Тези думи на свой ред отлетяха от екрана и на тяхно място се показа телевизионното студио с червено-бяло-синьото лого на РАМ. Елегантният водещ седеше под ъгъл спрямо камерата, с химикалка в ръка и тревожно втренчен в листовете пред себе си. Гърни го познаваше от репортажа на РАМ за убийствата в Уайт Ривър. Негова колежка по онова време беше Стейси Килбрик, звездата на РАМ, която получи нервна криза в ефир по време на зловещата развръзка на случая.

Когато камерата се приближи, водещият вдигна очи от листовете и заговори с глас, който прозвуча твърде пискливо за сериозността на тона му.

— Добър вечер. Аз съм Рори Кронк. Днес имаме сензационни новини за вас, свързани с ужасяващите събития в доскоро спокойното село Ларчфийлд в щата Ню Йорк. В момента нашата колежка Кели Тремейн е там. Ще я включим на живо. Но първо, нека да ви запозная с тези умопомрачителни събития.

Завъртя се със стола с лице към камерата.

— Историята започва в една бурна нощ, когато Били Тейт, известен любител на магьосничеството, се покатерва на покрива на местната църква. Докато рисува сатанински символи със спрей по камбанарията, той е ударен от мълния и пада на земята, като умира на място според окръжния съдебен лекар. Трупът му е преместен в местното погребално бюро. Най-близките му роднини пристигат в малките часове и настояват тялото да бъде поставено в затворен ковчег, докато не бъде взето окончателно решение за погребението му. Затвореният и заключен ковчег е оставен в хранилището, където престоява цял ден.

Кронк замълча за драматизъм.

— По-късно същата вечер се случва нещо странно. Били Тейт се съживява. „РАМ Нюз“ получи копие на видеозаписа от охранителната камера в погребалното бюро на Пийл. Звуците, които ще чуете, са от Били Тейт, докато се опитва да се измъкне от затворения ковчег. Едно предупреждение. Ако страдате от клаустрофобия, тези кадри могат да бъдат изключително стресиращи за вас.

Записът от погребалното бюро беше редактиран до ключовите моменти — от първите сподавени звуци в хранилището до зловещата поява на мъжа с качулката в стаята за балсамиране, несигурните му движения, счупването на остъкления шкаф, вземането на скалпелите и излизането му през задната врата.

Гърни се почуди как от РАМ са се сдобили със записа — кой им го беше дал и с какъв мотив. Но тези мисли бяха прекъснати от следващите коментари на Кронк.

— За втори път гледам това видео и все още ме побиват тръпки, особено в края, когато Тейт излиза в нощта, за да тръгне да убива. Това е като сцена от филм на ужасите, само че е реална — трагично, смразяващо реална.

Поклати глава, сякаш ставаше свидетел на пълната развала на човечеството.

— Добре — каза с внезапна решителност. — Да преминем към следващото видео от пресконференцията на началника на полицията на Ларчфийлд.

Този запис започна с Морган, който стоеше на трибуната в заседателната зала на управлението. Носеше парадна униформа със златни звезди на полицейски началник на яката на сакото. С двете си ръце държеше лист хартия. Тревогата му беше очевидна. Пред него имаше няколко реда столове. Всичките бяха заети.

Той започна да чете сковано:

— Полицията на Ларчфийлд разследва три убийства: Ангъс Ръсел, 78-годишен; Мери Кейн, 78-годишна; и Линда Мейсън, 51-годишна. За издирване е обявен Уилям Тейт — Били, 27-годишен, заподозрян и за трите убийства. Първоначално се смяташе, че Тейт е загинал при злополука, но новите доказателства показват, че вероятно е оцелял.

Морган вдигна поглед от листа.

— Ако някой има информация за местонахождението на Тейт, моля, свържете се с нас възможно най-скоро. На нашия сайт ще намерите телефонен номер специално за тази цел. Адресът е LarchfieldPDHQ.net. Едно важно предупреждение — тези убийства са отвратителни и неописуемо жестоки. Заподозреният трябва да се счита за изключително опасен. При никакви обстоятелства не доближавайте заподозрения. Ако го видите или разберете къде е, обадете ни се веднага. Благодаря.

Репортерите в залата вдигнаха ръце и няколко души заговориха едновременно. Писклив женски глас надвика всички останали:

— Как обяснява грешката си вашият патолог?

Морган се вкопчи в подиума, сякаш държеше волана на отклонил се от курса автобус.

— В момента не можем да коментираме.

Пискливият глас продължи:

— Говори се, че Тейт е бил част от сатанинска секта. Това играе ли някаква роля в убийствата?

Морган поклати глава.

— Няма да коментирам хипотетични предположения.

— А слуховете, че е участвал в кръвосмешение? Това има ли нещо общо с престъпленията?

Явно заедно с копието от записа от погребалната агенция журналистите от РАМ бяха получили и вътрешна информация за разследването. Морган гледаше като уплашен заек в светлината от фаровете на приближаваща кола и режисьорите на РАМ избраха точно този момент, за да замразят кадъра, преди да включат картина от студиото.

— Леле, труден момент за шефа на полицията — каза Кронк с усмивка. — Тези провокативни въпроси бяха зададени от нашата Кели Тремейн. Браво, Кели! А сега да отидем в Ларчфийлд, на мястото на предполагаемия смъртоносен инцидент с Били Тейт. Кели ще интервюира местния проповедник, известен с противоречивата си репутация.

Кадърът се премести на улицата пред църквата „Сейнт Джайлс“, където жена около трийсетте с руса коса, червен блейзър и микрофон стоеше до набит мъж около петдесетте. Той имаше прошарена коса с прическа помпадур, остър поглед и мазна усмивка. Зад тях фасадата на църквата беше осветена от улична лампа, едва видима отстрани на екрана. Жената погледна загрижено в камерата и вдигна микрофона.

— Намирам се само на няколко крачки от църквата, където по-рано тази седмица Били Тейт е паднал от покрива, след като е бил ударен от мълния, и е бил обявен за мъртъв на място от окръжния патолог. Точно срещу мен, от другата страна на този красив селски площад, е погребалното бюро на Пийл, където Тейт по-късно се измъква от заключения си ковчег и изчезва в нощта. Оттогава трима жители на Ларчфийлд са били убити и младият мъж, за когото някои казват, че наистина е възкръснал, е главният заподозрян. Сега съм с преподобния Сайлъс Гант, пастор в Църквата на патриарсите от близкия град Бастенбург.

Тя се обърна към пастора.

— Благодаря, че откликнахте на поканата ни толкова бързо, отче. Да минем направо на въпроса. Това, което чухме, е невероятно шокиращо, а властите отказват да потвърдят или отхвърлят каквото и да било. Имате ли представа какво всъщност се случва в това привидно свободно от всякаква престъпност село?

Поднесе микрофона пред устата му.

— Имам, Кели. С абсолютна сигурност. Но първо, позволете ми да изразя благодарността си за тази възможност да говоря директно пред всички хора, които са достатъчно разумни, за да се информират от „РАМ Нюз“ — един от малкото източници на информация, на които можем да се доверим в нашата окупирана страна.

Кели Тремейн кимна с горда усмивка.

Преподобният Гант продължи:

— Властите не обясняват ситуацията по простата причина че не са в състояние да го направят. Това, което се случва, е толкова далеч от техните компетенции, че те са парализирани от объркване. Но истината е, че се случва точно това, което аз открай време предсказвам. Сатаната се разхожда по земята. И не говоря метафорично. Говоря буквално за дявола, възкръснал от ада, който води война с праведните. Кели, ние с вас знаем, че този поглед към света не се радва на популярност в официалните средства за масова информация — медиите, които са пълни с лъжи и фалшиви богове, медиите, които са се превърнали в безсрамни рупори и слуги на Сатаната. Сатаната, който живее в ада, може да изглежда далеч, Кели, но Сатаната на земята, Сатаната от плът и кръв, е подходяща мишена за армията на праведните. Трябва да спечелим тази война. Ние сме въоръжени и готови за битка. И приветстваме в нашите редици всеки, който е готов да вземе оръжие в името на истината.

В усмивката на съгласие на Тремейн сега се прокрадна известна несигурност.

— Трябва да кажа, отче, че вашата решителност е… поразителна. Позволете ми да ви попитам: виждате ли Били Тейт като част от злото, което описвате?

— Кели, Тейт е мъртъв. Загинал на мястото, където стоим сега. Младеж, замесен в кръвосмешение, загубил разума си и участник в магьосничество. Той е мъртъв като талпа!

Докато слушаше, Тремейн леко отвори уста. Несигурността в изражението ѝ премина в объркване.

— Имаме видеозапис на Тейт, където се вижда…

Гант я прекъсна:

— На записа се вижда забулена фигура, която възкръсва от света на мъртвите. Но това не е Били Тейт! Това е Сатаната, него сте видели във видеото! Сатаната, който се разхожда из Ларчфийлд. Сатаната, който се крие и се промъква в нощта, за да убива праведните. Но ние ще го намерим и ще го унищожим! Ще победим всеки, който го подслонява и му слугува. Идва Армагедон. Тези, които помагат на Сатаната, ще вкусят отмъщението от ръцете на Църквата на патриарсите. Тази атака срещу благочестието няма да остане без отпор. Челните редици са строени. Каним всички праведни да се присъединят към нас. В този последен час онези, които не са с нас, са против нас.

Тремейн се обърна към камерата.

— Това беше преподобният Сайлъс Гант, основател на Църквата на патриарсите, на живо с мен тук, в Ларчфийлд. Рори?

Пак се появи картина от студиото. Кронк се бе облегнал назад, сякаш бе издухан там от ураган. До него седеше плешив тъмнокож мъж с дебели очила.

— Леле — каза Кронк. — Това беше силно. Сега нека да дадем думата на нашия медицински експерт в РАМ за коментар от друг ъгъл на тази шокираща история — странните последствия от удара от мълния. Добре дошъл, доктор Лу.

— Благодаря, Рори. Радвам се, че съм тук.

— Всички знаем, че ударът от мълния може да доведе до ужасни последици, включително смърт. Но чух, че в някои случаи ефектът може да бъде наистина невероятен.

— Точно така, Рори. Примерите не са много, но са поразителни. Огромното напрежение — сто, двеста или триста киловолта — може коренно да промени химията на мозъка.

— Може би за добро? Може би за зло?

— И едното, и другото. Вероятността е петдесет на петдесет.

Кронк се завъртя със стола с лице към лекаря.

— И така, възможно ли е препрограмирането на мозъка вследствие от мълния да превърне вече неуравновесен човек в убиец?

— Ще ви кажа нещо, Рори. При препрограмирането на мозъка вследствие на потенциално смъртоносен електрически удар може да се очаква всичко.

— Леле! Благодаря, че дойдохте да коментирате, доктор Лу. Разговорите с вас винаги ни дават тема за размисъл.

Кронк отново се обърна към камерата:

— След миг ще получим още един поразителен поглед към този невероятен случай. Но преди това няколко важни реклами.

— Този луд ли е?

Гласът на Мадлин стресна Гърни. Той се обърна от екрана на компютъра и я видя на вратата.

— Не чух да влизаш.

— Защо гледаш това?

— Свързано е със случая, по който работя.

— Шегуваш се.

— Иска ми се да се шегувах.

Тя се приближи и застана зад стола му. На екрана търговец обясняваше жизненоважното значение на една система за домашна сигурност — задължителна в тези времена, „когато нашите граници се разпадат, полицията ни е под непрекъснати атаки и из страната обикалят необезпокоявано жестоки престъпници“. Незабавната защита само с едно обаждане.

— Пфу — промърмори Мадлин.

След рекламата Кронк отново се появи и сериозността на тона му отново бе в нелеп контраст с пискливия му глас.

— Зловещите събития в Ларчфийлд привлякоха вниманието на Карл Казак, водещия разследващ репортер за „Престъпления отвъд разума“ на РАМ — нашата поредица, изследваща странното, паранормалното и необяснимото. В момента Карл е на път към Ларчфийлд. Ето неговото мнение за случая, записано по-рано тази вечер.

Пуснаха видеозапис на мъж, застанал до отворена врата на кола в подземен паркинг. Имаше гъста черна коса, заресана назад от ниското му чело, и суров, решителен поглед. Лекото му сафари яке с навити ръкави създаваше впечатление за практичност и енергичност. Камерата се приближи и той заговори:

— Аз съм Карл Казак. Тръгвам към малко селце в северната част на щата Ню Йорк, където хората твърдят, че мъртвец преследва живите — мъртвец, който сега е главният заподозрян в три зловещи убийства. Може ли мъртвец да възкръсне? Може ли мъртвец да убие жив човек? Това са въпросите, които ще задаваме. Гледайте шокиращите отговори в следващия епизод на „Престъпления отвъд разума“.

Мадлин изглеждаше смутена.

— По тази глупост ли работиш?

— Да.

— Наистина ли се води спор дали човекът, който обикаля, за да убива хора, е жив или мъртъв?

— Спорът повишава рейтингите. Колкото по-абсурден, толкова по-добре. Разбира се, най-простото обяснение е, че патологът е сгрешил. Нищо странно, просто една голяма грешка.

— Все още не разбирам. Казаха, че заподозреният е излязъл от ковчега. Значи не е само грешка на патолога. Човекът от погребалното бюро също има вина, нали?

— Вероятно.

— Ами сърцето, дишането, мозъчната дейност, посиняването на трупа и вкочаняването? Никой ли не е обърнал внимание на тези неща?

— Изглежда, че всички са загазили сериозно. Човекът е бил ударен от мълния, паднал е от покрива и очевидно е получил временно спиране на сърцето и дишането. Направили са опит за оказване на неотложна помощ, но са спрели, защото това рязко е увеличило загубата на кръв и костите на шията и гърдите са изглеждали счупени. Същото важи и за дефибрилацията. Участъковият лекар, който съвместява функцията и на съдебен патолог, твърди, че уврежданията на жизненоважни органи, неуспешното изкуствено дишане и дефибрилациите, заедно с фаталните наранявания на тялото, са го навели на разумно обоснованото заключение, че човекът е починал.

— Ами в погребалната агенция?

— Директорът на агенцията твърди, че просто е осигурил временно съхранение на трупа, докато близките решат какво да правят с него. Мъжът не е бил съблечен и затова никой не е забелязал наличието или отсъствието на трупно посиняване. Що се отнася до вкочаняването, то все още не е било настъпило, когато трупът е занесен в агенцията, и никой не е обърнал внимание при преместването му в ковчега няколко часа по-късно. Но това може да се дължи на ниската температура в хранилището.

— Но човекът всъщност е бил жив — в кома вследствие от мълнията?

— Така изглежда. Има видеозапис, показващ как се свестява и излиза от погребалната агенция. Плюс доказателства за присъствието му на други места по-късно същата нощ.

— Никога не съм чувала патолог да направи такава грешка. Да не е бил пиян?

— Собственикът на погребалното бюро изказа такова подозрение. Твърди, че лекарят миришел на алкохол. Повдигна доста сериозни обвинения. Лекарят категорично отрече. В момента няма как да се установи истината.

— Това би обяснило много неща.

— Може би, но няма да улесни залавянето на убиеца. Тази лудост в новините на РАМ също не помага. Ще накарат селяните да хукнат с вили и сопи на лов за зомбита.

Лицето на Мадлин помръкна.

— Не е смешно. В наши дни селяните имат автомати.

24

Опитите на Гърни да заспи тази нощ бяха многократно прекъсвани — първо от вятъра в храстите пред прозорците на спалнята, а после от силен дъжд. Когато най-сетне заспа, точно преди зазоряване, шумът на бурята предизвика тревожни сънища, от които не след дълго го изкара звънът на будилника.

Той се изкъпа, облече се, бързо си свари кафе и тъкмо се канеше да остави бележка на Мадлин, когато тя влезе в кухнята по пижама.

— Връщаш се на онова ужасно място?

— Първо ще се видя с Джак Хардуик в „Абелардс“. Той знае някои неща за Ларчфийлд от дните си в щатската полиция.

Мадлин пъхна пакетче кафе в горната част на кафемашината и сложи любимата си чаша под чучура.

— Отложих вечерята с Уинклър за утре вечер. Става ли?

— Утре е добре.

Тя остана втренчена в кафеварката, докато чашата ѝ бавно се пълнеше. След малко отбеляза:

— Не каза нищо за въжето.

Замълча в очакване на отговора му.

— О, да. Правоъгълникът, очертан с жълто въже отстрани на кокошарника. Мислех да те питам.

— Строя пристройка.

— Ти ли я строиш?

— Ами ти очевидно си твърде зает. Мисля, че знам достатъчно за дървените конструкции от времето, когато работех като доброволец в „Хабитат“.

— Това е пристройка за… какво?

— Може да е за всичко. Може да е просто за повече кокошки. Ще бъде интересно предизвикателство.

Гърни погледна стария стенен часовник. Трябваше да тръгва, ако искаше да не закъснее за срещата с Хардуик. Потисна желанието си да зададе още няколко въпроса за пристройката, прегърна и целуна Мадлин и се отправи към колата си.

„Абелардс“, някога западнал общ магазин в селцето Дилуид, беше префасониран и от няколко години функционираше като претенциозно кафене благодарение на усилията на преселница от Бруклин на име Марика. Прашните витрини с консервирани зеленчуци, чипс с вкус на барбекю и двулитрови бутилки безалкохолни от съмнителни марки бяха сменени с вносни спагети, пресни кроасани и забележителен асортимент от „домашни“ напитки. Кафенето бе станало любимо място за закуска на местната компания от идващи за уикенда градски хипстъри.

Когато Гърни влезе в паркинга, колата на Хардуик — понтиак Джи Ти О от 1970 година, вече беше там. Тромавата грубост на мощната стара кола, произведена преди половин век и сериозно нуждаеща се от пребоядисване, контрастираше рязко с елегантните беемвета и аудита до нея.

Хардуик седеше на малка маса в задната част на салона. Марика — предизвикателна с оформената си на шипчета синя коса, блуза с дълбоко деколте и тесни панталонки — работеше на еспресо машината на един страничен плот. Докато отиваше към Хардуик, Гърни мина покрай две маси, заети от слаби мъже със скъпи прически и добре оформени бради.

От последната им среща с Хардуик беше минала почти година, но той винаги изглеждаше по същия начин. Стегнато мускулесто тяло в черната тениска и дънки; сурово лице; смущаващи бледосини очи като на ескимоско куче. И, разбира се, поведението.

— Гърни, впечатлен съм, мамка му! Първо си топченге в отдел „Убийства“ на нюйоркската полиция. След това се местиш тук, за да учиш местните аборигени как да си бършат задниците. И накрая оглавяваш лов на зомбита. Респект.

Гърни седна на масата.

— Здравей, Джак.

— Какво се мъти в този Ларчфийлд? Това, което чух, много ми прилича на масова психоза.

— И ти ли гледа ония странни новини?

— Странни? Направо малоумни. Някакъв психопат сатанист е ударен от мълния, после възкръсва и убива трима души — включително Ангъс Шотландския боклук? Никога не съм чувал нещо подобно.

— Този случай наистина има своите особености.

Хардуик се изсмя — звук, който много приличаше на кучешки лай. Един от хилавите брадати мъже погледна разтревожено към тях.

— Гледах пресконференцията на полицейския шеф. Прилича ми на едно тресящо се от нерви недоразумение, с което имах неудоволствието да се срещна на една катастрофална междуведомствена конференция по случая „Пигърт“. Същият ли е?

— Да.

— И този некадърник е най-добрият полицай на Ларчфийлд?

— Да.

— Как, по дяволите, се е стигнало дотам?

— Дълго е за разправяне. Не знам всички подробности.

— Как те въвлече в това?

— Още една дълга история.

— Интересно ми е да я чуя.

— Първо имам нужда от кафе.

Гърни махна на Марика, която се връщаше към бара, след като бе сервирала нещо, приличащо на капучино, на масата на брадатите мъже.

Тя се усмихна лъчезарно.

— Двойно еспресо?

— Добра памет. Отдавна не бях идвал.

— Прекалено отдавна. — Тя отиде до кафемашината, сипа кафени зърна и пусна кафемелачката.

Хардуик го погледна и се усмихна хладно.

— Хайде, говори. Какво, по дяволите, правиш в Ларчфийлд?

— Морган ми се обади. Не се бяхме чували, откакто го изгониха от отдела преди четири години.

— За какво?

— Грешни жени, грешни обстоятелства, всякакви грешки.

— Не се изненадвам. Спомням си, че на съвещанието за „Пигърт“ приличаше на обидено момченце. Някои жени си падат по такива.

— Работата е там, че когато го изритаха, е успял да си стъпи на краката. Някой го е свързал с Ангъс Ръсел и Ръсел го избрал за началник на охраната на колежа в Ларчфийлд, а година по-късно го назначил за шеф на полицията. Хубаво местенце, тихо селце, никакви истински престъпления — докато преди няколко дни не се отприщва истински ад.

— И тогава уязвимото момченце ти се обади?

— Да. Сензационно убийство, ужас в рая, главният му защитник е мъртъв, работата му е поставена на карта, самочувствието му е на бунището — моля те, помогни ми, помогни ми.

— Защо не го разкара?

— Трудно е да го направиш с бивш партньор, който ти е спасил живота.

Изражението на Хардуик не се смекчи. В него нямаше нищо меко. Но той си пое бавно дъх и кимна.

— Фактор, който не е за пренебрегване. Какво искаш от мен?

— Предимно информация. Тъй като Ларчфийлд е в същия щатски полицейски район, където ти работи, помислих, че може да знаеш нещо за селото.

— Знам. Ужасна дупка. Ангъс Ръсел беше феодалът и Ларчфийлд беше неговото имение. Местните сноби се водеха по свирката му. Илюзия за аристокрация.

— Имаше ли врагове?

— Разбира се, че имаше. Точно затова попадна в полезрението на Криминалното бюро. Но разследването не доведе до нищо.

— Какво разследване?

— Преди пет-шест години Ръсел се замеси в ожесточена война с надцакване за закупуването на първокласен парцел на езерото Шамплейн. Конкурентът му в търга изчезна и Ръсел получи имота.

— Изчезнал? Просто така?

— Просто така. Разследването не доведе до нищо. Никакви доказателства за нечестна игра. Няма закон, който да забранява изчезването. Но жената на изчезналия нае частен детектив, който провери миналото на Ръсел и откри нещо интересно. Няколко години по-рано предприемач от Рочестър е съдил Ръсел за неустойка от няколко милиона долара поради провалена сделка. Той също изчезнал безследно.

— Това сигурно е привлякло вниманието на Бюрото.

— За кратко. Работата е там, че човекът, който е изчезнал, имаше проблеми със закона — други хора го съдеха, както той съдеше Ръсел. И освен това любовницата му беше изчезнала по същото време. Нямаше следи от насилствено отвличане. Възможността да е решил да започне нов живот в друга част на света изглеждаше логично обяснение. Край на случая.

— Съвпадението с първото изчезване не е било достатъчно, за да продължите разследването, така ли?

— Срещу един от най-големите политически спонсори в щата? Луд ли си?

— Ръсел е раздавал пари наляво и надясно?

— Където можеше да си купи подкрепа.

— Имаше ли противници на място?

— Най-видимият от тях беше оня малък задник кметът на Ларчфийлд.

— Чандлър Аспърн?

— Същият. С малки кръгли очички като кози дарадонки.

— Някаква идея за какво са се скарали?

— Несходство в характерите? Кръстосване на рога между доминантни мъжкари?

— Ами Били Тейт? Знаеш ли нещо за него?

— Не. Докато бях там, не е попадал в радара на щатската полиция. Ако е имало проблеми с него, са ги решавали на местно или окръжно ниво. Но „РАМ Нюз“ твърди, че той е вашият заподозрян в убийствата, значи сигурно е бил той, нали? Някакви следи?

Гърни поклати глава.

— Свидетелства, че е бил забелязан. Ексцентрична приятелка, която следим. Но никаква ясна следа.

— Самотниците са много трудни за проследяване.

Марика донесе на Гърни двойното еспресо и няколко домашни анасонови курабийки.

— Безплатен подарък — каза тя. — За да се сещаш да идваш по-често.

Хардуик я проследи с поглед, докато се отдалечаваше, и отбеляза:

— Тази жена може да накара всеки мъж да се усъмни в мъдростта на стабилната връзка.

Това накара Гърни да си спомни за Ести Морено, приятелката на Хардуик. Ако човек има стабилна връзка, можеше да направи много по-лош избор от Ести. Гърни отпи голяма глътка от силното кафе.

— Ами преподобният Сайлъс Гант? Знаеш ли нещо за него?

— Кучи син. Сетил се е, че религията е идеалният щит срещу закона. В Бюрото установихме, че има източници на приходи от търговия с оръжие, уебсайт за конспиративни теории и евангелистки дарения. Невероятно е колко фъшкии може да продаде човек, ако им лепне етикета „религия“. По същество, пълен боклук, който държи в джоба си куп продажни политици.

— Тази Църква на патриарсите в Бастенбург ли е главното му седалище?

— Може да се каже. Освен това има хиляда декара укрепена военизирана зона в гората около града. Регистрирана е като освободена от данъци църковна собственост. Всъщност е малка държава на тежковъоръжени откачалки — с харем за полигамии дъртаци.

Гърни изведнъж си даде сметка, че точно въоръжената организация на Гант е била групировката, която жената на Майк Морган се е опитала да закрие, преди да се разболее. Помъчи се да си спомни какво точно му беше казал Морган. В този момент забеляза, че Хардуик го гледа изпитателно, с насмешливо наклонена на една страна глава.

— Имаш ли нещо наум, Джак?

— Преди няколко минути ми каза, че искаш информация.

— Е, и?

— И това ме кара да се замисля… какво още искаш?

Гърни не виждаше смисъл да премълчава идеята, която се беше зародила в ума му, колкото и далечно да изглеждаше реализирането ѝ в момента. По-добре беше да я сподели.

— Подкрепления. За всеки случай.

— Имаш предвид, в случай че полицията на Ларчфийлд не може да се справи?

— Както казах, за всеки случай.

Хардуик се усмихна хладно.

— Лека или тежка артилерия?

— Рано е да се каже. Просто имам неприятното предчувствие, че случващото се в това странно селце може да е по-сериозно, отколкото изглежда.

— По-сериозно от зомби, което тича наоколо и прерязва гърлата на хората?

Хардуик се усмихна още по-широко. В ледените му сини очи блесна искра. Този човек беше роден авантюрист.

25

По време на едночасовото пътуване до Ларчфийлд дъждът, който беше спрял преди зазоряване, отново започна. Мислите на Гърни се колебаеха между обезпокоителната информация на Хардуик за бизнес сделките на Ангъс Ръсел и собствените му опасения за причините, поради които Морган го въвлече в разследването.

Вероятно мотивацията на Морган беше повече или по-малко такава, каквато я представяше, но Гърни не можеше да се отърси от чувството, че бившият му партньор може би замисля по някакъв потаен начин да си поиска обратно услугата за случилото се по време на онази престрелка в Бронкс.

Има ли някакъв аспект в това разследване, към което очаква да подходя благоприятно за него заради това, което му дължа? Ще се наложи ли да го измъквам от някаква каша, в която се е забъркал? Да не би да се опитва да ме въвлече в потулване на нещо? Или и аз ставам параноик като него?

След като се убеди, че въпросите за мотивите на Морган нямат задоволителен отговор, поне засега, Гърни най-сетне успя да ги прогони от съзнанието си.

Докато пристигна в Ларчфийлд, дъждът спря, но тъмните облаци останаха. В сегашното му мрачно настроение му напомняха за кълба от мръсна вата.

Пред сградата на полицейското управление имаше два репортерски микробуса. На задния паркинг бяха спрени трети микробус и няколко частни коли. Сред тях беше тъмносиньото беемве на кмета Аспърн.

Веднага щом Гърни отвори вратата на субаруто си, към него изтича блондинка с червен блейзър, придружена от оператор.

— Може ли да ви задам само един въпрос?

По натрапчиво пискливия глас — в комбинация с блейзъра и буйната руса коса — той разпозна Кели Тремейн от РАМ. Усмихна се на примамката „само един въпрос“. Тази тактика предизвикваше любопитство, създаваше впечатление, че човек лесно може да се измъкне, и беше трудно да кажеш „не“.

— Не — отвърна учтиво Гърни.

— Само един кратък въпрос, Дейвид! — извика тя след него, докато той излизаше от паркинга.

За момент Гърни се почуди как е узнала името му, но нямаше смисъл да пита. Участието му може би беше разкрито от този, който им бе дал видеозаписа от погребалната агенция. Или от някой друг. Може би от РАМ дори използваха софтуер за бързо разпознаване на лица в микробусите със сателитни антени. Всъщност нямаше значение. Идеята, че човек може да запази самоличността си в тайна, както повечето форми на лична неприкосновеност, беше реликва от една отминала епоха.

Дежурният сержант — мъж с наднормено тегло, бръсната глава, дълги мустаци и копчета, опънати до скъсване — го насочи към кабинета на Морган.

Скромна месингова табела на вратата гласеше: „Началник-управление“.

Гърни почука и Морган отговори:

— Влез.

Въпреки че кабинетът беше много по-малък от заседателната зала, ламперията и мебелите бяха от същия полиран до блясък махагон. Освен масивното бюро и няколко секции за книги, имаше кръгла маса с шест стола около нея. Морган стоеше зад един от тях. Брад Словак и Кира Барстоу седяха един срещу друг.

— Ела при нас — каза Морган, като посочи един от празните столове. — Трябва да обсъдим ситуацията, преди да се срещна със селския съвет. Помолих Брад и Кира да ни съобщят последните новини. Искаш ли кафе?

— Току-що пих.

Гърни седна до масата.

— Добре. Брад, твой ред е.

Словак завъртя дебелия си врат на едната и на другата страна, след което прокара двете си ръце по четинестата си глава и заговори:

— Първо, най-лесното. Момчетата в гората, които наблюдават къщата на Кърсън, казаха, че снощи не се е появявал никой, а тази сутрин е дошла една кола. Регистрационният номер е на името на Харолд Стърн. Има един Харолд Стърн, работещ за адвокатска кантора в Олбъни. „Гарбъл, Стърн, Харшман и Блек“. Може би Кърсън очаква проблеми и иска съвет на място.

— Лошо — измърмори Морган. — Някакви сигнали на съобщението ни за издирване?

— Нищо. Няколко искания за изясняване, но никакви следи. За разлика от потока от обаждания, предизвикани от снощната емисия на „РАМ Нюз“ с изтеклия видеоклип. Хората виждат Тейт навсякъде, в различни краища на окръга по едно и също време. Знаете ли какво мисля, че ще стане? Разни сополанковци ще почнат да мацат с червена боя качулките на суитшъртите си и ще тръгнат да плашат хората. При тази психоза, която създава Гант, накрая ще гръмнат някого.

— Само това ни липсва — промърмори Морган. — Някакъв резултат от търсенето на свидетели?

— Нищо ново.

Морган се обърна към Кира:

— Има ли резултати от лабораторията?

— Отпечатъците от двете убийства — на Кейн и на Мейсън, са на Били Тейт. Отпечатъците от маратонки по прашния под на плевнята на Мейсън съвпадат с тези в погребалното бюро и с подметките на тези, които се виждат на краката на Тейт, когато лежи на носилката пред църквата. Посланието на стената в къщата на Линда Мейсън е написано с кръв от нейната група. В момента чакаме ДНК потвърждение. Изглежда, кръвта е нанесена с тънка четка за еднократна употреба. Не намерихме такива нито в къщата, нито в плевнята, така че вероятно Тейт е дошъл подготвен.

Морган погледна Гърни.

— Какво мислиш?

— Интересна комбинация от лудост и логика.

Морган кимна смутено.

— Това ли е всичко, Кира?

— Засега.

— Дейв, имаш ли въпроси?

— Да. — Гърни се обърна към Словак. — Когато компютърните специалисти са проникнали в телефона на Мери Кейн, какво са търсили?

— Телефонни и текстови съобщения, изпратени и получени. Това беше целта, нали?

— Не е зле да проверим дали не е използвала телефона като диктофон.

— Да записва разговорите си?

— Мислех си за клуба на любителите на нощните птици, от който са ѝ изпращали съобщения.

— Клуба на совите ли?

— Да. Казахте, че в едно от съобщенията се споменава уебсайт, където човек може да слуша гласовете на птиците. Хрумна ми, че ако се интересува от такива неща, може затова да е излязла на верандата с телефона си посред нощ — да записва крясъци, бухане или каквото друго издават совите. Съмнявам се да е очаквала спешно обаждане в два през нощта.

Словак премигна озадачено.

— Искате да проверим дали е записвала бухалите?

— Ако телефонът е бил до нея, за да записва тези звуци, и ако функцията е била активирана, когато е дошъл убиецът, може да е записано нещо полезно. Вероятността не е голяма, но лесно може да се провери.

— Ще го направим.

Морган погледна нервно часовника си и каза:

— Благодаря на всички. Уведомете ме, ако се появи нещо важно.

След този намек, че са свободни, Словак и Барстоу излязоха.

Морган се усмихна мрачно.

— Сега идва срещата със селския съвет. Очаквай най-лошото. Членовете му са Рон Фалоу, Данфорт Пийл, Чандлър Аспърн, Хилда Ръсел, Хармън Госет, Мартин Кармъди и Гифърд Стайлс. Госет е селският адвокат, умът му реже като бръснач, но иначе има приветливостта и чара на труп; Кармъди е пенсиониран директор на пиар агенция; Стайлс е глупак от стара богата фамилия, когото Ангъс е вкарал в съвета, за да си осигури един допълнителен глас. Готов ли си?

— Тази сутрин научих, че няколко души, които са имали бизнес конфликти с Ангъс, са изчезнали безследно. Вярно ли е?

Морган поклати глава.

— Както го казваш, звучи ужасно. Няма никакви доказателства, че Ангъс е бил замесен… в нещо от това, което казваш. Нито една улика, че тези така наречени изчезвания не са по собствена инициатива на замесените или че имат нещо общо с Ангъс.

— Ти обаче знаеш за тези инциденти.

— Да, но не по начина, по който намекваш.

— Не мислиш ли, че беше уместно да ми кажеш за тях?

— За да бъда съвсем честен, не. Мисълта ми е — какво общо имат две необосновани обвинения отпреди години с убийствата, извършени от Били Тейт?

— Нямам представа. Но това са неща, за които обичам да мисля.

Морган го изгледа сконфузено, после погледна часовника си, покашля се и каза:

— Хайде да отиваме на срещата.

26

— С тези изобретатели на кризи, с тези професионални лъжци, с тези кабелни шутове, които се опитват да убедят света, че животът в Ларчфийлд е някакъв филм на ужасите… — говореше Чандлър Аспърн, когато Морган и Гърни влязоха в заседателната зала.

Седеше в единия край на правоъгълната маса, а шестимата други членове на селския съвет седяха един срещу друг, по трима от всяка страна.

Морган и Гърни заеха двата свободни стола в края на масата срещу Аспърн.

— Трябва да контролираме публичната информация — продължи той. — С тези безумни преувеличения и луди теории, разпространявани от медиите, реномето на Ларчфийлд ще отиде по дяволите.

Мартин Кармъди и Гифърд Стайлс кимнаха в знак на съгласие.

Аспърн продължи:

— Програмата на РАМ снощи беше ужасна. А днешните заглавия са още по-лоши. „Мъртъвци се разхождат из Хароу Хил“ — това беше първата новина в съобщенията на телефона ми.

Кармъди — добре охранен, червендалест, с прошарена коса — заговори с плътен баритон на старовремски радиоговорител:

— Нещо трябва да се направи, и то бързо.

Стайлс, намръщен като възрастен аристократ, който гледа поло и е недоволен от хода на играта, поклати глава.

— Това е недопустимо. Тейт дори не е от Ларчфийлд. Той е от Бастенбург. Това са умишлени клевети срещу селото ни. Трябва да ги спрем. — Погледна през масата към Госет. — Направи нещо, Хармън. Ти си нашият адвокат, по дяволите. Вземи мерки, човече!

Госет не каза нищо. Слаб, с оредяла коса, той гледаше безизразен като риба.

Пийл заговори и в патрицианската му интонация прозвуча остра нотка:

— Първият приоритет трябва да бъде да запушим течовете! Нищо няма да постигнем, ако неща като видеото с Тейт постоянно изтичат в жълтите медии. Щетите са неоценими — и за града, и за мен лично. Който е дал видеото на РАМ, е искал да ни направи на глупаци.

Въпреки че Пийл говореше на него, Госет продължи да мълчи и да гледа втренчено. Фалоу очевидно се чувстваше неудобно, но също не каза нищо.

Аспърн погледна през масата към Морган.

— Откриването на информатора е работа на полицията.

— Работим по въпроса.

Гърни си даде сметка, че това е още нещо, което Морган не му беше споменал.

— Що се отнася до по-общия въпрос — продължи Аспърн, — имаме нужда от спокойни, последователни послания, за да противодействаме на медийното отразяване. Може би Мартин с неговия опит ще ни помогне да измислим такава стратегия.

Кармъди се покашля.

— Ще направя всичко по силите си. Но преди да ушия костюма, трябва да знам мерките на тялото.

Морган премигна объркано.

— Мерките на тялото?

— Суровите факти по случая, особено тези, които предизвикват безпокойство. Професионално ушитата дреха може да изглади много недостатъци, ако знаем какви са те.

— Обезпокоителен факт номер едно — отсече Пийл — е това, че човек, който беше обявен за мъртъв, се оказа съвсем жив. Тази колосална грешка е в основата на безумните заглавия за „зомбита“ и всички други проклети проблеми, пред които сме изправени.

— Адски безполезно наблюдение — промърмори Фалоу, като хвърли мрачен поглед към погребалния агент.

Кармъди кимна внимателно, сякаш това беше обичайна среща с клиенти на пиар услугите му.

— Според моя опит — каза той, без да обръща внимание на очевидното напрежение в стаята — има три ключови елемента в стратегията за предаване на посланията по време на криза. Простота, проекция на компетентност и демонстриране на прозрачност. За начало е важно да обясним установяването на смъртта като обоснована диагноза въз основа на наличните факти. Последвалото съживяване на субекта трябва да се обяви за необичайно, но далеч не единствено по рода си събитие. Сигурен съм, че в интернет могат да се намерят и други примери за такива съживявания. Целта е да го демистифицираме и да отнемем горивото, което подклажда свръхестествените теории.

Аспърн се усмихна.

— „Просто“ звучи добре. Земно. Без извинения. Няма нужда да се впускаме в каквито и да било оправдания като смазващото натоварване на нашия патолог с всички тези случаи на предозиране с хероин, аутопсии и така нататък, с които трябва да се занимава.

— Точно така! — възкликна Кармъди. — Основно правило номер едно: никога не се оправдавай за грешка, когато инцидентът може да бъде описан по начин, който не го представя като грешка, а като случай на здрава професионална преценка, замъглена от подвеждащи факти.

— Харесва ми — каза Аспърн. — Какво мислиш от правна гледна точка, Хармън?

Госет кимна едва забележимо в знак на одобрение.

Стайлс изглеждаше така, сякаш получаваше газове.

— Проблем ли има, Гифърд? — попита Аспърн.

— Хубаво е, че Фалоу ще се отърве. Освен това ми харесва, че всички тези глупости за „възкресение“ ще бъдат отречени. Но какво ще кажете за приказките за магьосничество и сатанизъм? Имаме ли план как да ги оборим?

Кармъди кимна.

— Всичко това е част от един и същ проблем, Гифърд. Решението зависи от тона и от речника. Нека никога да не използваме гръмки, размити, мистични думи в публичните си изказвания. Придържайте се към ясни, кратки, прости термини. Заподозреният престъпник е бивш затворник от лош квартал, с история на заплахи и нападения. Полицията го издирва. Наблягайте на практическите мерки. Приказките за магьосничество трябва да бъдат представени като глупаво отвличане на вниманието, което не заслужава обсъждане. Подчертавайте, че ирационалните спекулации винаги помагат на престъпника. Показвайте училищна снимка на заподозрения, за предпочитане такава, на която изглежда слаб и тромав — очевидно без свръхестествени способности — долнопробен престъпник, чието залавяне е само въпрос на време.

Аспърн погледна през масата към Морган.

— Съгласен ли си с това?

Морган се прокашля.

— Напълно.

— А вие, детектив Гърни? Нещо да добавите?

— Бъдете внимателни, не подценявайте опасността. Наоколо обикаля убиец. Той е опасен, умен, деен и хладнокръвен. И вероятно още не е приключил.

Аспърн премигна изненадано.

— В какъв смисъл?

— Мисля, че има планове за нови убийства.

Няколко гласа прозвучаха едновременно.

— Откъде знаете?

Гърни не искаше да разкрива чувствителна информация в среда, откъдето лесно можеше да изтече.

— Засега не мога да кажа със сигурност, но някои факти сочат, че Тейт подготвя нови атаки.

— Боже мой — възкликна Стайлс. — Какви атаки? Не трябваше ли да бъдем предупредени за личната си безопасност?

— Споделянето на това, което знам, не би било от полза за тази цел. — Гърни се обърна към Аспърн. — Но има нещо, което трябва да се добави към всички публични изявления на кметството и на полицията — молба към всички, които Тейт някога е заплашвал, да ни се обадят незабавно.

Аспърн изглеждаше разтревожен.

— Защо мислите така?

— Тейт е заплашил да убие Ангъс Ръсел и Ангъс Ръсел е мъртъв. Заплашил е да убие Линда Мейсън и Линда Мейсън е мъртва. Не трябва да пренебрегваме заплахите, които е правил в миналото.

Малките очи на Аспърн се разшириха.

— Той ме заплаши.

— Кога?

— Скоро след като излезе от затвора. Точно след като Селена Кърсън му купи оранжевия джип. Хванах го да ме следи.

— И какво стана?

— Казах му да се махне от имота ми. Той каза, че всеки, който твърди, че притежава Хароу Хил, заслужава да умре.

— Съобщихте ли в полицията?

Аспърн поклати глава.

— Реших, че само си говори.

Когато срещата приключи, Кармъди излезе заедно с Аспърн. Гърни се обърна към Хилда Ръсел, която не беше казала нито дума по време на разискването и сега се готвеше да си тръгне. Добре сложена жена с къса бяла коса, плътно прилепнала на голямата ѝ глава, тя носеше строг сив костюм и черно поло. Костюмът подчертаваше физическото ѝ присъствие.

— Преподобна Ръсел?

— Здравейте, детектив Гърни.

Сините ѝ очи блестяха интелигентно.

Двамата се усмихнаха и се ръкуваха. Ръката ѝ беше силна и изненадващо груба.

— Исках да ви питам нещо… — започна той.

— Може ли да поговорим по-късно? Кажете час.

— След трийсет минути?

— Тук или в пасторския дом?

— Пасторският дом звучи много по-интересно.

— Ще ви чакам.

Тя излезе от заседателната зала с лека за толкова солидна жена походка.

Освен Морган и Гърни в залата остана само доктор Фалоу. Носеше същия син блейзър като на мястото на убийството на Кейн. Стоеше до стола си и гледаше нещо на телефона си. Общото възмущение, видимо на лицето му през по-голямата част от заседанието, сега се беше сменило с емоция, която Гърни не можеше да определи.

Морган се обърна към Гърни:

— Какви бяха тези приказки, че си намерил доказателства за планирани нови убийства от Тейт?

— Само предположение. Но това, което открих, изглежда притеснително. Тейт е написал посланието за тъмния ангел на стената с кръвта на Линда Морган. За целта са му били достатъчни около петдесет милилитра кръв. Но от тялото ѝ е била източена над десет пъти повече и е била отнесена от мястото. Това не доказва нищо, но подсказва за някакъв план.

— Значи мислиш, че сме в началото на…

Фалоу ги прекъсна, като се приближи с телефон в ръка.

— Началник, намерих нещо, което може да ви бъде интересно. Нещо, което ме притесни в аутопсията на Ръсел. Местоположението на отрязания пръст. Напомни ми за нещо.

Той вдигна телефона. На дисплея имаше снимка на мъж с прошарена коса и стиснати зъби, седнал на свидетелското място в съдебна зала и театрално сочещ с пръст някого или нещо.

— Ангъс — промърмори Морган.

— Да — каза Фалоу. — Когато съдеха Били Тейт за заплахи. Прокурорът накара Ръсел да посочи човека, който го е заплашил. И Ангъс посочи право към Тейт. Знаете ли какво се случи после?

Морган поклати глава.

— Когато Ангъс го посочи, Тейт изкрещя: „Ще откъсна този пръст и ще ти го завра в задника!“. Интересно съвпадение, не мислите ли?

27

Въпреки че „Сейнт Джайлс“ беше, както се казва, на един хвърлей от полицейското управление, от другата страна на селския площад, Гърни реши да отиде с колата. Хрумна му, че след като говори със сестрата на Ангъс Ръсел, може да продължи по Уотървю Драйв до къщата на Мери Кейн. Понякога преминаването по маршрута на убиеца — да изминеш пътя, по който той е минал; да видиш това, което той е видял, — водеше до неочаквани прозрения. Но първо, и по-конкретно, искаше да си състави по-добра представа за Хилда Ръсел, чието присъствие в заседателната зала не му бе разкрило нищо.

Когато зави по алеята до църквата „Сейнт Джайлс“, забеляза, че на пътеката до ъгъла на сградата се извършва някаква ремонтна дейност. Двама мъже полагаха нов чакъл на мястото, където се бе приземил Тейт. Съдейки по голямото кърваво петно на качулката на Тейт, можеше да се очаква, че чакълът под него също е бил изцапан, и това обясняваше сегашното почистване.

Гърни продължи по алеята до паркинга, разделящ църквата от голяма викторианска къща, боядисана в приглушени сиво-синкави тонове. Чиста пътека от сини камъчета, от двете страни на която бяха засадени лилави петунии, водеше от паркинга до стълбите на верандата. По средата на входната врата бе монтиран механичен звънец от старинен бронз. Точно когато посегна към него, вратата се отвори.

— Точно навреме — каза Хилда Ръсел, като се дръпна назад, за да го пусне. Все още носеше сивия костюм и черното поло. — Елате насам.

Преведе го през тъмно, облицовано с дървени панели централно фоайе в светла, просторна стая в задната част на къщата. Прозорците, заемащи цялата височина на стената, напомняха на онези в спалнята на Ангъс Ръсел. Гледаха към тиха градина в английски стил, пълна с пролетни цветя и цъфнали японски вишни. Един градинар буташе косачка по пътеката между цветните лехи.

Черешовото бюро, шкафовете и библиотеките в стаята бяха в семпъл стил „Шейкър“. Тапицираните с ярка дамаска диван и фотьойли изглеждаха големи и удобни. Тухлената камина беше почистена от пепелта. Кристалната ваза на полицата беше пълна с нарциси.

— Много красиво — каза Гърни, докато оглеждаше. — Това ли е кабинетът ви?

— Да, но се старая да не изглежда особено официално. Заповядайте, седнете. — Тя посочи един от фотьойлите до камината.

Седна срещу него.

— И така. С какво мога да ви помогна?

— Преди всичко, позволете ми да изкажа съболезнованията си. Извинявам се, че ви безпокоя с въпроси в такъв момент.

Тя сложи ръце в скута си.

— Няма нужда да се извинявате. Питайте каквото искате.

— Тази сутрин бяхте много мълчалива на срещата. Чудех се защо.

— Любимата поговорка на майка ми беше: „Научи се да слушаш и после слушай, за да се научиш“. Мисля, че и аз се водя по нея.

Той се усмихна.

— Тук ли живеете, в пасторския дом?

— Да. На горния етаж. Уютно малко убежище само за мен.

— Там ли бяхте, когато Тейт падна от покрива на църквата?

— Имате предвид, когато мълнията на Йехова удари злото оръдие на Сатаната? — Въпреки помпозния тон игривата искрица сарказъм в очите ѝ подсказваше, че се шегува. — Да. Спя дълбоко и затова пропуснах представлението. Но не трябва да се шегувам с това. Тъжен край на тъжен живот.

— Защо мислите, че се е качил там?

— Предполагам, че за да напръска със спрей онзи символ върху камбанарията — емблемата на адския огън, или поне така ми казаха.

— Изненадва ли ви, че някой е решил да причини това на църквата ви?

— След почти четирийсет години слушане на изповеди, от които десет като капелан в затвора, никакъв акт на вандализъм не може да ме впечатли. Повече ме тревожи начинът, по който хитрите надути мошеници като Сайлъс Гант използват всичко това за собствените си цели.

— Ами възкресението на Тейт, след като са го обявили за мъртъв? Това впечатли ли ви?

— Ако беше за първи път, може би щеше.

— Моля?

— Били има тъмна история. Нездрави връзки, за които имаше всякакви гнусни слухове, които не смятам да обсъждам. Все пак сигурно вече знаете, че баща му беше осъден, защото застреля Били и го вкара в това, което наричат вегетативна кома. Два дни по-късно той отворил очи и попитал къде е и защо, по дяволите, са го закачили за всички тези проклети апарати. Лекарите не можаха да го обяснят. Нарекоха го чудо.

— И сега се случва още едно.

— „Чудо“ не е точно определение. За малко да ме изключат от семинарията, защото твърдях, че тази дума няма никакво реално значение.

— Как бихте нарекли последното му съживяване?

— Предвид последвалите събития бих го нарекла нещастие. — Тя замълча, като се загледа към празната камина. — Разбрах, че имате доказателства, които го свързват с убийството на брат ми.

— Това изненадва ли ви?

Хилда Ръсел премести поглед от камината към един от прозорците, гледащи към цветната градина.

— Били винаги е бил неуравновесен. Предсказуемо непредсказуем. Почти със сигурност страда от липса на самоконтрол, както и редица други психични разстройства. Невероятно е, че оцеля толкова дълго. Но убийство? — Поклати глава. — Не бих казала, че е способен на такова нещо. Особено да убие Мери Кейн. Всички я обичаха. Дори Били, мисля.

— Но ако го е разпознала в нощта на убийството на Ангъс… инстинктът за самосъхранение може да бъде силен мотив.

— Да. Знам.

— Казаха ми, че в миналото е имало обвинения за изчезването на хора, които са били замесени в конфликти с Ангъс.

Хилда Ръсел се втренчи в някаква точка в градината.

— Тези обвинения изненадват ли ви?

Тя въздъхна.

— „Изненада“, както и „чудо“, е твърде често използвана дума.

— Смятате ли тези обвинения за правдоподобни?

— Мисля, че този, за когото се говореше, че е изчезнал, наистина е изчезнал. Защо е изчезнал, това е друг въпрос. Дали Ангъс е имал пръст в тази работа? Нямам причина да мисля, че е така.

Това, помисли си Гърни, далеч не беше всеотдайна защита на невинността на брат ѝ. Канеше се да зададе въпрос в тази посока, но тя го изпревари:

— С Ангъс не бяхме особено близки. Недостатъкът от това беше липсата на семейна топлина, на която се радват някои братя и сестри. Плюсът е обективността, способността да видиш хората такива, каквито са. Никога не съм споделяла ценностите и амбициите на Ангъс. Знам, че можеше да е опасен човек, ако е притиснат в ъгъла. Личните му желания бяха най-важни в живота му и имаше средствата да ги постига. Дали е имал средства да организира изчезването на враговете си? Разбира се. Дали го е правил? Не знам. Може би не искам да знам.

Гърни стана от стола и се приближи до най-близкия прозорец. Лек ветрец люлееше тънките клони на японските вишни.

— Ами Лоринда? Какво можете да ми кажете за нея?

— Имате предвид освен факта, че беше очевиден симптом на най-голямата слабост на Ангъс?

— Похотта?

— Похотта беше само част от това.

Той я погледна.

— Част от какво?

Тя задържа погледа си върху лицето му.

— От абсолютната му увереност в собствените му желания. Ангъс никога не искаше нищо просто защото е хубаво. Беше хубаво, защото той го искаше — и щом го пожелаеше, трябваше да го получи на всяка цена.

— И е получил Лоринда на много висока цена?

— Лоринда Стрейн Ръсел е това, което глупавите журналисти биха нарекли съпруга трофей. Но освен това тя е шишенце с отрова, социопатка и — ако мога да използвам термин от една отминала епоха — курва.

Гърни се върна на фотьойла си.

— Тоест е имала извънбрачни връзки?

— Така се говори.

— Връзки с кого?

— Хора, които могат да ѝ бъдат полезни.

— Като например?

— Без доказателства би било клевета, ако спомена имена.

Гърни се въздържа да ѝ напомни, че липсата на доказателства не ѝ попречи да назове името на Лоринда.

Може би чувствайки се неловко, тя добави:

— Поговорете с нея за час. Разпитайте я. Наблюдавайте я. Слушайте я. Бързо ще разберете с какво животно имате работа.

— Какво можете да ми кажете за Селена Кърсън?

Ръсел облиза устни и като че ли се поотпусна.

— Човек без всякаква връзка с действителността.

— Тоест?

— Занимава се с всякакви вещерски малоумия. Привлича лошите момчета. Беше луда по Били. Но иначе е пълна глупачка. Ако не беше попечителският фонд на родителите ѝ, щеше да живее в приют за бездомни и да търси послания от отвъдното в калейдоскоп.

— Ами доктор Фалоу?

— Порядъчен човек. Твърде пристрастен към местния клуб. Твърде пристрастен към малцовото уиски. Има злополучна история с този проблем, за което предполагам вече знаете. Имаше лош късмет да го хванат, особено за човек в неговото положение. Толкова много безразсъдни пияници постоянно се измъкват. Хора, много по-лоши от Фалоу. Животът е несправедлив.

— Какво можете да ми кажете за Данфорт Пийл?

— У. Данфорт Пийл Трети, ако искате да използвате пълното му име. Нещата при него далеч не са толкова прости, колкото при Фалоу. Като малък изглеждаше доста нормално дете. После го изпратиха в онова снобарско училище и генът на ледената арогантност на рода Пийл се отключи. В гимназията стана още по-зле. Когато се върна от Принстън, съкрати малкото си име, Уилям, на този претенциозен първи инициал и настоя да се обръщат към него с второто му име. Освен това разви наследственото заболяване на семейството си — чувството, че всичко му се полага по силата на произхода. Единственото положително нещо, което може да се каже за него, е, че не е толкова ужасен, колкото покойния си баща, Елтън Пийл — най-студения човек, когото някога съм срещала. Но може би Данфорт просто го прикрива по-добре.

— Звучи очарователно.

— Пийл са една от най-старите фамилии в щата Ню Йорк. Натрупали са състояние от корабостроене и търговия с роби. В миналото са притежавали резервата „Ролинг Хилс“, един от най-големите частни поземлени имоти в щата, както и десетина и повече луксозни погребални домове и гробища — обслужващи само избрани, които държат да бъдат погребани заедно с хора от своята класа. Пийл бяха равни на фамилията Ръсел по богатство и близки съюзници във всички алчни начинания.

— Съучастници в престъпления?

— Има много мрачни слухове за това.

— Значи Данфорт е много богат?

— Не и по ларчфийлдските стандарти. Семейството му изгуби голяма част от имуществото и бизнеса си в класическа финансова пирамида, организирана от мошеник с безупречен аристократичен произход. Алчността беше двигателят и разрушителят на семейното богатство. Данфорт наследи каквото беше останало, но не направи нищо, за да го увеличи. Както мнозина, които получават много, той се чувства ощетен, че не е получил повече.

— Благодаря за искреността — каза Гърни.

— Искате да кажете, че се изненадвате, че свещенослужителка може да говори така зад гърба на съседите си. Факт е, че почти всичко, което ви казах, вече съм им го казала в очите и с удоволствие бих го повторила. На света има много подмазвачи, детектив Гърни, но аз не съм от тях. Вярвам, че моят създател ме е изпратил на земята, за да казвам неприятните истини. — Тя погледна старинния часовник на камината. — Някакви други въпроси?

— Имате ли мнение за Чандлър Аспърн?

Хилда Ръсел направи кисела гримаса.

— Чандлър е просто жалко подобие на Ангъс. Същата алчност и безскрупулност, но с половината на неговия ум и без капка чар.

— А Дарлийн Тейт?

— На пръв поглед — похотлива пияница. Под повърхността — похотлива пияница.

— Съдейки по предишната ви забележка, не сте особена почитателка и на преподобния Гант. Има ли някаква специална причина за това?

Ръсел разпери ръце, наведе се напред и бавно потърка краката си с длани, сякаш разгряваше мускулите си за битка. Каза мнението си, сякаш изстреля думите:

— Сайлъс Гант е гангрена в сърцето на християнството. Ходещ, говорещ злокачествен тумор. Проповядва расизъм, омраза, оръжия и насилие, сякаш това са главните добродетели в живота. Неговото така наречено служение е противна пародия.

— Какво получава от това?

— Пари, реклама, възбудата от контрола над гневната тълпа. И — ако може да събере достатъчно голяма тълпа — политическа кариера. Няма да е първият посредствен демагог, който се е изкачил до върховете на властта на вълна от ярост и невежество.

— Мислите ли, че това е целта му?

— Всичко, което прави, е насочено към създаването на определен вид последователи — гневни фундаменталисти, които виждат само зло във враговете си и добродетел в себе си, а Библията приемат като тъп инструмент за разбиване на глави. Такава маса от избиратели, ръководени от хитър психопат…

Хилда замълча. Поклати глава, като потрепери от отвращение, и добави:

— За съжаление, Ангъс беше един от най-големите му поддръжници.

— Така ли? Не мислех, че Ангъс е бил особено щедър човек.

Резкият ѝ смях леко стресна Гърни.

— Бъдете сигурен, че нищо от това, което Ангъс правеше, не беше свързано с щедрост.

Стана от фотьойла, който издаде леко скърцане, когато се освободи от тялото ѝ.

— Надявам се, че съм ви била полезна.

— Може ли да поговорим пак, ако изникнат други въпроси?

— Винаги съм тук и никога не се притеснявам да кажа истината.

Хилда Ръсел преведе Гърни през тъмния коридор до входната врата и я отвори.

Той вече излизаше на верандата, но спря и се обърна към нея.

— Хилда е интересно име, не съм го чувал често. На някой конкретен човек ли сте кръстена?

— На една игуменка на манастира „Уитби“ в Северен Йоркшир, живяла през седми век. Според легендата имала дарба да превръща змиите в камък. — Хилда Ръсел се усмихна иронично. — Де да можех и аз.

28

Гърни излезе от пасторския дом на улицата, разделяща „Сейнт Джайлс“ от площада на селото. Точно когато се канеше да тръгне към Уотървю Драйв, забеляза трима души, облечени с кожени рокерски дрехи, които излизаха от полицейския участък.

Двама бяха едри брадати мъже — с вид на бивши ръгбисти, заработващи като охрана на долнопробни барове. Третият мъж, който вървеше пред тях, беше гладко избръснат и стегнат. Гърни разпозна прошарения помпадур на Сайлъс Гант от появата му в „РАМ Нюз“.

Тримата се насочиха към три мотоциклета, спрени пред участъка, сложиха си каските, запалиха моторите и потеглиха с Гант начело.

Гърни реши да отложи разходката до дома на Мери Кейн, прекара колата си през площада и спря на освободеното от тримата мъже място.

Отиде направо в кабинета на Морган. Завари го на бюрото, както винаги разтревожен, с телефон в ръка. Когато Гърни влезе, той затвори.

— Тъкмо ти звънях. Гант беше тук.

— Видях го да излиза с две горили. Какво искаше?

— Да ме информира, както се изрази. Планира да проведе, както го нарече, „палатково събрание на евангелското откровение“ тази вечер във фермата на Бъкман. Каза, че неговата Църква на патриарсите ще осигури охраната.

— Очаква ли неприятности?

— Така твърди — от местни сатанисти и богоненавистници.

— Какви сатанисти, какви богоненавистници?

— Уместен въпрос. Освен това искаше да ме уведоми, че в името на обществения интерес неговите хора ще проведат хайка за Били Тейт и всички негови съучастници.

— Ти какво му каза?

— Предупредих го да не пречи на официалното ни разследване, че всяка намеса може да бъде опасна и че това може да доведе до обвинения във възпрепятстване на правосъдието.

— Какво каза той?

— Каза, че ще моли милостивия Бог да се погрижи специално за мен в огъня на Великия съд.

— Това ли е зловещият герой, срещу когото се е борила жена ти?

Морган кимна, като сведе очи към масата, сякаш искаше да избегне тази тема.

Словак почука на отворената врата.

Морган въздъхна с облекчение и му махна да влезе.

— Какво има, Брад?

— Имаме потвърждение за времевата връзка между срещата на Руби-Джун Хупър с Тейт и убийството на Мери Кейн. Идеята на Дейв да проверим телефона на Кейн за записи се оказа удачна.

Словак извади телефона от джоба на сакото си, почука няколко пъти на дисплея и сложи апарата на бюрото на Морган.

— Според времевия код записът е направен в 2:10 в нощта на убийството на Ангъс Ръсел, точно след срещата на Тейт с Хупър.

Записът започна.

(Звук) Вятър в листата на дърветата.

(Звук) Серия от пронизителни низходящи птичи писъци.

(Женски глас) — Източен чухъл, зов на ухажване.

(Звук) Серия от пронизителни низходящи птичи писъци.

(Звук) Лек вятър.

(Звук) Серия от пронизителни низходящи птичи писъци.

(Женски глас) — Зов на ухажване от другата страна. Мъжкият се мести на нов клон.

……

(Звук) Вятър… приближаваща кола… усилващо се бръмчене… забавя… спира.

(Женски глас) — Хей? Защо караш…

(Звук) Отваряне на вратата на кола. Моторът работи на празни обороти.

(Мъжки глас, неясен)

(Женски глас) — Боже мили! Какво е станало с лицето ти?

(Мъжки глас, неясен)

(Звук) Серия от пронизителни низходящи птичи писъци. Лек ветрец. Шумолене на листа.

(Женски глас) — Боже мой, какво… какво ти е?

(Звук) Бързи стъпки.

(Мъжки глас, гърлен) — Не мърдай.

(Женски глас) — Ка…

(Звук) Хрипове, давене. Стъпки. Тишина. Лек ветрец. Серия от пронизителни низходящи птичи писъци. Стъпки. Глух удар на тежък предмет в земята. Влачене на тежък предмет по земята, шумът бавно отслабва.

Този рязък, сподавен хрип на записа създаде на Гърни по-ярка представа за убийството — по-зловеща с ужасната си внезапност — от спомена за трупа на жената, хвърлена в канавката край пътя.

Словак се наведе и почука по една икона на телефона.

— Има още един триминутен фрагмент с птичи крясъци и шум от вятъра — мисля, че докато е влачил трупа от другата страна на пътя, — после звук от затваряне на вратата на колата и бръмченето се отдалечава. Трудно е да се прецени по записа, но изглежда, че е завил към Хароу Хил. Записът продължава, докато батерията на телефона се е изтощила, но не се чува нищо друго.

Гърни се обърна към Морган:

— След като и двете жени очевидно са го разпознали, защо е махнал любезно за поздрав на Руби-Джун Хупър, а е прерязал гърлото на Мери Кейн? Това е ключовият въпрос.

Морган вдигна ръце като признание, че няма представа.

Словак продължи:

— Има и друго. Успяхме да засечем телефонния номер, от който Тейт е изпратил двете текстови съобщения от стаята за балсамиране. Използвал е анонимен предплатен телефон, но сега, когато имаме номера, можем да се опитаме да засечем текущото му местоположение.

— Направихте ли го?

— Опитваме се на всеки десет минути. Засега е изключен.

— Разбрахте ли на кого е пратил съобщенията?

— На Селена Кърсън и Чандлър Аспърн.

— Аспърн? Сигурен ли си?

— Не знаем кой е прочел съобщението, но номерът, на който е изпратено, е на Аспърн.

— Интересно. Поискайте копия от двете съобщения. Операторите обикновено ги пазят пет дни, затова действайте бързо.

— Да, сър. Само още едно нещо. Оранжевият джип, който Тейт използва, всъщност е регистриран на Кърсън. Обявихме го за издирване, но доколкото знаем, последно е бил видян от наркоманите в деня, в който открихте трупа на Линда Мейсън. Днес обаче получихме три сигнала, че църквите в Бастенбург са били осквернени от онази странна осмица, нарисувана с кръв. Затова може би Тейт има друга кола.

— Или съучастник — предположи Гърни. — Знаем ли къде е Кърсън?

— Свързах се с нашите хора, които наблюдават къщата ѝ. Не е излизала никъде.

— Добре. Сега най-важното е да се свържете с мобилния оператор и да поискате копия от съобщенията до Кърсън и Аспърн.

Словак кимна и бързо излезе от кабинета.

Морган разтърка врата си и измърмори:

— Само това ни липсваше — нови осквернявания на църкви. Точно това чака Гант.

— Намери адресите на църквите и изпрати екипа на Кира да провери дали наистина е кръв и ако е, чия е.

Морган кимна разсеяно. Взе една химикалка от масата, после пак я остави.

— Дейв, искам да ти се извиня.

— За какво?

— За онази работа с изчезването на конкурентите на Ангъс. Честно казано, не мислех, че има значение. Но трябваше да ти кажа. Пълна откритост, нали?

— Извинението се приема.

Гърни за малко щеше да добави: „няма проблем“. Но нямаше да е вярно. Имаше проблем — стремежът на Морган да види Ръсел в добра светлина и да си затвори очите за случаите на изчезване. Това беше класически пример за разглеждане на фактите по начин, изгоден за собствените му нужди — склонност, която винаги е била вредна, а понякога дори фатална.

На Гърни му хрумна, че Ръсел е назначил Морган за шеф на полицията по-скоро заради слабостите му, отколкото въпреки тях. Да имаш неуверен в себе си началник на полицията, който зависи от теб, може да е полезно. Трябваше да проучи това, но сега не беше моментът. В очите на Морган имаше дълбока мъка, която изглеждаше далеч отвъд обсъждания въпрос.

— Има ли някаква промяна в състоянието на жена ти? — попита Гърни.

Морган поклати глава.

— В хоспис е. Тъпчат я с лекарства. През повечето време спи. — Изправи се, сякаш положи физическо усилие да смени темата. — Какво смяташ да правиш сега?

Това напомни на Гърни накъде беше тръгнал, когато вниманието му бе отклонено от Гант и неговите горили, излизащи след срещата с Морган.

— Връщам се на мястото на убийството на Кейн. Понякога при втория оглед забелязвам нещо, което съм пропуснал при първия.

Морган кимна, очевидно все така загрижен.

Времето отново се променяше. Тъмните облаци от сутринта бяха започнали да се разкъсват и се появяваха парчета синьо небе. Поривите на вятъра изтръскваха последните дъждовни капки от листата на кленовете от двете страни на Котсуолд Лейн. Във въздуха ухаеше на билки. Слънчевите петна осветяваха цветните лехи на селския площад.

Гърни се качи в колата, бавно обиколи „Сейнт Джайлс“ и се отправи към къщата на Мери Кейн.

Когато стигна там, паркира от другата страна на пътя, до канавката. Жълтата ограничителна лента около имота беше премахната, но едно парче все още препречваше входа на къщата. Гърни слезе от колата и пресече пътя. След минута размисъл свали лентата и отвори вратата.

Щом влезе, веднага усети, дори в полумрака на спуснатите завеси, че вътре нещо се е променило. Когато очите му свикнаха с тъмнината, видя, че снимките на птици, които преди висяха над дивана, сега са съборени на пода. На тяхно място с тъмночервени букви бяха изписани същите думи, които бяха намерили на стената в дома на Линда Мейсън.

АЗ СЪМ

ТЪМНИЯТ АНГЕЛ,

КОЙТО ВЪЗКРЪСНА

ОТ МЪРТВИТЕ

29

Гърни веднага се обади на криминалистите. Кира Барстоу дойде с микробуса си след 20 минути.

След като сложи гащеризон и калцуни и направи предварителен оглед на стената на хола с луминол, тя потвърди, че червеното вещество, използвано за надписа, е кръв и изглежда, че е нанесена със същата четка, с която и на стената на горния етаж при Линда Мейсън. После взе проби за ДНК анализ.

С Гърни претърсиха останалата част от къщата, но не откриха нищо друго. Всичко изглеждаше точно както го бяха оставили предишния ден. Направиха подобен оглед навън, в скромния двор, но и там не откриха нищо. Едва когато завършиха обиколката на имота и спряха пред къщата, Гърни забеляза частичен отпечатък от автомобилни гуми в тревата.

Посочи следите на Барстоу.

— Вчера ги нямаше, нали?

— Не, нямаше ги. Точно оттук е бил влачен трупът. Няма как да сме пропуснали следите от гуми.

Тя направи няколко снимки с телефона си, отиде до микробуса, взе линийка, постави я до следите за мащаб и направи още няколко снимки; после се върна в микробуса и започна да приготвя специална смес от зъболекарски гипс, която да изсипе в следите и да снеме твърд отпечатък от грайфера на гумите.

Докато Барстоу работеше, Гърни пресече пътя, за да погледне отново мястото, където бе намерен трупът на Мери Кейн. Заобиколи бордюрните храсти и слезе в канавката. Поради сянката от храстите и относително ниско разположеното дъно на канавката, тревата все още беше мокра от снощния дъжд. Част от голямото кърваво петно беше измита или се беше просмукала в почвата, но под тънкия воден слой останалата част изглеждаше още по-ярко червена.

Изведнъж го обхвана тъга. Почуди се дали заради старицата, която никога не е познавал… или заради самия него и всички останали хора, чиито последни следи в крайна сметка ще изчезнат във влажната земя. Преди да се вглъби още повече в страховете и съжаленията, които идват с мислите за смъртта, звънът на телефона го върна в реалността.

На дисплея се изписа името на Чандлър Аспърн. Гърни вдигна с лошо предчувствие.

— Гърни.

— Кметът Аспърн се обажда. Трябва да поговорим.

— Имате ли информация, която искате да ми съобщите?

— Може да се каже. Колко скоро може да сте в кабинета ми?

Повелителният тон на кмета го подразни.

— Колко важна е тази информация за разследването?

— Колко важна ли? Кой, по дяволите, знае? Просто трябва да говоря с вас.

Гърни погледна часа на телефона си. Беше 12:52.

— Ще се опитам да съм там около един и половина.

— Добре.

След тази кратка реплика Аспърн затвори. Гърни прибра телефона в джоба си, за последен път огледа канавката и започна да се промъква през храстите.

Словак, присвил очи срещу слънцето, тъкмо слизаше от черния си додж „Чарджър“, спрян зад колата на Гърни.

— Току-що научих новината от участъка — каза той, докато затваряше вратата. — Странно е Тейт да рискува да се върне тук. Мислите ли, че е било само за да остави зловещото послание?

— Ако има друга причина, още не сме я открили.

— Защо не го е оставил в нощта, когато я е убил? Защо сега?

— В нощта, когато я е убил, е искал да убие Ръсел. Имал е цел и не е искал да губи излишно време. Може би се е страхувал, че ще бъде разкрит. По някое време вчера или снощи се е заел да изпълнява другата си цел.

— Каква друга цел?

— Той иска признание. Това е обща черта на определен тип убийци. Себеутвърждаване. Иска името Били Тейт да попадне под прожекторите.

— Боже, това е извратено!

— Но може би ще ни помогне. Манията може да доведе до практически грешки.

Гърни посочи Барстоу, която беше коленичила до пътя и проверяваше дали гипсовата отливка се е стегнала достатъчно.

— Възможно е Тейт да е оставил частична следа от гуми там. Може да е ключово доказателство за криминалистичната експертиза. Свържете се отново със собствениците на охранителните камери, които бяха заснели джипа на Тейт. Ако тези камери все още работят, проверете всяка кола или пешеходец, които са минали от вчера, когато оттук си е тръгнал последният полицай, и днес по обяд.

— Ще го направим. Между другото, началник Морган току-що говори с Хилда Ръсел, която е изпълнителка на завещанието на Ангъс, и тя предостави копия на всичките му попечителни и завещателни документи. Хубаво е да ги имаме, мисля, дори да нямат общо с убийството. Тейт със сигурност не е сред бенефициентите.

— О, да. Но все пак може да е интересно. Нещо друго?

— Не много. Още няколко идиоти в Бастенбург твърдят, че са видели Тейт, и искат награда. Местните ченгета ги проверяват. Ако се появи нещо достоверно, ще ви кажа.

Словак потърка глава, седна в колата си, обърна и бавно потегли по Уотървю Драйв.

Гърни попита Барстоу дали има нужда от помощ, преди да тръгне за селото, за да се срещне с Аспърн.

— В момента не — отвърна тя, като внимателно вдигна втвърдения гипс.

Кметството беше една от трите големи викториански сгради на Котсуолд Лейн. По средата беше полицейското управление, от едната му страна — погребалното бюро на Пийл, а от другата — кметството.

Трите постройки си приличаха, имаха еднакви окосени морави отпред и еднакво изобилие от люляк пред верандите. В просторното фоайе една намусена секретарка, която явно бе изпратена да го чака, посрещна Гърни и го поведе по широк централен коридор към последния кабинет вдясно.

Вратата беше отворена. С ламперия и мебели от махагон, помещението много приличаше на кабинета на Морган, само че беше по-голямо. Аспърн стоеше с гръб към бюрото си и говореше по телефона. Гърни почука рязко на вратата. Аспърн се обърна, кимна и посочи коженото кресло срещу бюрото си. След малко завърши разговора и показа зъбите си в неуспешна имитация на усмивка.

— Радвам се, че дойдохте.

— Казахте, че имате информация.

— Имам. И притеснения. Но първо искам да ви кажа колко съм доволен, че се съгласихте да участвате в разследването. Имате страхотна репутация. — Пак се озъби. — Богат опит, съобразителност, впечатляващи успехи.

Замълча за момент, сякаш очакваше благодарност за комплимента, после продължи:

— Имам един въпрос. Осигурени ли са ви всички необходими ресурси?

— Не съм сигурен, че разбрах правилно въпроса.

Не беше вярно. Гърни разбираше много добре въпроса и подтекста, но искаше да го чуе от устата на Аспърн.

Кметът се облегна назад в огромното си кресло, погледна тежкия златен „Ролекс“ на лявата си китка и продължи:

— Безпокоя се за дневния ред на бившия ви партньор.

— Дневен ред ли?

— Може би това не е точната дума. Нека да го наречем нагласа. Тревожа се за нагласата и приоритетите на човека, който беше толкова сляп за тъмната страна на Ангъс Ръсел. Това предполага глупост, съучастие или и двете.

— Разкажете ми за тъмната страна на Ръсел.

— Сигурно вече знаете за подозрителните изчезвания.

— Чух, че има такива подозрения за двама души — и че разследванията са прекратени поради липса на доказателства.

— Всъщност три. Две през последните пет години и още едно няколко години по-рано. Много удобно за Ангъс — тази склонност на враговете му да се изпаряват.

— Твърдите, че Ангъс е бил свръхефективен убиец, който е направил всичко това, без да остави никакви физически доказателства или свидетели?

— Мисля, че фактите говорят сами за себе си. И че отношението на бившия ви партньор към фактите не вдъхва доверие. Аз обичам фактите и от това, което проучих за миналото ви, разбирам, че споделяте тази любов.

Гърни не коментира.

— Гледате ме с безизразното си полицейско око. Чудите се накъде бия, нали?

— Сигурен съм, че ще ми кажете.

— Много просто. Морган никога не е бил избиран от селския съвет за началник на полицията. Беше назначен от Ангъс. Но след като Ангъс вече го няма, нещата стоят съвсем другояче. Ще има промени. Гарантирам ви го. Постът на началник на полицията най-после ще бъде зает по начина, по който трябва да бъде — въз основа на опит, способности и почтеност, а не в резултат от задкулисни интриги. Чудесна възможност за правилния човек. Добра тема за размисъл, нали?

Аспърн се усмихна с благосклонната усмивка на човек, имащ властта да раздава щедри дарове — докато малките му тъмни очи издаваха дълбочината на личния интерес, скрит зад това великодушие.

Ако очакваше да види по лицето на Гърни благодарност или поне лек интерес към това, което би могло да се нарече предложение за добра работа, трябваше да се разочарова.

— За какво мислите, детектив?

— Въпроси.

— Задайте ги.

— Мисля си с каква привидна лекота Ангъс Ръсел е карал враговете си да изчезват. Питали ли сте се дали и вие не сте били в този списък?

— Не се и съмнявам в това. Взех някои предпазни мерки. И аз си имам методи. Получих информация, която би създала много неудобства за Ангъс, ако излезе в медиите. Уведомих го за фактите, които съм събрал, и за указанията, които съм дал на неназована адвокатска кантора — да предостави тези факти на медиите и правоприлагащите органи в случай на преждевременната ми смърт по друга причина освен естествена. Изглежда, това свърши работа.

Гърни обмисли тази нова информация, преди да зададе следващия си въпрос.

— Какво можете да ми кажете за Лоринда Ръсел?

Аспърн се изсмя.

— Кралица на мокрите сънища на Ларчфийлд през деня, прилеп вампир през нощта. Ако искате подробности, попитайте Морган.

Гърни се канеше да попита още нещо, но телефонът в джоба му завибрира. Той го извади и погледна дисплея. Беше Морган. Реши да вдигне.

— Гърни.

Напрежението в гласа на Морган звучеше повече като възбуда, отколкото като обичайната му тревожност:

— Мобилният оператор току-що ни изпрати копия от последните две съобщения на Тейт. Това до Селена Кърсън гласи, общо взето, че е жив и да не казва на никого. Другото, до Чандлър Аспърн, е доста по-интересно.

— Какво пише?

— Доста е жаргонно. Но най-общо звучи като предложение за някакво взаимноизгодно споразумение. Ако е така, това променя всичко.

— Идвам.

Гърни затвори и стана.

— Извинявайте. Появи се нещо спешно. — Преди да излезе от кабинета, спря и погледна Аспърн. — Колкото до Били Тейт, освен когато ви е заплашвал, имали ли сте други контакти с него?

— Не.

— Никога ли не се е опитвал да говори с вас на улицата, у дома, в службата?

— Никога.

— И не ви се е обаждал по телефона, не ви е изпращал текстови съобщения или имейли?

— Нищо такова. Защо?

— Проверявам. Както казах, колкото повече знам, толкова по-добре. Ще поддържаме връзка.

Благосклонната усмивка отдавна бе изчезнала от лицето на Аспърн, но егоизмът, който излъчваха тези черни очи, беше по-силен от всякога.

30

Когато Гърни влезе в кабинета на полицейския началник, Морган крачеше напред-назад из стаята притиснал телефона до ухото си. Гърни седна на един от двата кожени дивана. От това, което чуваше, не можеше да отгатне темата на разговора. Морган отговаряше главно с „да“, „не“, „абсолютно“, „в никакъв случай“.

Когато разговорът свърши, Морган се втренчи в телефона, сякаш беше източникът на целия стрес в живота му.

— Беше Кам Страйкър. Окръжният прокурор. Сайлъс Гант я притиска да свърже всичко, което се случва тук, в една голяма конспирация за престъпления от омраза и да поеме лично контрола над разследването.

— Гант твърди, че убийствата на Ръсел, Кейн и Мейсън са престъпления от омраза?

— Изтъква като аргумент оскверняването на „Сейнт Джайлс“ и трите църкви в Бастенбург с тези символи под формата на легнала осмица — нарича ги „Бойни знамена на армиите на ада“ — и твърди, че убийствата са част от това и всичко е една голяма организирана атака срещу религията. Следователно огромна престъпна конспирация от омраза.

— Страйкър пратила ли го е да се прегледа?

Морган се намръщи.

— Съмнявам се. На последните избори я избраха със съвсем малко мнозинство. Не може да си позволи да настрои срещу себе си никого, особено човек като Гант.

— И каква е позицията ѝ за тази огромна конспиративна глупост?

— Иска да я оборим. При нормални обстоятелства не би имала нищо против да се изяви като обвинител в престъпления от религиозна омраза, защитник на праведните и така нататък. Но това не са нормални обстоятелства. Не само, че тази теория е налудничава, но и Страйкър и хората ѝ вече са засипани със смъртни случаи от хероин-фентанил, някои от които приличат на опортюнистични убийства. Има два пъти повече работа от миналата година, когато имаше два пъти повече от предишната.

— Какво иска от теб?

— Отчаяно иска да намерим Тейт, да обявим мотив за убийството, който да няма нищо общо с религията, да се погрижим по местните църкви повече да не се появяват легнали осмици — и да направим всичко това, преди Гант да превърне тази бъркотия в политически ураган.

— Това ли е всичко?

Морган въздъхна.

— Знам, знам. Но разбирам на какво напрежение е подложена. Ако религиозната тема бъде свързана с убийствата, всички ще се побъркат — особено медиите. Изведнъж това не е просто още едно убийство в страна, в която се извършват по петнайсет хиляди всяка година, плюс седемдесет хиляди смъртни случая от наркотици и половин милион заради тютюнопушене. Това вече е антирелигиозен тероризъм! Вдигнете армия от праведници! Борете се с дявола! Пращайте пари на Сайлъс Гант!

Морган замълча. Възбудата в очите му се смени с нещо подобно на омраза.

Миг по-късно примигна, сякаш да прогони опасните мисли, обърна се към бюрото си, взе два листа хартия и обяви с внезапно променен тон:

— Имаме копия от текстовата комуникация с номера на Били Тейт: размяна на съобщения със Селена Кърсън и едно до Чандлър Аспърн. Кое искаш да видиш първо?

— Това, което е изпратено първо.

— До Кърсън. — Морган се приближи до дивана и му подаде лист. — На оригиналите от мобилния оператор Тейт и Кърсън са идентифицирани само по мобилните им номера. Сложихме имената, за да е по-ясно.

Гърни прочете размяната на съобщения.

Тейт: Лена, там ли си?

Кърсън: Ангеле???

Тейт: Къде съм?

Кърсън: Ангеле?????????????

Тейт: Бях на покрива, какво стана?

Кърсън: БОЖЕ БОЖЕ БОЖЕ

Тейт: какво стана?

……

Кърсън: Мълния!!!

Тейт: Ква мълния?

Кърсън: Гарвана каза, че си умрял.

Тейт: Умрял къде?

Кърсън: Църквата, където удари мълнията

Тейт: къде са ме занесли?

Кърсън: Гарвана каза Пийл

Тейт: Погребалното на Пийл?

Кърсън: Идвам да те взема!!! Сега???

Тейт: Не, не сега, трябва да помисля, това е много, много, много голямо

Кърсън: Кога ще те видя???

Тейт: Скоро, не казвай на никого

Кърсън: Даже на Гарвана???

Тейт: Още не когато те видя ще решим на кого да кажем но сега на никого

Кърсън: Моят ангел

Тейт: Аз съм тъмният ангел, който възкръсна от мъртвите — нашата тайна, нали, лена?

Кърсън: Нашата тайна, ангел мой, по-скоро ела у дома

Гърни го прочете втори път, после трети.

Морган го наблюдаваше внимателно.

— Някакви идеи?

— Кой е Гарвана?

— Тя е като по-малка сестра на Кърсън. Живее в къщата ѝ. Последователка или ученичка. Може би участва в тройки с Кърсън и Тейт.

— Била е на площада, когато Тейт е паднал от покрива?

— Очевидно. Не я видях, но това не значи нищо. Беше доста безумно. Може би е дошла да го види как пръска оная глупост на камбанарията.

— Добре, дай да видя съобщението до Аспърн.

То беше по-кратко, но и по-интригуващо. Само едно съобщение без отговор.

Тейт: мъртвецът има план

голям кяр за теб

фасулска работа

ще се видим тая нощ

не стреляй

хаха

Б.

Гърни прочете и това съобщение три пъти. Първата му реакция беше да отиде да говори с Аспърн за това, защото той току-що бе отрекъл да е получавал съобщения от Тейт. После си помисли за едно възможно невинно обяснение. Аспърн можеше да е помислил, че странното съобщение е изпратено на грешен номер, и да не му е обърнал внимание. Или може би наистина беше изпратено до грешен номер. Във всеки случай нямаше доказателства, че е излъгал.

Гърни сподели тези мисли с Морган и добави:

— Предполагаемият адресат на съобщението не е сигурен, но съдържанието показва наличието на съучастник. Или поне на предполагаем съучастник.

Морган кимна.

— Някой, когото Тейт познава достатъчно добре, за да се подпише само с инициала си.

— Някой — каза Гърни, — който има телефонен номер, подобен на този на Аспърн, ако приемем, че Тейт е сбъркал една или две цифри.

Докато Морган мислеше за това, телефонът му звънна. Той погледна дисплея.

— Гарет Монтел, съдебният юрист на управлението. Ще се срещне с Хилда Ръсел, за да обсъдят документите по наследството на брат ѝ. Трябва да говоря с него.

— Добре. Искам да се върна при Аспърн да видя какво ще каже, а после ще говоря с Кърсън. Може ли да взема тези копия?

Морган кимна и отговори на обаждането на Монтел.

Гърни се отправи към съседната врата на кметството. Когато се качваше по стъпалата на верандата, почти се сблъска с Аспърн.

Раздразнението на лицето на кмета бързо се смени с хладна усмивка.

— Нещо друго, детектив?

— Един въпрос. Успяхме да възстановим някои от текстовите съобщения на Били Тейт. Това е било изпратено на мобилния ви номер — подаде копието на Аспърн. — Имате ли спомен да сте го получили?

Аспърн погледна листа и сбърчи нос, сякаш съобщението излъчваше неприятна миризма.

— Спомням си, че го видях — каза след дълга пауза, като върна листа на Гърни. — Но нямах представа, че е от Тейт. Реших, че са ми го изпратили по погрешка.

— Обадихте ли се на номера, от който е изпратено, за да попитате?

— Шегувате ли се? Не бих си губил времето с нещо такова. — Аспърн погледна демонстративно своя „Ролекс“. — Надявам се, че ви бях полезен. — Усмихна се хладно и побърза да мине покрай Гърни и после надолу по стълбите на верандата. Качи се от пътническата страна на чакащия го мерцедес, който веднага потегли.

Къщата на Селена Кърсън се намираше в обратната посока от Уотървю Драйв, далеч извън Ларчфийлд — насред местност, която, както бяха обяснили на Гърни, бе със статут на „дива зона“ и човешките поселения бяха ограничени до няколко разпръснати къщи, които са били там преди обявяването ѝ за такава.

„Дива“ беше добро определение, помисли си Гърни, когато чакълестият път го заведе до борова гора, толкова гъста, че не пропускаше почти никаква светлина освен откъслечни проблясъци на небето. Колкото по-навътре навлизаше в това тъмно място, толкова по-тревожно чувство на изолация усещаше.

Замисли се доколко тревогата му се дължи на мислите за магьосничество и сатанизъм и на посланието, написано с кръв на стената в къщите на двете убити жени.

Джипиесът го насочи от чакълестата алея по още по-лош черен път, който завършваше след малко повече от километър пред висока ограда от черно желязо — с проход, твърде тесен за кола.

Всеки вертикален кол на оградата завършваше с черен връх на копие, като асо пика. Зад прохода започваше каменна пътека, водеща през неподдържана ливада до сива триетажна готическа сграда от викторианската епоха.

Гърни изгаси мотора. Ято врани излетяха от тревата и накацаха по върховете на боровете. Той извади копие от текстовите съобщения на Тейт и Кърсън и отново ги прочете, търсейки вдъхновение за най-добрия начин да говори със Селена.

Докато мислеше за това, усети някакво движение пред себе си. На отвора в оградата се показа бледа жена с лъскав черен халат. Имаше права черна коса, виолетови очи, черно червило и три сребърни обеци на долната устна. На сребърна верижка на врата ѝ висеше полирана черна камея с образа на рогатия бог на магьосничеството. Ноктите ѝ бяха черни и лъскави. Краката — боси и бледи като лицето ѝ. Тъканта на халата обгръщаше контурите на тялото ѝ така, сякаш отдолу не носеше нищо друго.

Гърни отново запали колата и бавно се отдръпна на заден ход от оградата, за да освободи повече място между тях, преди да слезе.

Тя го гледаше втренчено, като държеше устните си леко отворени — поглед, издаващ някакво тайно знание или сексуална фантазия, а може би просто размътен мозък.

— Здравейте, Лена — каза той внимателно, използвайки името, което Тейт бе използвал в съобщенията си.

В очите ѝ проблесна някаква искра, но тя не каза нищо.

— Видях как Били се съживи.

Тя облиза устни с върха на езика си; розовият му цвят бе неочаквано ярък сред всичкото това черно, бяло и сребристо. Гърни си помисли, че Лена ще проговори, но тя продължи да мълчи.

— Видях как Били излиза от ковчега. Видях го да взема скалпели и да излиза в нощта. Определено беше жив.

Немигащите ѝ очи се разшириха.

— Били е върба, а върбите обичат вода, водата е живот, а животът е любов.

— И любовта е всичко — каза Гърни, опитвайки се да приглася на тона ѝ.

— Моят тъмен ангел възкръсна от мъртвите — каза тя по-скоро на себе си, отколкото на него.

— Сигурно е трудно да не знаеш къде е.

— Той е моят тъмен ангел, който възкръсна от мъртвите — повтори тя с внезапна настойчивост и от очите ѝ потекоха сълзи.

Тези сълзи повече от всичко друго му разкриха това, което искаше да знае. След дълга пауза Гърни взе копието от съобщенията на Тейт от предната седалка, откъсна чисто парче хартия, написа името и мобилния си номер върху него и ѝ го подаде.

— Ако искаш да говориш с някого за Били, обади ми се.

Отначало тя не посегна към листчето. Но след кратко колебание го взе.

31

Когато се върна в участъка, Гърни попита дежурния сержант дали има свободна стая. Трябваше да се заеме с онази част от процеса на разследване, която най-малко харесваше — бумащината, свързана с изготвянето на доклади от местопроизшествието, свидетелски показания и рапорти за напредъка на разследването. Не му пречеше да води неофициални записи на телефона си или в бележник, но сега трябваше да положи усилия да прехвърли тази информация в официалните досиета.

Сержантът го насочи към малък кабинет в дъното на централния коридор. Докато Гърни отиваше натам, Морган го пресрещна и го покани с жест в кабинета си.

— Как мина с Аспърн? Как реагира, когато го попита за съобщението на Тейт?

— Каза, че го е видял, предположил, че е изпратено по погрешка, и не му обърнал внимание. Бил твърде зает, за да се занимава с глупости. Доста правдоподобно обяснение. Няма разумен начин да го оспорим.

— Добре. Ами Кърсън?

— Останах с впечатлението, че не знае къде е Тейт. Що се отнася до магьосничеството, мисля, че е само игра — роля, в която се е вживяла и е свикнала с нея. Може би е начин да държи хората на разстояние, да почувства, че контролира нещата и че е част от нещо голямо. Или поне се опитва да създаде такова впечатление. В крайна сметка мисля, че тя е едно объркано, нещастно момиче, което привлича лоши момчета.

Морган изглеждаше разочарован.

— И мислиш, че не крие Тейт?

— За момента не. Обсебена е от идеята за „тъмния ангел, който се е върнал от мъртвите“, но мисля, че е, защото се страхува, че той никога няма да се върне при нея. Под странното облекло и смахнатото поведение усетих тъга, самота и може би страх, че фантазиите ѝ се разпадат.

— Боже, още една задънена улица — промърмори Морган, като се отпусна на едно от канапетата и потърка челото си. — Психар, обявен за мъртъв, убива трима души, вдига скандал в пресата, съсипва репутацията на Ларчфийлд, оставя ни затънали до шия в лайна и изчезва. А тази вечер Гант организира своето „палатково откровение“, което със сигурност ще се превърне в истинско шоу на ужасите.

Затвори очи. Може би защото така му беше по-лесно да мисли. Или да не мисли. Когато пак ги отвори, погледна умолително Гърни.

— Трябва да намерим този кучи син и да сложим край на тази лудост!

Гърни не коментира това отчаяно заявяване на очевидното.

— Нещо интересно от адвоката по наследството на Ангъс? — попита.

— Нищо неочаквано. По-голямата част от богатството му — около сто и петдесет милиона — се разпределя приблизително поравно между Лоринда, Хилда и колежа „Ръсел“. Плюс половин милион за Хелън Стоун и половин милион за Дружеството за запазване на архитектурното наследство. Монтел ще направи по-точна оценка на активите, свързани с недвижимите имоти, но смята, че е вероятно да е около въпросните сто и петдесет, плюс-минус десет процента. И в завещанието няма нищо, което да облагодетелства Били Тейт, така че каквито и да са мотивите му, не са пари. Поне не от завещанието на Ангъс.

— Някакви новини от Брад за охранителните камери по Уотървю Драйв?

— Вече е говорил със собствениците и е получил записите за посочения от теб период. Събра няколко патрулни полицаи, за да му помогнат да ги изгледа, и до час трябва да докладва.

— Добре. Ще актуализирам материалите по убийствата на Ръсел, Кейн и Мейсън в кабинета в дъното на коридора.

Трийсет и пет минути по-късно, докато Гърни записваше подробностите за краткия си разговор със Селена Кърсън, Морган му се обади, за да каже, че Словак е готов с информацията от видеозаписите.

Той приключи с това, което вършеше, и отиде в кабинета на Морган, където двамата полицаи вече бяха седнали на масата. Морган кимна на Словак, който обясни:

— Получихме достъп до четири камери, следящи Уотървю Драйв. Прегледахме записите от 16:30 вчера до днес на обяд. Наблюдение номер едно: няма оранжев джип. Наблюдение номер две: няма шофьор, който да прилича на Били Тейт. Наблюдение номер три: няма кола, която може да е спряла пред къщата на Мери Кейн.

Гърни се усмихна. Може би Словак беше по-умен, отколкото изглеждаше.

Морган се намръщи.

— Откъде знаеш, че никоя кола не е могла да спре там?

Словак обясни разпалено:

— Защото една от камерите е на около километър източно от къщата, а друга — на около километър западно от нея. Има приложение, което измерва скоростта на предметите в зрителното поле на камерата. И всяка от колите, които минават покрай първата камера, се появява на записа от втората в очакваното време, изчислено по измерената им скорост. Ако някоя беше спряла някъде, след като е минала пред първата камера, би се появила пред втората в по-късен момент.

Морган се намръщи още повече.

— Какво искаш да кажеш? Че Тейт, или този, който е написал проклетото послание на стената, е дошъл пеша през гората?

— Или по брега на езерото и след това през ливадата зад вилата.

Морган се обърна към Гърни.

— Мислиш ли, че е отишъл пеша?

— Възможно е. Възможно е също да е отишъл с джипа, но не и по Уотървю Драйв. Може да е дошъл от Хароу Хил и да е излязъл от пресечката срещу къщата.

Това беше очевидна възможност, но от изражението на Словак личеше, че вече я е отхвърлил.

— Там не живее никой освен Лоринда Ръсел и кмета Аспърн — каза той.

— Точно така — кимна Гърни, — но Грег Мейсън ми обясни, че на Хароу Хил има мрежа от алеи, които той коси и поддържа проходими. Една от тях започва зад къщата му. Напълно е възможно Тейт да е стигнал до дома на Кейн по този път — без да минава покрай камерите на Уотървю Драйв.

Словак потърка тила си и отбеляза:

— Но в нощта, в която е убил Кейн и Ръсел, е карал по Уотървю Драйв. Защо не и този път?

— В нощта на убийствата никой не го е търсел. Но сега е искал да сведе до минимум риска да бъде забелязан от патрулен екип.

— Може ли? — Кира Барстоу стоеше на вратата на кабинета. — Имам новини от лабораторията. ДНК-то показва, че кръвта, използвана за посланието на стената на Мери Кейн, е от Линда Мейсън. Освен това са открили, че кръвта на стената съдържа микроследи от полиуретан, който се използва в малките четки за рисуване.

— Бързи резултати — каза Морган.

Словак попита, като се размърда неловко на стола:

— Ами следите от гуми пред къщата на Кейн? Има ли нещо за тях?

— Скоро ще имаме — отговори Барстоу.

Морган ѝ благодари.

Тя бързо се усмихна на Гърни и се отдалечи по коридора.

Словак сви рамене.

— Тези резултати от кръвта се очакваха.

Морган погледна Гърни.

— Какво мислиш за това?

— Само най-очевидното. Ако Тейт е отишъл до къщата по пътеките през Хароу Хил, трябва да се е върнал в скривалището си по същия начин. Не е зле да проверите камерите за наблюдение около Уотървю Драйв — всички други пътища, по които може да се стигне до алеите през гората. Освен това, тъй като Тейт и неговият джип могат да се крият някъде в горите на самия Хароу Хил, трябва да организирате щателно претърсване.

— С хеликоптер не е ли по-лесно? — попита Словак.

— За някои места — да. Но доколкото имам представа за Хароу Хил, по-голямата част е покрита с гъста гора и храсталаци, с изключение на парцела около имението на Ръсел. Можете да проверите на сателитните снимки, за да видите, че съм прав. Затова претърсването пеша е единственият ефективен начин. Може да изтеглите топографска карта и да начертаете мрежа за претърсване.

Словак погледна Морган и той кимна в съгласие.

След като младият полицай излезе, Гърни предложи на Морган да се обади на колегата си в Бастенбург и да го помоли да му отпусне няколко души, които да помагат за претърсването.

— Наистина ли мислиш, че ще имаме нужда от такова подкрепление?

— Да. Освен ако Тейт не се предаде.

Морган въздъхна и после погледна часовника на телефона си.

— Боже. Шест и половина. — Погледна неуверено Гърни. — Искаш ли нещо за ядене?

При това съсредоточаване в работата при обичайни обстоятелства Гърни би отказал. Но беше достатъчно гладен, за да каже „да“. Не беше ял нищо цял ден — с изключение на двете анасонови курабийки, които му бе дала Марика сутринта в „Абелардс“.

Морган извади менюто на един китайски ресторант от чекмеджето на бюрото си. След като си избраха и Морган се обади, за да направи поръчката, двамата седнаха един срещу друг на масата отстрани на бюрото.

— Важно е човек да намира време за ядене — отбеляза Морган след неловко мълчание. — Навремето пропуснахме доста хранения, нали?

Всъщност това не беше въпрос и Гърни не си даде труда да отговори.

— Странно — продължи Морган след още една неловка пауза — как понякога спомените идват от нищото. Случва ми се сутрин, когато все още не съм се събудил съвсем. Ярки спомени за неща, за които не съм мислил от години. — Изсмя се кратко. — Господи, помниш ли Дебелия Франк?

— Точно за него ли се сети, когато се събуди днес?

Отвращението на Гърни конкретно към този спомен придаде на гласа му неприятен тон.

— Не, не, просто случайно си го спомних сега. Тази сутрин се събудих с мисълта за първия случай на убийство, по който работихме заедно. Помниш ли онзи ден?

— Не много добре.

— Оня тип, който внасяше мъжки прашки от Виетнам. Джордж Хокънбъри.

Гърни кимна. Сдържаният му отговор не намали ентусиазма на Морган.

— И оня тип, който уж го беше застрелял — човекът с магазините за килими, Кип Клайбърн. Краля на килимите. Имахме категорични доказателства срещу Клайбърн. Докато ти не се намеси. — Кимна и се усмихна разсеяно. — Какво време беше, а?

Носталгията не беше любимата емоция на Гърни. Той демонстративно смени темата:

— В колко часа е събранието на Сайлъс Гант?

— В осем и половина. Когато започне да се мръква. Той обича фойерверки.

— Фойерверки ли?

— Ще видиш.

32

Мястото на „палатковото откровение“ на Гант беше правоъгълна, заобиколена с дървена ограда поляна. Няколко части от оградата бяха махнати, за да могат да минават колите. Десетки леки автомобили и пикапи бяха паркирани по края на поляната и пристигаха още. Морган и Гърни спряха близо до изхода.

„Палатката“ представляваше голям брезентов навес, монтиран над трибуна, състояща се от няколко платформи, на най-горната от които бе издигнат подиум. Отляво на позлатен стълб висеше американското знаме, а отдясно — позлатен кръст със същата височина. В предната част на подиума имаше дърворезба на две пушки с кръстосани дула.

Морган слезе от джипа и Гърни го видя да се насочва покрай редицата автомобили към патрулната кола от Ларчфийлд, където спря и се наведе, за да говори с шофьора. Гърни отиде в другата посока, до едно място в задната ограда, откъдето се откриваше гледка към цялата поляна.

Голяма част от зрителите, общо около триста души, вече седяха на безразборно разположени градински столове от двете страни на централен проход, който водеше от задната част на терена към импровизираната сцена. Почти всички бяха побелели, предимно в напреднала възраст и за разлика от много църковни енории, предимно мъже. В близост до паркираните пикапи имаше групи младежи, които пушеха, говореха и пиеха бира от кутии. Банди дрипави хлапета тичаха напред-назад, крещяха и се блъскаха. Цветовете на залеза избледняха, здрачът се сгъсти, неспокойният ветрец се засили и ароматът на окосена трева вече надделяваше над изгорелите газове от закъснелите коли.

Гърни се канеше да се обади на Мадлин, за да ѝ каже приблизително кога да го очаква вкъщи, когато вниманието му бе привлечено от приглушено бръмчене по пътя. Шумът се засили, зрителите започнаха да гледат назад към източника му и ропотът на гласовете им зазвуча по-развълнувано. Бръмченето прерасна в рев, когато колона от мотоциклети зави от пътя по централния проход между столовете.

Гърни преброи дванайсет тежки машини, които се приближиха до сцената. Там шествието се раздели: шест мотора надясно и шест наляво. Тринайсетият моторист — с лъскав бял кожен костюм — бавно премина по прохода и спря на централното място, като предизвика бурни одобрителни възгласи от тълпата. Това беше Сайлъс Гант. Прошареният му помпадур стоеше незасегнат от вятъра.

Тълпата притихна в очакване. Няколко минути по-късно се чу силно изсвирване и във въздуха се очерта огненият път на изстреляна ракета, а след миг в небето избухна червено-бяло-синьо подобие на американското знаме, докато от стереоуредбата на сцената гръмна „Бог да благослови Америка“. Тълпата аплодира Гант, който се качи на сцената и застана на подиума под два силни прожектора.

— Бог да благослови Америка! — изкрещя и с това предизвика нови аплодисменти. — Бог да пази нашия народ, който е в опасност. Това е призванието, което ни обединява в тази красива нощ, в този критичен момент от историята на нашата страна. Нашата страна! Събрали сме се тази вечер, за да споделим убежденията си, да заявим правата си, да изпратим посланието си до дегенератите във висшите етажи на властта, които планират да превърнат нашата скъпа родина в чуждо сметище. Дегенератите в медиите — корумпираните, покварени медии, — които прославят всички видове извращения. Дегенератите, които се смеят на нашата религия, на нашата Библия, на нашия Бог. Дегенератите, които искат да ни лишат от даденото ни от Конституцията право да носим оръжие. Дегенериралите пропагандатори на хомосексуализма, които искат да превърнат невинните ни деца в изроди. Нима ще позволим на тези демони от ада да вършат своето пъклено дело?!

Извади голяма бяла кърпичка и избърса потта от лицето си, преди да продължи с нарастващ патос:

— Когато казвам „демони от ада“, говоря буквално. Слугите на злото проникнаха до най-високите места. Кацнали като лешояди на своите планини от боклук, те гледат надменно богобоязливите хора като нас. Горди от разложението на душите си, те ни гледат отвисоко и се смеят със смеха на демони!

Гласът му, който досега се издигаше в протяжен вик, изведнъж затрепери. Той се дръпна от микрофона, за да прочисти гърлото си. Когато отново заговори, вече не звучеше толкова силно, но беше не по-малко емоционален:

— Скъпи американци, събрали сме се тук тази вечер, когато нашата свещена земя, нашите свещени права, нашите свещени традиции са в смъртна опасност. Всичко, което е скъпо на сърцата ни, е под атака от социалисти, содомити и сатанисти. Знаменията за края на света са видими за всеки, който има очи да гледа. Погледнете пожарите и наводненията, опустошаващи корумпирания щат Калифорния, наследника на Гомор, разсадника на всякаква антихристиянска измет. Господ в гнева Си ни призовава към действие. Той няма да пречисти Америка без нашата помощ. Това са словата, които ми каза Господ. Той ни кани, Той ни призовава да се присъединим към Него в предстоящата голяма битка. Той ни вика да се включим в Неговата армия — да бъдем носители на Неговото слово, Неговата сила и Неговия огън.

Гант спря задъхано и отново избърса потта от лицето си. После се наведе към подиума и близостта му до микрофона придаде на гласа му още по-голяма интимност.

— Дори в момента, докато говоря, дяволът ни дебне — точно тук, в нашите собствени хълмове и долини — дявол в тялото на мъж, възкръснал от мъртвите. Пълзи из тези тъмни гори. Реже гърла. Поругава църкви. Драска скверните си думи с кръв по стените на жертвите си. Но с пушка и кръст ще победим Княза на мрака. С оръжие в ръка ще се впуснем във велика битка и ще спасим страната си от гибел. Присъединете се към нас в могъщата Църква на патриарсите. С оръжие и кръст за Бог и родината.

След драматична пауза Гант свали микрофона от подиума и се приближи до края на сцената.

— С оръжие и кръст ще победим демоните!

После наклони ухото си към тълпата и попита:

— Какво ще направим?

Тълпата отговори:

— С оръжие и кръст ще победим демоните!

Той повтори:

— Какво ще направим?

Те отговориха още по-силно:

— С оръжие и кръст ще победим демоните!

Той попита за трети път:

— Какво ще направим?

Те отговориха още по-силно:

— С оръжие и кръст ще победим демоните!

Облечен с белия рокерски костюм, блестящ в светлината на прожекторите, Гант триумфално разпери ръце, сякаш прегърна цялата тълпа, и изкрещя:

— Бог да благослови Америка!

Тълпата се изправи на крака и аплодисментите продължиха, докато и последният от тринайсетте мотоциклета не премина през централния проход и не изчезна в нощта.

33

Когато Гърни се прибра, минаваше 23:30. Мадлин вече беше в леглото. Той изпи две чаши вода, докато се колебаеше дали да постои още, или да си легне. След като провери имейла си и не намери нищо друго освен призиви за набиране на средства и известие за среща със състудентите по случай трийсет години от дипломирането, реши да си легне.

Въпреки че тялото му жадуваше за сън, умът му продължаваше да анализира събитията от деня. Не спираше да си представя кървавото послание от Тъмния ангел на стената на Мери Кейн… Блясъка в очите на Хилда Ръсел при споменаването на съименничката ѝ, която можела да вкаменява змиите… Очите на Селена Кърсън, пълни със сълзи… Аспърн, когато му предлагаше работата на Майк Морган… Съобщението, гласящо, че „мъртвецът има план“ от Тейт за Аспърн, който твърдеше, че не му е обърнал внимание… Заканата на Сайлъс Гант да победи с оръжие и кръст… Гръмките аплодисменти на неговите последователи.

При спомена за тази ентусиазирана тълпа го побиха тръпки. Или може би беше от течението през широко отворения прозорец до леглото. Когато посегна да дръпне одеялото от своята страна, бодрият глас на Мадлин го стресна.

— За какво си мислиш?

— Не съм сигурен, че се справям достатъчно добре със ситуацията.

— Има ли напредък?

— Събирам факти, но те не оформят смислена картина.

— Искаш ли да ми разкажеш?

— От една страна, изглежда елементарно. Били Тейт оживява след удар от мълния и решава да убие човека, виновен за влизането му в затвора. По пътя две жени го разпознават и той убива едната от тях. Две нощи по-късно убива друга жена, която го е изпратила в център за превъзпитание на непълнолетни, когато е бил тийнейджър. Оставя кървава следа от окултни символи и послания. И после изчезва.

— Звучи ужасно, но изглежда горе-долу свързано.

— Работата е там, че не мога да сглобя адекватен портрет на Били Тейт. Единият е избухливо, импулсивно момче, рисуващо със спрей безумни символи на църковни кули в разгара на гръмотевична буря. Другият е хладнокръвен, пресметлив убиец, който убива трима души, всеки от тях — само с един точен удар със скалпел.

— Не си ли срещал други убийци с противоречиви качества?

— Ако беше само това, нямаше да ме притеснява толкова. Но около тези три убийства се простира цял океан от нещо грозно. Може да е съвпадение, но не мисля.

— Грозно?

— Слухове за Ангъс Ръсел — намеци, че е организирал „изчезването“ на свои врагове. Майк Морган е имал сложни отношения с него и излъчва безпокойство и вина. Той винаги е страдал от проблеми с тревожността, но това е на съвсем друго ниво.

— Нещо друго?

— Много неща. Очевидно неопечалената вдовица на Ръсел излъчва топлината на труп. А сестра му, пасторката, като че ли презира всички. Също мащехата на Тейт, която е била изместена в леглото на Били от уязвима млада жена, която се изживява като вещица. Да не забравяме за местния кмет, който е имал финансови причини да иска смъртта на Ръсел. И имам чувството, че драскам само по повърхността на истинската мерзост в Ларчфийлд.

— Мислиш, че всичко това е свързано с трите убийства?

Докато Гърни обмисляше този въпрос, повикът на бухал от близките гъсталаци прониза тишината. Нов студен полъх нахлу през прозореца.

— Още не знам какво, но съм сигурен, че в този случай има нещо повече от лудо хлапе, което си разчиства сметките.

Гърни затвори очи и се опита да се освободи от мислите си, като се съсредоточи върху лекото шумолене на дърветата. Всеки път, когато ехото от думите на Гант нахлуеше в съзнанието му, той се опитваше да върне вниманието си към шепота на вятъра.

— Може би има съучастник. — Съненият глас на Мадлин отвлече мислите му и от Гант, и от природата: — Това може би обяснява защо не можеш да си създадеш адекватна представа за него.

След няколко минути равното ѝ дишане му подсказа, че е заспала.

Но възможностите, които повдигна нейният коментар, го държаха буден още час. Думите ѝ даваха ново измерение на съобщението на Тейт за Аспърн. Както и допълнителна тежест на възможността Тейт и оранжевият му джип да са скрити някъде на Хароу Хил. Небрежното обяснение на Аспърн, че съобщението му било изпратено по погрешка, беше убедително, но убедителността бе основната дарба на всеки добър лъжец.

Идеята за съучастничество на Тейт с Аспърн изглеждаше малко пресилена, но не и невъзможна. Със сигурност заслужаваше да се провери. Това беше последната му съзнателна мисъл, преди да заспи.

Когато внезапно се събуди, защото Мадлин бе сграбчила ръката му, почти се бе зазорило, но луната се бе скрила зад облаците и в стаята беше тъмно.

— Какво беше това?

В гласа ѝ се чу страх. Тонът ѝ съвсем го събуди.

Дълго време не чуваше нищо друго освен шумоленето на вятъра в гъсталака. Изведнъж пронизителен вой го накара да застине. Гърни познаваше воя и джафкането на койотите, но този беше по-остър и заглъхна в подобие на налудничав смях. Това не беше обикновен койот, а най-близките вълци, дори и да можеха да издават такива звуци, живееха на сто и петдесет километра оттук, в северната част на Адирондакс.

Гърни стана и взе мощното фенерче, което държеше на нощното шкафче.

Мадлин седна в леглото.

— Мисля, че дойде от ливадата.

Гърни имаше нормален слух, но нейният беше феноменален и той се бе научил да му се доверява. Приближи се до онази страна на къщата, която гледаше към ливадата, плевнята и езерото. Лунната светлина, проникваща през облаците, беше достатъчна, за да различи откритите части на местността. Не видя нищо да се движи. Изкушаваше се да светне с фенерчето, за да огледа границата на гората, но реши да не го прави. Преди да издаде присъствието си, искаше да знае с какво си има работа.

След като погледна през прозорците от всички страни на къщата, се върна в спалнята, където Мадлин, тъкмо заключваше прозорците. Гърни си сложи дънки, маратонки и суитшърт, извади деветмилиметровия си пистолет „Берета“ от горното чекмедже на нощното шкафче и го пъхна в джоба на суитшърта.

— Какво правиш? — попита тя.

— Ще изляза да огледам.

— Внимавай!

Гърни излезе от къщата възможно най-тихо и внимателно затвори задната врата зад себе си. Вместо да тръгне по пътеката през пасището, влезе в тясната горичка, разделяща долната от горната ливада, и тръгна надолу към езерото и плевнята. Луната бавно се показа иззад облачната пелена. Под сребърната светлина склонът изглеждаше неестествено тих и Гърни чуваше шума от всяка своя стъпка.

Когато стигна до езерото, черната му повърхност блестеше като сребро. Жабите, които обикновено крякаха по всяко време на нощта, мълчаха. Той изчака минута-две в относителна тъмнина под увисналите клони на една гигантска канадска ела, като бавно обходи с поглед езерото, края на пътя и накрая плевнята.

На широката врата на дървената постройка нещо привлече вниманието му.

Той извади беретата от джоба си и свали предпазителя. Внимателно излезе изпод елата и се приближи до плевнята.

Все още беше на петнайсетина метра от вратата, когато в усилващата се лунна светлина видя нещо, което се беше надявал никога повече да не види.

АЗ СЪМ

ТЪМНИЯТ АНГЕЛ,

КОЙТО ВЪЗКРЪСНА

ОТ МЪРТВИТЕ

Гърни се приближи до вратата и включи фенерчето. Буквите бяха тъмночервени, а видимата им лепкавост показваше, че кръвта е намазана съвсем наскоро.

Плевнята имаше две врати — голяма, която му позволяваше да изкарва трактора, и обикновена входна врата. Той се приближи до втората врата, тихо натисна дръжката, а после я отвори с ритник и освети вътрешността с фенерчето, като държеше беретата в позиция за стрелба.

След като се увери, че нито Тейт, нито някой друг е в плевнята, излезе навън. Затвори вратата, бързо се върна в къщата и се обади в полицейското управление на Ларчфийлд, за да изпратят криминалистите възможно най-скоро. Намираха се извън тяхната юрисдикция, но нямаше смисъл да замесва местната полиция в инцидент, очевидно свързан с разследването на Морган.

34

Сутрешното слънце, което вече се издигаше в безоблачното синьо небе високо над хребета, осветяваше цветовете на старата ябълка до кокошарника и превръщаше капчиците роса върху тревата в ослепителни точки светлина.

С Мадлин седяха на кръглата маса за закуска, всеки — с чаша кафе пред себе си. Той бе отворил френските прозорци, за да пусне сутрешния въздух, а Мадлин ги беше затворила. Почти не говореха, след като той се опита да я убеди да напусне къщата и да отседне у приятелка поне за следващите няколко дни или докато очевидната заплаха не бъде неутрализирана.

Не за първи път в живота им нахлуваше психопат. Всичко, което можеха да си кажат на тази тема, си го бяха казали миналия път. Единственото, което оставаше на Мадлин, беше мрачното примирение със съдбата. От страна на Гърни, чувството за вина, че е позволил това да се случи отново, се редуваше с това, което смяташе за реалистично приемане на особеностите на професията си. Такъв е животът, ако можеше да използва тази разпространена фраза, която му звучеше едновременно мъдро и безсмислено.

Сега се опитваше да се съсредоточи върху организацията и минимизирането на рисковете. Планът му беше да закара Мадлин с един куфар с дрехи и други необходими вещи у Джералдин Мъркъл в другия край на Уолнът Кросинг. Двете с Джери работеха в една и съща смяна в психиатричната клиника и обикновено ходеха на работа заедно. Джери беше изключително общителна и винаги се радваше на компания, особено на тази на Мадлин — което бе потвърдено от незабавния ѝ положителен отговор, когато тя ѝ се обади, за да я помоли за тази услуга.

Мадлин отиде да си вземе душ и да си събере багажа, а Гърни слезе в плевнята, за да говори с Кира Барстоу, която работеше там от близо час с един от подчинените си.

— Взех проби за ДНК анализ — каза тя, като посочи кървавия надпис. — И намерихме няколко отпечатъка от обувки на мократа земя пред вратата — мисля, че са от същите маратонки, които са оставили следите в моргата. Няма признаци да е влизал в плевнята.

Той кимна.

— Проверихте ли отпечатъка от гуми?

— Да, вече имаме резултат. — Тя извади телефона си и му показа две снимки на следи от протектор на автомобилни гуми в мека почва. — Първата е от пътя пред къщата на Кейн, а втората — оттам.

Посочи едно място близо до плевнята, където имаше повече гола пръст, отколкото трева. Следите от протектор бяха идентични.

— А най-главното — добави Барстоу, — тук има два отпечатъка — от гумите и от двете страни, по които можем да изчислим точното междуосово разстояние. С малко късмет ще определим марката и модела на автомобила или поне значително ще стесним кръга на възможностите.

— Интересно — каза Гърни. — Този тип не се притеснява да оставя малките си визитки.

— Или големите — тя посочи кървавото послание на вратата. — Да сте видели или чули нещо подозрително снощи?

— Точно преди зазоряване чухме ужасен вой — по-пронизителен, по-силен, по-натрапчив от вой на койот или вълк. Като от филм на ужасите. Сега съм почти сигурен, че е бил той. Искал е да ни стресне.

— Нима е сметнал, че кървавото послание от възкръснал мъртвец не е достатъчно стряскащо?

Гърни се усмихна.

— Ще го попитаме, когато го хванем.

След като отново огледа плевнята и не видя нищо необичайно, той се върна в къщата. Докато чакаше Мадлин да приключи със събирането на багажа, Гърни провери ключалките на всички прозорци, горни и долни, и на стъклените врати.

Когато потеглиха, той ѝ каза, че трябва да се отбие през „Миро Мотърс“, местния автосервиз, за да провери нещо. Това, че тя не отговори, беше показателно за тревогата ѝ.

Гърни искаше да се увери, че който е надраскал кървавото послание върху плевнята му, не е поставил проследяващо устройство на колата му. Най-добрият начин бе да прегледа ходовата част на подемника, където всички скрити кътчета и жлебове щяха да се видят добре.

Миро — съкратено от Мирослав — беше емигрант със смесен славянски произход, който бе отворил автосервиза си в Уолнът Кросинг приблизително по същото време, когато и Гърни се премести от Ню Йорк. Хилав като върлина, с набръчкано лице и тъжна усмивка, той имаше склонност към наивно-песимистично философстване, което Мадлин намираше за очарователно.

Когато Гърни влезе в паркинга и свали стъклото, Миро метеше една от двете работни клетки на сервиза. Приближи се с метла в ръка.

— Тази сутрин сте сензация в новините. Казаха, че разследвате някакви безумни престъпления на север. Не бяхте ли вече пенсионер?

Гърни се почуди дали изтичането на информацията за участието му в медиите е случайно, или умишлено — и ако беше умишлено, с какъв умисъл.

— По принцип съм пенсионер. Но правя изключения.

Миро погледна Мадлин.

— Съпругът ви е известен човек, нали? Голям детектив за големи престъпления. Като филмова звезда, но по-яко, защото филмовите звезди само се преструват на големи мъже.

Изражението на Мадлин подсказваше, че колкото и да е известен съпругът ѝ, това далеч не е достатъчна компенсация за необходимостта да бяга от собствения си дом заради луд убиец.

Миро продължи:

— В моята страна полицията не става за нищо. — Изглеждаше, като че ли се кани да се изплюе, но не го направи. — Тук е много по-добре. Ченгетата са като навсякъде другаде, но поне не са бандити. — Усмихна се с тъжната си усмивка. — Е, детектив, как мога да ви помогна?

— Ще можете ли да погледнете ходовата част на колата. От време на време се чува тракане и ме е страх да не падне нещо.

Освен когато работеше под прикритие, Гърни не обичаше да си измисля лъжи. Въпреки това споделянето на тревогите му за евентуално проследяващо устройство изглеждаше ненужно усложнение и допълнителна причина за безпокойство за Мадлин. И докато Миро търсеше нещо, което би могло да трака, Гърни можеше да се пъхне с него под колата, за да провери за подозрителни предмети.

— Колите с неща, които започват да падат, обикновено не изглеждат толкова добре, колкото тази. — Миро сви рамене. — Но вкарайте я и ще проверим.

Мадлин слезе и каза, че ще изчака в близката градинка.

Щом колата бе вдигната на хидравличния подемник, Гърни и Миро се заеха всеки със своята проверка. След минута-две оглеждане на шасито Миро обяви:

— Имате хубава кола. Нищо не пада. Може да са вибрации. Вибрациите обаче се откриват трудно. Следващия път, когато сменяме маслото, излизаме на пътя, караме и слушаме. Дотогава всичко е добре.

Гърни също стигна до задоволително заключение от своята проверка. Извади портфейла си.

— Благодаря, Миро. Колко ви дължа?

— Нищо, моля ви се.

— Трябва да получите заплащане за отделеното време.

— Постоянно ми плащат. Вие сте добри клиенти. Моля ви, без пари.

След като остави Мадлин при приятелката ѝ, Гърни тръгна на север към Ларчфийлд.

По пътя се обади на Морган и след като се включи гласовата му поща, остави съобщение с молба да разшири искането за телефонните обаждания на Тейт, като включи всички разговори, проведени през последните деветдесет дни — отчасти за издирване на контактите му, отчасти за да проверят дали се е обаждал и писал на Аспърн и преди.

Това съобщение беше първата тема, която Морган повдигна, когато Гърни пристигна в участъка.

— Какво очакваш да откриеш с тази удължена заповед?

— Може би нищо. Но не е зле да се провери.

— Няма да искаш заповед за обажданията на Аспърн, нали?

— Не, освен ако записите на Тейт не покажат изпратени съобщения или проведени разговори, за които Аспърн не ми спомена.

Морган въздъхна тежко.

— Нека да бъдем внимателни и да не правим прибързани заключения. — Погледна часовника си. — Като заговорихме за Аспърн, в един има насрочено събрание в кметството. Съветът е в паника заради медийното отразяване на „Ларчфийлдското зомби“ и призивите на Гант към последователите му снощи.

— Приятно прекарване.

— За бога, Дейв, имам нужда от помощта ти. Присъствието ти в стаята ще ги успокои.

— След това, което намерих тази сутрин на вратата на плевнята си, не съм в настроение да успокоявам никого.

— Барстоу е там, нали?

— Да.

— Намери ли нещо друго освен посланието?

— Следи от маратонки и от гуми. Може би ще ни отведат някъде, а може би не.

— Какво, по дяволите, се опитва да направи Тейт?

— Да засили паниката? Да привлече внимание? Да ни разсее?

— Да ни разсее от какво?

— Може би от истинската цел на убийствата. Но не ме питай каква може да е тя.

— Наистина ли мислиш, че тази лудост има цел?

— Мисля, че е възможно.

— Боже мой. — Морган се втренчи в Гърни и умственото претоварване ясно пролича на лицето му. После пак погледна часовника си. — Време е. Да вървим.

Със смесени чувства, Гърни тръгна след него към кметството. Съставът на участниците в заседанието беше същият като миналата сутрин с единственото отсъствие на Хармън Госет, градския юрист. Фалоу и Пийл бяха седнали възможно най-далеч един от друг; Аспърн и Хилда Ръсел — също.

Имаше сложена шведска маса за обяд и пълна кана с кафе. Повечето участници бяха съсредоточени върху сандвичите или салатите си. Нито Морган, нито Гърни си сипаха храна. Морган седна срещу Аспърн и се усмихна неловко. Гърни се настани до Морган.

— Да започваме — заговори Аспърн, като изгледа кисело останалите. — От вчера нещата се влошиха. Не само, че все още имаме луд, който реже гърла, на свобода, но и сме жертва на най-несправедливото медийно отразяване, което можем да си представим. — Погледна през масата към Кармъди. — Мартин, моля се на Господ да ни помогнеш да овладеем ситуацията, преди светът да започне да възприема Ларчфийлд като заглавие на филм на ужасите.

— Правим всичко по силите си, Чандлър. Веднага след тази среща искам да запиша началник Морган с положително изявление за напредъка по разследването. Вече написах чернова. Искаме всяка интернет медия, кабелна телевизия и медийна компания да получи този видеоклип за следващия новинарски цикъл. Решителна, уверена, твърда ръка на кормилото. Това е нашето послание.

— Добре — каза Аспърн. — Сега искам всички да изгледате ужасния репортаж, който беше излъчен снощи по РАМ. До тази сутрин беше разпространен в ютюб, фейсбук и туитър.

Всички насочиха вниманието си към екрана, монтиран на стената на заседателната зала, по-голяма версия на този в полицейското управление.

— Нарича се „Престъпления отвъд разума“. Възложих на нашия адвокат да проучи възможността за евентуално завеждане на дело.

Аспърн почука по една икона на телефона си и екранът на стената оживя. След типичната последователност от пулсиращи заглавни графики на РАМ предаването започна с редактиран видеозапис на Тейт на покрива на църквата. Засвири зловеща музика. Мълниите в нощното небе святкаха по-често и гръмотевиците бяха по-силни от оригинала, а когато Тейт бе ударен от последната мълния, падането му от покрива бе показано на забавен каданс.

В момента, в който той се стовари на земята, кадърът се премести върху Карл Казак, застанал пред църквата и облечен с жълтеникавото сафари яке, с което Гърни го бе видял на промоционалния клип по „РАМ Нюз“. Заговори с трескавия глас на репортер във военна зона:

— Казвам се Карл Казак и се намирам точно на мястото, където е загинал практикуващият магьосничество Били Тейт, смърт, потвърдена от официалния съдебен лекар. Тялото на Тейт е откарано в моргата и поставено, по странна молба на мащехата му, в запечатан ковчег. Няколко часа по-късно Били Тейт излиза от ковчега и започва кървави кланета, които хората тук наричат „зомби убийства“. Дали Тейт е преживял чудотворно възкресение? Или е станал това, което изследователите на свръхестественото наричат „ходещ мъртвец“?

Казак направи пауза, за да даде на слушателите си време да помислят върху този въпрос, преди да продължи със същия драматичен тон:

— Днес разговарях с местните жители, за да разбера как се чувстват в кошмара, обхванал техния град, както и със специалисти по въздействието на мълнии и паранормални изследователи. Пригответе се за шокиращи разкрития!

Сцената се смени с близък план на мъж около двайсетте с тънки мустачки и големи очила с дизайнерска рамка. Надписът на екрана го идентифицира като Джейсън Харкър, жител на Ларчфийлд. От задния план изглеждаше, че е заснет на селския площад.

Харкър заговори към камерата:

— Помня Били от гимназията. Когато те погледнеше понякога… караше те да си мислиш, че каквото и да е намислил, не е добро. Носеше един от онези ножове, чието острие изскача, като си тръснеш китката. Този поглед и този нож те караха да бягаш далеч от него.

Следващият събеседник на Казак беше човек с кръгла глава, малки очи, сплескан нос на боксьор и лилаво рождено петно върху бръснатото теме. Носеше бяла тениска и черен кожен елек. Текстът на екрана го представи като Робърт (Боб) Щенгел, водопроводчик. Имаше дрезгав глас на заклет пушач.

— Как се чувствам ли? Като животно преди земетресение. Този тип в ковчега, знаете ли за какво ми напомня? За оня филм на ужасите с ръката, която стърчи от гроба. Това се случва днес в света, злото се надига навсякъде около нас. Преподобният Гант е много прав. Време е всички да излезем на оръжие.

Съдейки по надписа в долната част на екрана, следващият интервюиран беше Артър Бънзман, пенсиониран бизнесмен. Беше с тясно лице, дълъг нос и оредяла прошарена коса. Имаше вид на току-що слязъл от снимка на нацистите в Нюрнберг.

Сякаш в отговор на призива на Робърт (Боб) Щенгел за въоръжена борба той заяви:

— Аз съм готов. Предприех необходимите действия, за да защитя семейството си и да дам пример. В дни на хаос горко на глупака, който не е готов. В дома ми няма място, откъдето на разстояние от три крачки да не мога да се добера до огнестрелно оръжие.

Следващият беше Майкъл Кракауер, консултант по вредителски софтуер. Той гледаше в камерата с немигащи очи и говореше като картечница. Белият надпис на черната му тениска гласеше: НЕ ВЯРВАЙ НА НИКОГО. Твърдеше, че събитията в Ларчфийлд били върхът на огромен айсберг, че връщането на Били Тейт към живота е свързано с експерименти на ЦРУ с „лекарства за възкресяване“, че в медиите са проникнали форми на живот с изкуствен интелект и че злонамерени правителствени служби манипулират времето, фондовия пазар и производството на авокадо. Заяви, че твърденията на полицията за три убийства са явна лъжа и че истинският брой е поне три пъти по-голям.

Следващите трима интервюирани описваха как видели Тейт след възкръсването му, като ту тялото му тлеело, ту уринирал дъжд от искри, ту говорел неразбираеми езици.

Казак отново се появи, а зад него — фасадата на „Сейнт Джайлс“.

— Леле! Каква страховита картина получаваме за този Били Тейт, Ларчфийлдския изкормвач, преди и след онази фатална мълния — относно която сега ще чуем доктор Елмър Бърд, водещ изследовател на умопомрачаващото въздействие, което ударът от гръм може да окаже върху човешката психика.

Бърд, осемдесетгодишен мъж с намачкана бяла риза, червена папийонка и очила с дебели стъкла, седеше на някакво бюро.

— Питате какво може да причини ударът от мълния. — Той изпръхтя силно и се покашля. — Много неща, бих казал. Първо, може да ви убие. Да ви изгори, да ви ослепи, да ви парализира. Това е колосално напрежение. Може тотално да пренареди електрохимичния строеж на мозъка или да го унищожи напълно. Не често, но от време на време има последици, които не можем дори да си представим.

Казак отново се появи на екрана.

— Ето ви черно на бяло. Научна информация. Все още имаме няколко големи въпроса без отговор. Ще задълбаем в тези въпроси в следващия епизод на „Престъпления отвъд разума“ — когато към нас ще се присъединят спорните братя Марс, Клинтън и Делбърт, които са си спечелили световна слава на ловци на зомбита! Сега обаче искам да ви покажа една страховита картина — посланието, което били Тейт е оставил в домовете на двете жени, които е убил. Някои казват, че посланието е било предназначено за тях. Други — че е за всички нас. Погледнете… и се молете да не сънувате кошмари.

Изображението, което се появи на екрана под съпровода на саундтрак от филм на ужасите, беше посланието от стената в хола на Мери Кейн:

АЗ СЪМ

ТЪМНИЯТ АНГЕЛ,

КОЙТО ВЪЗКРЪСНА

ОТ МЪРТВИТЕ

Целият екран стана кървавочервен. После, под драматичния ритъм на барабани, почерня. Гласът на диктора каза:

— РАМ ТВ. Ние доставяме реалност.

Аспърн чукна върху иконата на телефона си и екранът изгасна. Той удари с длан по масата.

— Това видео с брътвежите за тъмния ангел върху стената на жертвата — искам да знам кой го е дал на Казак. Ако не можем да контролираме това, какво можем да контролираме?

Около масата се чу гневно мърморене в знак на съгласие.

Следващият въпрос, който Аспърн отправи, беше към Морган:

— Снимките от местопрестъплението са направени от ваши подчинени. Нали така?

Морган кимна.

— И ги споделят по необходимост с хора, които са ви подчинени?

— Да.

— Тогава информацията трябва да е изтекла от някого, който е ваш подчинен, по дяволите.

— Предполагам… вероятно.

— Вероятно?! На мен ми звучи като очевидно заключение!

Морган се размърда неловко на стола и се покашля.

Гърни не обичаше да се кара с никого, но още повече не му харесваше арогантността в гласа на Аспърн. Той заговори спокойно:

— Не е толкова очевидно.

Аспърн го погледна предизвикателно.

— За какво говорите?

— Защо сте толкова сигурен, че изтеклото видео е същото, което полицията е заснела на местопрестъплението?

— Е, кой друг, по дяволите… — Аспърн изведнъж си даде сметка, че аргументите му са слаби, и гневният му тон омекна: — Искате да кажете, че някой друг е имал достъп до местопрестъплението?

Гърни запази мълчание.

Хилда Ръсел се наведе напред.

— Чандлър, за бога, не е ли очевидно?

Аспърн се намръщи, сякаш усети гаден вкус.

— Искате да кажете, че видеото може да е пратено на медиите от самия Били Тейт?

Гърни кимна.

— Кира Барстоу документира посланието на стената със снимки, а не с видеозапис.

Аспърн отново пренасочи гнева си.

— Тогава какво, по дяволите, е намислил Тейт?

— Той иска внимание — каза Гърни. — И очевидно знае как да го привлече.

— Говорейки за внимание — намеси се Хилда Ръсел, гледайки през масата към Морган, — питам се дали нашето полицейско управление има достатъчен ресурс да отдели на тези многобройни убийства вниманието, което налагат. По-близо ли сте до арест днес, отколкото вчера или онзи ден, или предишния?

Гърни мислеше, че честният отговор на този въпрос би бил „не“. Морган обаче го заобиколи като опитен политик.

— Точно сега, Хилда, полагаме усилия да открием къде може да се крие Тейт. Помолихме от Бастенбург да ни изпратят десетина полицаи, които да помагат на нашите хора за голямо претърсване на целия Хароу Хил.

Аспърн се наведе напред.

— Какво имате предвид под „голямо“…

Ръсел го прекъсна.

— Това е добре. Но не мислите ли, че е време да включите щатската полиция, шерифството, прокуратурата? Те имат опит и работна сила, които в момента не използваме.

Морган отново се смути.

— Веднага ще възникнат проблеми с управлението на кризата, Хилда. Щом дойде щатската полиция, те ще почнат да командват. Имат свои приоритети и не им пука за репутацията на Ларчфийлд.

Тя издаде рязък, мрачен смях.

— От това, което виждам по новините, вече нямаме репутация, за която да се притесняваме. Най-важното е да си осигурим подходящите ресурси, за да доведете тази трагедия до подходяща развръзка. Аз предлагам да ги повикаме.

Морган премигна, после въздъхна.

Аспърн използва мълчанието, за да зададе своя въпрос:

— Какво имате предвид под „голямо претърсване“… и защо сте насочили вниманието си към Хароу Хил?

— Някои от записите от охранителни камери, които получихме, показват, че е възможно Тейт да използва района като база за движенията си. Смятаме, че ограничаването на района и претърсването му стъпка по стъпка е най-добрият ни вариант за момента.

Аспърн не изглеждаше доволен, но не каза нищо.

— Колко време мислите, че ще отнеме? — попита Ръсел.

Морган вдигна ръце.

— Трудно е да се каже. Това е огромна територия, стотици декари. Мисля, че най-малко четирийсет и осем часа, ако екипите работят денонощно.

— Значи още два дни? Без гаранция за успех? — Тя поклати глава. — Не мисля, че има смисъл да чакаме толкова дълго, след като можем да поискаме помощ от щатската полиция само с едно телефонно обаждане. Ами ако Тейт нанесе нов удар? Тогава какво?

Морган въздъхна.

— Разбирам ви, Хилда, разбирам ви. Може да убедя Бастенбург да изпратят още подкрепления, да накарам хората ни да работят по-усилено и да завършим претърсването за 24 — 36 часа. Ако успеем да приключим този случай, без да прехвърляме контрола на агенция, която няма интерес за…

Тя го прекъсна:

— Чандлър, какво мислиш ти за това?

Аспърн запази мълчание толкова дълго, че изглеждаше, сякаш не е чул въпроса.

— Не съм във възторг, но да дадем още трийсет и шест часа на местната ни полиция изглежда за предпочитане, пред това да прехвърлим топката на щата. — Той огледа седящите на масата. — Някой има ли сериозни възражения?

Другите отговориха със свиване на рамене. После Мартин Кармъди предложи Морган да даде изявление, че разследването навлиза в нова фаза и всеки момент може да се очаква пробив. Пийл също подкрепи идеята да дадат на Морган още трийсет и шест часа. След кратко мълчание заседанието беше закрито.

Гърни се приближи до Хилда Ръсел.

— Може ли да поговорим?

Тя се отправи към пейка от ковано желязо в парка на селския площад, до цъфнала дива ябълка. Металът бе затоплен от следобедното слънце.

— За какво мислите? — попита тя.

— Направи ми впечатление настойчивостта ви да повикаме подкрепления.

— Така е.

— Това от желание да разширим разследването ли е породено? Или да го завършим по-бързо?

Тя сви рамене.

— Може би и двете.

— Притеснявате ли се, че пропускаме нещо?

— Хората пропускат различни неща. Често се получава недоглеждане, не мислите ли?

— Особено когато това недоглеждане е изгодно за някого.

Ръсел се усмихна.

Лек ветрец донесе пролетен аромат на трева и влажна почва, неуместно идиличен фон на разговор за убийства.

Гърни също се усмихна.

— Можем да спестим време, ако ми кажете какво мислите, че сме пропуснали.

— Не съм ясновидка. Просто имам чувството, че фокусът на местната полиция може би е прекалено тесен.

— Казвате, че убийството на брат ви може да се окаже по-сложно, отколкото изглежда?

— Казвам, че поляните на Ларчфийлд гъмжат от змии. И покойният ми брат се чувстваше като у дома си тук.

35

На път към дома си Гърни мина през източния край на Уолнът Кросинг, на около половин километър от къщата на Джералдин Мъркъл. Реши да се отбие да види дали Мадлин има нужда от нещо и може би малко да разсее неминуемия ѝ страх, предизвикан от последните събития.

Спря на алеята зад жълтия фолксваген „Бийтъл“ на Джери и забеляза двете жени зад къщата, в беседката, украсена с кошници с петунии. Тази гледка за момент му напомни за петуниите, които бяха част от жестоката развръзка на случая в Уайт Ривър. Гърни прогони онази ужасна сцена от главата си и се отправи към беседката.

Жените седяха от двете страни на малка маса, на която имаше дъска за игра на скрабъл и кана студен чай. Джери Мъркъл заговори първа.

— Добри новини или лоши новини?

— Няма нито от едните, нито от другите. — Той се опита да се усмихне небрежно. — Минавах и реших да се отбия за малко. Кой печели?

— Джери, както винаги — каза Мадлин. — Откъде идваш?

— От прекрасния Ларчфийлд.

Тя стисна устни.

— Имаш ли чувството, че се приближавате… до края на всичко това?

— В момента тече голямо претърсване на района и имаме всички шансове за успех.

Нито една от жените не изглеждаше убедена.

— А вие, дами, имате ли нужда от нещо от селото?

Джери поклати глава.

— Не — отговори Мадлин.

— Или от вкъщи?

— Не. Просто погледни кокошките. Мисля, че имат достатъчно храна и вода, но все пак виж. И моля те, внимавай.

— Разбира се. — Той я целуна по главата, кимна на Джери и се върна в колата.

Пътят до дома му на западните хълмове минаваше през центъра на Уолнът Кросинг. Трудно беше да се каже кое отразява по-точно плачевното състояние на икономиката в този затънтен район на щата — празните витрини или тези, които все още се използваха от едва оцеляващи бизнеси: продажба на евтини цигари, дрехи втора употреба, използвани мебели, лотарийни билети и нездравословна храна. Единствените обекти, които изглеждаха достатъчно стабилни, за да поддържат приличен външен вид на фасадите си, бяха болницата и погребалното бюро.

Петнайсет минути по-късно Гърни стоеше пред плевнята си. Тревата трябваше да се окоси — напомняне за това, колко трудно беше да балансира битовата и детективската страна на живота си. Реши да се заеме с тревата, докато все още не е забравил. Понечи да влезе в плевнята, за да извади косачката, но в този момент видя кървавото послание на вратата и агресивната му грозота го стъписа. Желанието да направи нещо по този въпрос измести косенето на тревата назад в плановете му.

Реши, че най-лесният начин да заличи следите е, като изтърка с шкурка и пребоядиса засегнатото място. Барстоу вече бе направила снимки и беше взела проби за анализ и затова нямаше проблем, че ще заличи уликите, а необходимите материали бяха подръка в работилницата.

След половин час работата бе свършена. Можеше да боядиса и по-добре, но така поне заличи зловещото послание. Погледна часовника си. Беше почти 18:00. Не беше ял нищо на обяда при Аспърн и сега бе гладен, но реши да огледа плевнята, преди да бъде забулена в сянката на високите черешови дървета.

Започна бавно да обикаля около сградата в разширяваща се спирала, както беше правил на безброй други местопрестъпления. Не откри нищо интересно, докато не стигна до следите от гуми, от които Барстоу бе взела отливки сутринта.

Спомни си, че по отпечатъците от колелата от двете страни можеше да се определи марката и моделът на автомобила, и това възбуди нетърпението му да види доклада на криминалистите. Макар да бе почти сигурен, че Барстоу ще го уведоми незабавно, ако се появи нещо полезно, той все пак ѝ се обади. Включи се гласовата ѝ поща и Гърни остави съобщение.

След това се качи през долната ливада до къщата с намерение да си вземе нещо за ядене — и да провери дали кокошките имат достатъчно храна и вода.

Имаха предостатъчно и от двете. Той отдели няколко минути, за да почисти прътовете им за кацане, да проветри кокошарника и да хвърли вътре малко прясна слама, след което влезе в къщата. Кипна вода в една тенджера и пусна малко спагети, после се изкъпа и си сложи чисти дънки и фланелка. Върна се в кухнята, изцеди спагетите, добави малко масло и остатъци от аспержи и взе купата на масичката на терасата пред френските прозорци.

Ко̀сите лъчи на вечерното слънце приятно сгряха гърба му. Тревата между терасата и кокошарника беше яркозелена. Жълтите въженца, с които Мадлин бе очертала планираното място за пристройка до кокошарника, се полюляваха от ветреца. Във въздуха се стрелкаха лястовици, преследващи насекоми. Няколко катерички събираха семената, нападали под хранилката за птички. Гърни започна да забравя тревогите от деня.

Тази спокойна идилия бе рязко прекъсната от паническото обаждане на Морган.

— Следващият епизод от проклетото предаване на Карл Казак ще бъде в 22:00. На уебсайта на РАМ пуснаха предварителен клип. Опитвам се да се свържа с Хармън Госет, за да видим дали можем да го спрем. Трябва да направим нещо, преди съвсем да ни закопае.

— Успех с Госет.

— Да. Някой ми звъни, трябва да вдигна. Ще ти се обадя по-късно.

След като приключи с вечерята и си направи кафе, Гърни отиде в кабинета, отвори лаптопа си и влезе в сайта на РАМ. В секцията „Видео“ намери „Престъпления отвъд разума“ и кликна върху клипа с днешна дата.

След двуминутна реклама Казак се появи пред готическата желязна порта на гробището. Заговори с напрегнат, приглушен глас:

— Тук съм, сред мъртъвците на Ларчфийлд, щата Ню Йорк — подходящо зловещо място за срещата ми със самоуките ловци на зомбита Клинтън и Делбърт Марс, които бяха привлечени от ужасните събития през изминалата седмица. Може би си мислите, че зомбитата са създания, които се срещат само във филмите на ужасите. Попитах братята Марс дали това е вярно. Това, което ми казаха, може да ви шокира.

Екранът се изпълни с близък план на двама огромни брадати мъже, застанали рамо до рамо пред мраморна гробница. Заговориха един след друг, изричайки всеки по едно изречение, като близнаци, свикнали да завършват мислите си.

— Твърдението, че живите мъртви са измислени същества, е най-голямата лъжа, в която правителството иска да повярваме.

— Както се опитват да ни убедят, че НЛО са просто метеосонди.

— Истината е, че живите мъртви са истински като вас и мен.

— Колкото е истински и Били Тейт. И също толкова трудни за убиване.

— Не можете да убиете зомби, ако не знаете как се прави.

— По-вероятно е то да убие вас.

— Деветдесет и девет процента по-вероятно.

— Повечето хора дори не знаят откъде идват зомбитата.

— Защото не виждат как се случва.

— Не виждат мълнията, която предизвиква това.

— А това се случва най-вече в гробищата.

— Когато мълния удари гроб или гробница.

— И съживи мъртвеца.

— Това е живот, който черпи сила от отнемането на чужд живот.

— Колкото повече убиват, толкова по-силни стават.

— Като Били Тейт, те убиват, за да останат живи.

— Но ние знаем тяхната слабост.

— Можем да ги върнем в ада, където са били, преди да възкръснат.

— С огън се раждат и с огън ще загинат!

— Били Тейт, твоите зомби дни на кръв и злини са преброени!

Камерата се върна върху Казак пред готическата желязна порта.

— Говорим за потенциално смъртоносен сблъсък. Тръпки ме побиват при мисълта за това! За да научите повече за тази страховита битка, гледайте ни довечера в десет. В „Престъпления отвъд разума“. По РАМ ТВ.

Гърни изведнъж осъзна на какво му напомня тонът на Казак — на коментатор на кеч шоу. Журналистът изчезна и на черния екран се появи синьо лого:

РАМ ТВ

НИЕ ДОСТАВЯМЕ РЕАЛНОСТ

Гърни затвори лаптопа, мислейки дали има граница на пазара на безумни, плашещи измислици, и отново се върна към суровата реалност, че плевнята му бе посетена от вероятен убиец.

Макар че едва ли някой бе видял колата, оставила следите от гуми в имота му, реши, че би било небрежно, ако не провери. Покрай трикилометровия чакълест път, водещ от щатското шосе до плевнята му, имаше само още две други къщи. Едната беше едноетажен фургон, бившата морава около който бе обрасла с бурени и бодливи храсти.

Откакто Гърни живееше в края на пътя, това жилище ту имаше обитатели, ту пустееше и той не знаеше какво е положението сега. Дървената къща в долния край на пътя обаче се радваше на неочакван ренесанс като обиталище за градски хипстъри, които намираха надвисналите над покрива канадски ели, наклонената веранда, паянтовата селскостопанска постройка, собствения извор и липсата на електричество за очарователни, а честите серенади на койотите за вълнуващ бонус. Или поне така твърдеше една приятелка на Мадлин, брокерка на недвижими имоти.

Гърни се качи в колата и потегли надолу по пътя. Първо спря до разпадащия се фургон. Внимателно се провря през гъсталака от бодливи храсти, спря пред избледнялата входна врата и почука, с което предизвика яростен кучешки лай от другата страна. Мъжки глас извика няколко пъти: „Млъкни!“, преди лаенето да спре.

Мъжът, който отвори вратата, носеше само бели боксерки и черни чорапи. Оредялата коса на главата му беше толкова черна, колкото чорапите. Гъстото окосмяване на гърдите и краката му и тридневната четина на лицето му бяха прошарени с бели косми. Държеше кафява бирена бутилка за гърлото по такъв начин, като че ли се готвеше да я използва като палка.

Гърни зае подходяща поза, усмихна се любезно, представи се и добави:

— Аз съм вашият съсед нагоре по пътя.

— Старата ферма на Макдермот — каза мъжът с тон, намекващ, че поставя под въпрос правото на който и да било друг собственик да живее там.

— Точно така — отговори с равен глас Гърни.

— Детективът, а?

— Пенсиониран детектив.

Мъжът хвана бирената бутилка по-удобно, надигна я и отпи бавно, без да сваля очи от Гърни.

— Значи си детектив. Какво ще направиш с крадеца?

— Какво е откраднато?

— Оборският ми тор. Изчезна, сякаш никога не го е имало.

— Може да съобщите в полицейското управление на Уолнът Кросинг.

— Казах два пъти на Дарил Лемойн, което е все едно да говориш на мармот.

— Някой живее ли тук с вас?

— В момента не. Синът ми, Емет, е в затвора.

— Така ли?

— Приятелката му го прати там. Твърди, че ѝ избил зъбите. Ама те опадаха от злоупотреба с мет, не от Емет.

— Може ли да ви попитам нещо? В колко часа се събудихте тази сутрин?

Мъжът тръсна глава.

— Защо те интересува?

— Искам да разбера дали сте видели кола, която е минала оттук тази сутрин преди изгрев-слънце.

— Не мога да кажа. И на теб ли ти откраднаха нещо?

Гърни завърши разговора, като благодари на мъжа за отделеното време и изрази надежда, че ще му върнат тора. Върна се през тръните, качи се в колата и продължи още около километър и половина по пътя.

Спря зад бял джип „Ауди“ с двойна велосипедна стойка на покрива. Колата беше паркирана върху петно, постлано с борови иглички в началото на пътеката към дървената къщичка, сгушена в горичка от канадски ели.

Гърни тръгна натам. Когато стигна до къщата, видя двама младежи — мъж и жена, облечени в резедави колоездачни трика, които седяха на плетени столове на верандата. Косата на жената беше артистично разрошена. Тази на мъжа бе събрана в кок върху главата му като на самурай. До тях имаше кофа с вода и миеха някакви листа. Погледнаха Гърни — жената с усмивка, мъжът с тревога.

— Здравейте — каза тя, като махна няколко кичура коса от лицето си.

— Див лук? — попита Гърни, след като разпозна мокрото растение в ръката ѝ.

— Не е ли невероятно? Карахме колелета през гората и открихме, че целият склон на хълма е обрасъл с него. Знаете ли колко струва в Бруклин? Наблизо ли живеете?

— Горе, на края на пътя. Казвам се Дейв Гърни.

— Аз съм Клоуи. Това е Джейк. Постоянно ли живеете тук?

Той се засмя.

— Да, през цялото време.

— Сега тук е прекрасно, съвършената пролет, а въздухът, боже мой, каква благодат. Но не мога да си представя тези планини през февруари. Пада ли много сняг?

— Доста. Зимите могат да са интересни.

— Леле. Представям си.

Колкото по-радушно говореше жената, толкова по-навъсен изглеждаше Джейк. Гърни реши, че е време да говори по същество.

— Имам един въпрос — за трафика тази сутрин. Някой от вас беше ли буден преди зазоряване?

Двамата се спогледаха.

— Всъщност и двамата бяхме будни — каза тя вече малко по-предпазливо.

Гърни извади портфейла си и им показа служебната си карта от полицията на Ларчфийлд.

— Работя за полицията и трябва да разберем дали между четири и шест тази сутрин по пътя е минала кола.

Джейк заговори:

— Има ли някакъв проблем?

В очите му личеше тревога, а в гласа му — раздразнение, сякаш подозираше, че агентката за недвижими имоти, от която са наели къщата, е скрила нещо от тях.

— Нищо, за което да се тревожите. Просто трябва да знаем дали някой е минал по пътя днес преди зазоряване.

Те отново се спогледаха.

Джейк неохотно кимна.

— Мина една кола. Видяхме я, когато си тръгваше.

— Тук, пред къщата, ли бяхте?

— Там, до колата ни. Край пътя.

— По кое време беше това?

— Трябва да е било около 5:30.

— Трябва?

— В пет часа се срещнахме с един инструктор на Уилоумок Крийк.

— Риболов на муха?

Той кимна.

— Джейк падна в потока — каза Клоуи със злорада усмивка.

— Значи днес в 5:30 сутринта сте видели автомобил. Спомняте ли си марката, модела, цвета, стила, нещо по-конкретно?

— Движеше се много тихо — отговори Клоуи.

— Сигурен съм, че беше беемве — намеси се Джейк. — Изглеждаше като петица.

— Забелязахте ли цвета?

— Беше твърде тъмно, за да съм сигурен. Но беше черно или тъмносиньо.

Гърни знаеше, че няма как да са различили точния цвят на лунната светлина. Искаше само да се увери, че мъжът не си „спомня“ повече от това, което би могло да се види. Знаеше безброй разследвания, които са се провалили, защото свидетелите са си „спомнили“ несъществуващи подробности.

В този случай Джейк мина теста за достоверност.

— Спомняте ли си дали обърнахте внимание на номера?

Джейк поклати глава.

— Сега, когато споменахте, мисля, че може би крушката на номера беше изключена.

— Добре. Забелязахте ли нещо друго?

Джейк отново понечи да поклати глава, но спря.

— О, да. Както каза Клоуи, колата беше много тиха.

— Тиха?

— Не издаваше никакво бръмчене. Може би беше хибрид.

Когато се прибра пак вкъщи, Гърни влезе в кабинета и погледна телефона си. Имаше съобщения от Мадлин, Морган и Хардуик. Първо изслуша съобщението на Мадлин.

Здрасти. Аз съм. Очевидно трябваше да отменя вечерята с Уинклър за днес. Но когато споменах на Джери, тя ми каза, че ги познава. Затова мислим да ги поканим тук утре вечер. Харесва ли ти идеята? До скоро.

Светските събития явно привличаха Мадлин. Колкото повече, толкова по-добре и колкото по-скоро, толкова по-добре. Гърни имаше точно противоположното отношение. Първоначалната му реакция към всяко предложение за събиране винаги беше отрицателна, въпреки че обикновено се съгласяваше да присъства на важните за Мадлин срещи. Тази, изглежда, попадаше в категорията.

Като дете, приемащо да изяде гаден зеленчук, той ѝ се обади, попадна на гласовата ѝ поща и остави съобщение, че е съгласен. Припомни си, че тези събития понякога се оказват по-приятни от предполагаемото, въпреки че съдейки от предишните си срещи със семейство Уинклър, сега не очакваше такъв резултат.

Съобщението на Морган, както обикновено, беше разтревожено.

По „РАМ Нюз“ току-що пуснаха видео от плевнята ти, на което също се вижда онова послание от тъмния ангел. Отказаха да ни дадат видеофайловете и затова Госет подаде искане за съдебна заповед. Все още ли мислиш, че Тейт снима видеата и ги изпраща на РАМ? Няма ли шанс да е някой от нашите хора? Господи, надявам се, че не. Този идиот Рори Кронк каза, че това е пряко предизвикателство от убиеца от Ларчфийлд към теб. Кучият син превръща теб и Тейт в герои от комикс! Моля се на бога от претърсването на Хароу Хил да излезе нещо. Тейт, ако имаме късмет. Обади ми се.

Гърни реши да провери архива на РАМ за клипа с Кронк, но преди това изслуша третото съобщение — това от Хардуик.

Последния път, когато говорихме, каза, че може да прибегнеш до услугите ми. Близо ли е вече този момент? Оборудването ми е почистено, смазано и готово за използване. Почти година мина, откакто последно застрелях някого. Като стана дума за това, проучих малко по-задълбочено нещата около Сайлъс Гант. Говори се, че „Патриарсите“ са фасада и възможно средство за рекет, източник на страх за враговете му и подкрепа за деловите и политическите му съюзници, когато трябва да покажат сила. Една интересна подробност: главният патриарх се казва Отис Стрейн, което по случайност е моминското име на Лоринда Ръсел. Работата става все по-заплетена, Шерлок. Обади ми се, когато решиш кой трябва да получи куршум в топките. И последно. Погледни профила на Гант в туитър. Заел се е яко да мъти водата.

Гърни се изкушаваше да погледне с каква нова отрова Гант мъти мозъците на последователите си, но безшумното беемве, което Джейк и Клоуи бяха видели в 5:30 сутринта, за момента го интересуваше най-много. Реши отново да пробва Барстоу.

Този път тя вдигна телефона след първото позвъняване.

— Дейвид, тъкмо щях да ви се обадя.

— Добри новини?

— Получих резултатите от протектора и междуосовото разстояние. Те стесняват кръга на търсенето до една марка и няколко модела.

— Беемве?

— Да.

Изглеждаше изненадана.

— Серия 5?

— Да. Всеки седан от серия 5, започвайки с модела от 2018 г. Как разбрахте за това преди мен?

— Интуиция.

— Да бе, да.

— От време на време късметът е на наша страна. Едни съседи са се оказали на точното място в точния момент.

— Това означава… какво? Че Тейт е сменил оранжевия джип с баварец за седемдесет бона?

— Едва ли.

— Какво става тук, по дяволите?

— Уместен въпрос.

— Отпечатъците от маратонки в меката почва около бараката ви съвпаднаха с тези, които намерихме в праха на пода в моргата. А кръвта на вратата на плевнята съвпада с ДНК-то на Линда Мейсън, както се очакваше.

— Значи някои неща са такива, каквито изглеждат.

— Някои — отговори тя.

След като затвори, Гърни набра централата на полицейското управление в Ларчфийлд. Очакваше да се обади дежурният, но вдигна Морган.

— Дейв? Получи ли съобщението ми? Видя ли онова нещо с Рори Кронк?

— Ще го погледна. Но първо ми кажи: случайно да знаеш модела и годината на беемвето на Аспърн?

— Защо те интересува?

Гласът на Морган прозвуча остро.

— Любопитство.

— Моделът е 530е, 2019 година.

— Това „е“ означава ли нещо конкретно?

— Моделите с „е“ са хибриди. — Морган замълча за миг. Когато заговори, тревогата в гласа му бе по-ясна от всякога. — Звучиш като че ли е нещо повече от любопитство. Какво става?

— Просто едно от онези малки гласчета, които отначало изглеждат смислени, но после се оказва, че не означават нищо. Факт е, че имаме следи от гуми и свидетелски показания, сочещи, че човекът, оставил кървавото съобщение на плевнята ми тази сутрин, е карал беемве петица хибрид.

— За бога, не ми казвай, че подозираш Чандлър Аспърн!

— Знам, че няма логика.

— Няма никаква логика! Чандлър Аспърн да обикаля щата посред нощ с кофа кръв и четка?

— Е, някой е дошъл до бараката ми с хибрид серия 5, слязъл е с маратонките на Били Тейт, оставил е това очарователно послание, заснел го е и е изпратил видеото на „РАМ Нюз“. Съгласен съм, че няма логика да е бил Чандлър Аспърн, но е също толкова нелогично Били Тейт да кара такава кола, освен ако не я е откраднал. Затова няма да е зле да проверите за сигнали за откраднати беемвета, изчезнали през последните няколко дни.

— Да… добре, разбира се.

Съдейки по тона на Морган, Гърни си представи как тревожните бръчки на лицето му стават по-изразени.

— Между другото — продължи Морган, — бъди внимателен.

— Искаш да кажеш да не настъпвам Аспърн?

— Дори не го споменавай! Фактът, че през двора ти е минало беемве и че Аспърн има беемве… по дяволите, това не означава нищо. Абсолютно нищо. Чуваш ли ме?

— Да.

Това, което чуваше Гърни, беше, че човекът толкова отчаяно се опитва да запази работата си, че не е в състояние да направи нищо, което би могло да я изложи на риск — особено да ядоса някоя важна клечка.

След като Морган затвори, Гърни се премести от твърдия си работен стол в мекото кресло до прозореца на кабинета, откъдето се отваряше широка гледка към горната ливада. Слънцето беше залязло и червените и оранжевите нюанси в облаците бяха преминали в лилаво. Той вдигна крака на табуретката, отвори лаптопа в скута си, изключи звука на телефона и затвори очи. Каза си, че ще подремне десет минути, преди да отвори сайта на „РАМ Нюз“ и да изгледа коментарите на Кронк. Денят беше уморителен.

В съня му се натрапи странен звън, извиквайки образа на будилника, който стоеше на шкафчето до леглото му в гимназиалните години — и чувството на униние, което този звук винаги носеше със себе си. Отвори очи и откри, че все още седи в креслото, но в кабинета му вече е тъмно. Отне му още няколко секунди, докато се ориентира и установи, че звъни стационарният му телефон. Включи лампата до креслото, пресече стаята до бюрото си и вдигна.

— Гърни.

— Боже, оставих ти три съобщения на мобилния. Къде беше?

Гласът на Морган звучеше като натегната пружина, която всеки момент може да се скъса.

— Какво е станало?

— Нападение над къщата на Селена Кърсън. Тя и момичето, с което живее, са в болницата с опасност за живота.

— Кой го е направил?

— Точно това се опитваме да разберем. Разбира се, всички са заети с претърсването на Хароу Хил. Ако ги извикам за Кърсън, акцията ще се провали, което не можем да допуснем. Колко скоро можеш да дойдеш?

Гърни погледна часовника. Беше 23:20 — което означаваше, че десетминутната му дрямка бе продължила два часа и половина.

— Мога да съм пред дома на Кърсън след малко повече от час.

— Не гледай ограниченията на скоростта.

36

Последният участък от черния път, който водеше до дупката в желязната ограда на Селена Кърсън, беше заграден с найлонова лента. От външната страна под различни ъгли бяха спрени пет служебни коли: микробусът на Кира Барстоу, две патрулки от Ларчфийлд, червено-бял шевролет „Събърбан“ с логото на шерифството и надпис „Отдел Пожари“ отзад и товарен микробус с емблемата на ларчфийлдската полиция отстрани. До микробуса имаше и една тойота „Камри“.

Гърни предположи, че с микробуса са докарали преносимия генератор, чието тихо боботене се чуваше, и халогенните прожектори, монтирани около обгорялата къща. Въпреки че през кариерата си бе работил безброй пъти под тези ярки светлини, така и не свикна с усещането за нереалност, което създаваха, превръщайки нощта в ден. Сега силният им блясък придаваше на сцената сюрреалистичен вид. Гърни предположи, че тойотата е на съдебния фотограф, когото забеляза да влиза в къщата.

Дежурният сержант от участъка стоеше облегнат на едната от патрулките. Той взе един клипборд от капака и се изправи, за да посрещне Гърни. Погледна часовника си и записа името му в дневника на огледа.

— По дяволите — каза, като посочи разрушението. — Бас държа, че хората ще кажат, че тя сама си е виновна.

— Как така?

— Заради ония вещерски простотии. Това не се харесва тук.

— Знаете ли дали е била заплашвана?

— Не мога да кажа. Някой може да я е посъветвал да се омита от селото. Нищо чудно покрай тоя сатанизъм и всичко останало. Хората не си падат по подобни неща.

Гърни беше сигурен, че сержантът споделя тези чувства. Униформата не е противоотрова за убеждението, че жертвите, които всеки мрази — особено жените с неконвенционално поведение, — сами са си виновни за престъпленията, извършени срещу тях.

Разсъжденията му за поведението на сержанта бяха прекъснати от гласа на Барстоу.

Той също ѝ извика през бръмченето на генератора:

— Да се облека ли?

— Само калцуни. Отзад в микробуса са, ако нямате.

Гърни отиде до микробуса, извади чифт калцуни от отворената кутия и ги нахлузи върху обувките си. Влезе през оградата и се приближи до Барстоу през високата до коляно трева, която бе започнала да съхне заради занемаряването.

— Намерихме стотици такива — каза криминалистката, като му показа медна гилза.

Гърни я разгледа внимателно.

— Седем цяло шейсет и два милиметра, изцяло метална обвивка?

Тя кимна одобрително.

— Подходящи за автомати тип „Калашников“.

— Когато казахте „стотици“, това метафора за „много“ ли беше? Или буквално са стотици?

— Буквално. Досега са повече от триста. И продължаваме да намираме.

— Какво се е случило тук?

— Трудно е да се каже в тази трева, но съдейки по следите от гуми, нападателите са дошли с пет мотора, минали са през дупката в оградата, заобиколили са къщата и са открили стрелба. Съдейки по начина, по който е отъпкана тревата, бих казала, че са я обиколили поне три-четири пъти. Стените са надупчени като швейцарско сирене. Куршумите са минали през тях и са изпотрошили всичко вътре.

Гърни погледна към къщата и видя човек с гащеризон, пръскащ вода от градински маркуч през счупен прозорец.

Барстоу проследи погледа му.

— Има втори маркуч зад къщата, а третият е закачен вътре. Водата е от кладенец. Няма начин да докараме пожарна кола, нито има езерце, от което да изпомпваме вода. Единствената причина, поради която огънят не е погълнал всичко, е, че е започнал от подветрената страна на къщата. Ако беше започнал от тази, щеше да изпепели тази стара кибритена кутия за нула време.

— Кой е подал сигнала?

— Питайте Морган. Доколкото знам, е получил две-три обаждания от далечни съседи в гората. Тази канонада сигурно е звучала като истинска война.

— Морган сам ли е дошъл?

— Заедно със сержант Ууд, мъжът с дневника. После се обади на всички други. Както и на бърза помощ. Не успяха да вкарат линейката през желязната ограда, затова изнесоха Кърсън и другото момиче на носилки. Това беше преди повече от час. Мястото не е удобно за колите на спасителните екипи.

— Къде са ги намерили?

— Криели се в мазето. Ранени. Доста тежко. Поне не са пострадали от огъня.

— Някаква идея какво е причинило пожара?

— Предполагам, че нагорещени куршуми, които са попаднали в леснозапалими материали в къщата. За това трябва да говорите с младежа от шерифството. Дензъл Аткинс. Той е официалният пожарен експерт на окръга. Сигурна съм, че няма търпение да сподели откритията си. — Тя посочи двама души с гащеризони, застанали до овъглената страна на къщата. — Този, който си води записки на айпада. Не го питайте дали е кръстен на Дензъл Уошингтън. Това е деликатен въпрос.

— Да не би да е ваш бивш студент по криминалистика?

Сивите ѝ очи проблеснаха дяволито.

— Бива ви за детектив.

Един от подчинените на Барстоу мина покрай тях, като гледаше земята и се движеше по същия спираловиден маршрут за търсене, както Гърни по-рано около плевнята си.

— Още гилзи? — попита Барстоу.

— Пет при последната обиколка.

Без да спира, той показа найлонов плик с пет месингови гилзи.

— Можем да стигнем до четиристотин до сутринта — каза тя на Гърни. — Виждали ли сте местопрестъпление с повече изстреляни куршуми?

— Няколко. Гангстерски престрелки за преразпределяне на наркобизнеса. Дайте узита на бандитите и ще направят истинска заря. Ами вие?

— Тук не. Но си спомням няколко големи патърдии в Кингстън. Наркобандите обикновено са добре въоръжени.

— Отивам да говоря с Дензъл.

— До по-късно, шефе.

Гърни се приближи до младежа с айпада и се представи.

— Знам кой сте, сър. Аз съм полицай Аткинс от шерифството. С какво мога да ви помогна?

Гласът му звучеше ясно и делово, в тон с изрядната къса подстрижка на русата му коса.

— Знаете ли как е започнал пожарът?

— Да, сър, с голяма степен на сигурност.

Гърни разпозна изразните средства на човек, свикнал да дава показания от свидетелската скамейка. За момент се замисли дали в думите му нямаше ирония, но младежът не изглеждаше склонен към шеги.

Аткинс посочи една част от стената, където облицовката бе частично изгоряла.

— Точката на запалване е била зад тази стена. Върху останките от маса, на около петдесет сантиметра от вътрешната страна, има счупена керосинова лампа. Тестовете за нефтохимически остатъци на място показаха, че капацитетът на лампата съответства на използването на керосин. Входната и изходната дупка в частично разбития резервоар на лампата съответстват на траекторията на куршум, изстрелян от външната страна на къщата.

Гърни се усмихна на това внимание към детайла.

— Огледахте ли всичко отвътре?

— Да, сър.

— Няма ли други точки на запалване?

— Не, сър.

— И посоката на вятъра е причината къщата да не изгори до основи?

— Плюс спукана тръба на втория етаж. От високата температура спойката се е разтопила и водата, която е потекла на пода и надолу по стените, е послужила като частична преграда за огъня. Тук нямат електричество, но генераторът им е продължил да изпомпва вода от кладенеца. Ако огънят беше стигнал до главния прекъсвач, резултатът щеше да е съвсем друг. Някои хора не си дават сметка за рисковете на живота на такова място.

Гърни се замисли за собствената си къща и отбеляза:

— Може би това е цената на уединението.

Аткинс поклати глава, сякаш за всеки нормален човек би трябвало да е очевидно, че цената е неприемливо висока.

Гърни му благодари и се отправи към верандата — откъм страната на къщата, спасена от благоприятния вятър и скъсаната тръба.

Входната врата беше отворена и той влезе в антрето, облицовано с дървени панели и водещо към покритото с килим стълбище за втория етаж. Задушливата миризма на дим и мокра пепел тук беше много по-силна, отколкото отвън. През прозорците проникваше изненадващо много светлина от халогенните прожектори около къщата и озаряваше димната мараня във въздуха.

Фотографът обикаляше с апарата си покрай стените на хола отдясно на Гърни, като спираше до всяка дупка от куршум.

Жена с гащеризон и ръкавици изследваше една от дупките в парапета на стълбището с макетно ножче и пинсети. Той разпозна в нея суровата полицайка, която наглеждаше Лоринда Ръсел в деня след убийството на Ангъс. Очевидно Барстоу я беше ангажирала в мащабната задача за извличането на всички куршуми.

Гърни я наблюдаваше как изважда куршума, поставя го в предварително маркирано пликче и преминава към следващата дупка в парапета. Той предположи, че ѝ е възложено да събере колкото може повече куршуми, не само като улики, които биха могли да бъдат свързани от балистичната експертиза с конкретни оръжия, за бъдещи съдебни преследвания, но и за да се определи броят оръжия, използвани в атаката.

— Чисти ли са? — попита Гърни, имайки предвид дали са подходящи за балистичен анализ.

— Да. Всичките са с цялостна метална обвивка.

В гласа ѝ имаше нещо, издаващо военна дисциплина, което подсили впечатлението му от първата им среща, че тя, вероятно, е един от многото полицаи, дошли в правоприлагащите органи от армията и открили по този начин зона на комфорт в света на правила, командна йерархия и сигурно работно място.

Той се качи по стълбите на широка площадка, постлана с мокър килим. Пет отворени врати водеха към три частично разрушени спални, баня и затворено стълбище за третия етаж. Гърни реши първо да провери най-горе, но откри само голямо незавършено таванско помещение. Халогенната светлина, проникваща през прозорците, тук беше по-слаба, но достатъчна, за да види, че стаята е празна, оплетена само с ефирни паяжини.

Върна се на втория етаж и отдели около час, за да огледа спалните и банята. В първата стая явно бе живял Били Тейт — или поне някой мъж, съдейки по предпочитанието към сиви суитшърти и черни дънки. Вътре цареше бъркотия, позната на Гърни от юношеските години на собствения му син: чорапи, бельо и тениски на пода, една маратонка на стола, а другата под него, отворено чекмедже на шкафа, лампа с килнат настрани абажур, опаковки от дъвки до леглото. На една от стените висеше плакат на хеви метъл група. На друга имаше няколко снимки на гола жена. Когато се вгледа по-внимателно, Гърни разпозна лицето на чернокосата красавица с трите сребърни обеци на долната устна, с която бе говорил предишния ден на отвора в оградата.

В долната част на една от снимките с момичешки почерк бе надраскано: „С любов на моя Били завинаги, завинаги, завинаги, от Лена“.

На нощното шкафче до разхвърляното легло имаше комикс за супергерои и лист, на който бе отпечатана легналата осмица, символизираща сярата и адския огън.

В чекмеджето на нощното шкафче имаше фенерче, сгъваем нож, кутия презервативи, найлоново пликче с марихуана, пакет листчета за цигари и още три комикса.

Един от трите прозореца на стаята беше отворен. Огънят бе превърнал завесата в почернели ивици разтопен полиестер. На пода и на масата под прозореца имаше локви пепелява вода.

Следващата спалня беше по-сериозно пострадала, но достатъчно от предметите вътре бяха разпознаваеми, за да се досети, че е на Селена. Шкафът с разкривен плот и обгорели отпред чекмеджета беше останал невредим вътре и съдържаше различни черни червила, черни лакове за нокти, черни бикини, черни копринени халати като този, с който Гърни я беше видял, и сребърни украшения във формата на най-разпространените магьоснически символи. В долното чекмедже имаше четири книги: „Езическият път към спасението на Земята“, „Йогийският път към красотата“ и биографиите на Жана д’Арк и Мадона.

Имаше и гардероб, чиито врати бяха почти напълно изгорели и чието съдържание бе неузнаваемо. Отвътре на вратата на спалнята бяха окачени избледнели от високата температура снимки на младеж с усмихната уста и сериозни очи, носещ сив суитшърт и черни дънки. Приличаше на застаряващ малолетен престъпник, който се опитва да изглежда страшен.

Третата спалня, където очевидно живееше момичето, което наричаха Гарвана, беше почти напълно унищожена от огъня. Освен овъглените и напукани мебели и изгорелите женски дрехи Гърни забеляза още нещо, почти незасегнато от пламъците — написана на ръка бележка, пъхната в рамката на огледалото, което бе паднало на пода. Той се наведе и прочете надписа с момичешки почерк: „Помни царевицата за враните“. Беше подписано: „Лена“.

Гърни се приближи до последната врата на етажа, която водеше към банята. Поради високия праг водата на пода беше над два сантиметра. На стената до мивката висеше поставено в рамка копие на „Гарвана“ от Едгар Алън По. Гърни бързо огледа аптечката и рафтовете на една от стените. Не намери нищо особено, но това само засили смътното чувство, което растеше от самото му влизане в къщата — чувство, което бе започнало предния ден, когато видя сълзите, изпълнили очите на Селена Кърсън. Той слезе по старомодното, постлано с килимче стълбище и излезе през входната врата на верандата.

Барстоу стоеше на няколко крачки оттам и говореше с един от подчинените си. След като го изпрати с нови инструкции, тя се обърна към Гърни и му подаде друга медна гилза.

— Нова находка — калибър четиристотин и едно.

Когато той не отговори, криминалистката го погледна изпитателно.

— Случило ли се е нещо?

— Иска ми се ситуацията да беше по-ясна.

— В какъв смисъл?

— Вещите в стаите им са съвсем обикновени. Нищо от това, което видях, не показва, че се кланят на дявола. Приличат повече на объркани деца. Бил съм в домове на психопати, където признаците на злото са доста очевидни. В този случай това не е така.

— Искате да кажете, че Тейт не е убиецът, както сочат всички доказателства?

— Не мога да кажа нищо конкретно. При някои хора злината е толкова добре скрита, че се удивяваш на какво са способни. Има масови убийци, чийто живот е изглеждал много по-порядъчен от този на Били Тейт. Предполагам, че просто се надявах да намеря нещо, което да сочи към престъпленията, които разследваме — някаква ясна улика, че сме на прав път.

— Психологически еквивалент на димящ пистолет?

— Нещо такова.

— Може тези улики да са унищожени в пожара.

— Може. Но най-ясните признаци на злото тук в момента са дупките от куршуми. — Гърни замълча за момент и гневно прехапа устни. — Копелетата нахлуват тук като нашественическа армия и пращат две безпомощни деца в болницата. Боже мой!

Барстоу го наблюдаваше внимателно, може би опитвайки се да разбере някаква негова страна, която досега не бе забелязала.

— Сигурна съм, че ще ги хванем. Вероятно са достатъчно глупави, за да задържат оръжията, които са използвали. И ако не измият мотоциклетите си, пробите от почвата и тревата ще ги свържат с местопрестъплението.

Гърни кимна.

— С голяма увереност можем да предположим, че са били пияни или дрогирани.

Тя вдигна вежди, симулирайки изненада.

— Нима допускахте, че идеята да стрелят четиристотин пъти по нечия къща, ревейки като маниаци посред нощ, може да им е хрумнала на трезва глава?

— Мисля, че са пили достатъчно по пътя насам. С една ръка на кормилото и бира в другата. Истински мъжкари.

Отне ѝ около три секунди, за да разбере намека му.

— Да… може би трябва да изпратя някого по пътя, за да провери храстите отстрани за бирени кутии, бутилки или каквото друго са хвърлили тези тъпаци?

— Добра идея.

— Може би нещо с отпечатъци, които системата ще идентифицира?

— Още по-добре.

— Може би отпечатъци на някой патриарх?

— Най-добре.

37

По времето, когато Гърни се спускаше от последния хълм към Уолнът Кросинг, първите проблясъци на зората вече се виждаха над източния хребет.

Когато петнайсет минути по-късно стигна до плевнята си, беше достатъчно светло, за да види, че вратата има нужда от втори слой боя, за да заличи напълно посланието на тъмния ангел. Вместо да отложи тази работа, реши да я свърши веднага. Извади боята и четката от плевнята и започна. Нанасянето на втория слой беше по-бързо и по-лесно от първия. Изми четката със студена вода от езерцето, прибра я заедно с останалата боя и се отправи към къщата.

Утринният въздух беше хладен и неподвижен. Гърни чу как кокошките се размърдват в кокошарника и отиде да провери дали имат храна и вода. Изсипа още гранулиран фураж в автоматичната хранилка и помете рампата, водеща към ограденото дворче. После отиде до лехата с аспержи и отряза няколко стъбла, за да ги сложи в бърканите яйца за закуска.

Половин час по-късно седеше на масата пред френските прозорци и пиеше втора чаша кафе. Вратата беше отворена и във въздуха витаеше нежен аромат на люляк. Ято лилави чинки накацаха върху хранилките, окачени на куки по периферията на терасата.

Гърни отново си спомни ярките контрасти, които бяха характерни за живота му. От една страна, имаше мир и красота, усмивката на Мадлин, самия сладък въздух. От друга, беше цялата грозота на професията му. Разбира се, не професията му беше грозна, а злото в човешката природа — злото, заради което професията му бе необходима. Целта бе да постигне баланс. Да не забравя, че мирът и красотата са също толкова реални, колкото дупките от куршуми.

Той не вярваше, че човечеството ще стане по-добро. Вековете на войни бяха достатъчно доказателство за моралния му упадък. Но твърдо вярваше, че човек може да се стреми към моменти на доброта, щедрост, любов и толерантност.

Успехите, които лично бе постигнал в тези области, бяха ограничени, особено по отношение на непримиримостта му към подстрекателите на омраза — търговците на ярост, които използваха рупорите на кабелните телевизии и интернет, за да разпалват недоволство и разделение и да черпят власт и финансова изгода от човешката ненавист. За Гърни те бяха истинската измет на обществото. И най-лошите от тях бяха лицемерите, кичещи се със знамената на Бога и родината.

Звънът на телефона го изкара от мрачните размишления.

Беше Морган.

— Гърни.

— Къде си?

— Вкъщи.

— Огледа къщата на Кърсън, нали?

— Да.

— Намери ли нещо полезно?

— Нищо особено — само чувството, че репутацията на зла вещица и зомби убиец на Кърсън и Тейт вероятно е малко преувеличена.

— В какъв смисъл?

— Стаите на хората, живеещи в тази къща, не приличат на леговища на изверги. Не бих се изненадал, ако се окаже, че сме сгрешили в тълкуването на доказателствата.

— Какво? — Гласът на Морган изведнъж стана по-силен и по-остър. — Говориш, сякаш се връщаме назад!

— Назад може да се окаже правилната посока, ако сме тръгнали по грешен път.

— Чудесно. Само това ми липсваше. — В гласа на Морган прозвуча нещо средно между раздразнение и паника. — Чувам как го обявявам на следващата пресконференция. Ще прозвучи, сякаш нямам представа какво правя.

Гърни смени темата.

— Как върви претърсването на Хароу Хил?

Морган замълча няколко секунди, докато се съсредоточи.

— Изпратихме всички налични хора. Според Словак вече са претърсили около една трета от района. Пътеките са истински лабиринт. Ако през следващите двайсет и четири часа не се излее пак някой порой, би трябвало да намерят какво — или кой — се крие там. Но ако, не дай боже, не намерим нищо…

Гърни си представи как бившият му партньор клати отчаяно глава.

— На всичкото отгоре — продължи Морган — Гант пише в „Туитър“ всякакви глупости за Тейт и Кърсън, за убийствата, за оскверняването на църквите в Бастенбург и дори за твоята плевня. Ще ти пратя линкове по имейла. Кажи как трябва да реагираме според теб.

— Ако ще го обвинявате в клевета или подбуждане към насилие, трябва Хармън Госет да прегледа внимателно всичките му изявления. Но Гант вероятно е достатъчно умен, за да вземе мерки изказванията му да са защитени от Първата поправка.

Тонът на Морган стана кисел.

— Звучиш, сякаш не искаш да имаш нищо общо с това.

— Майк, бих искал да видя Гант в съда, в затвора или по-лошо. Но има хора, които са по-подготвени от мен, за да оценят правните страни на въпроса.

— Би ли погледнал поне какво казва?

— Добре, разбира се.

Морган въздъхна с облекчение.

— Благодаря. Така… в какво мислиш, че трябва да съсредоточим усилията си сега?

— Зависи от резултата от претърсването на Хароу Хил.

— Да се надяваме, че ще открием Били Тейт и това ще разсее съмненията ти.

— Взе ли удължената заповед за телефонните му разговори?

— Трябва да излезе до обяд. Но ако така се опитваш да докажеш някаква връзка между него и Чандлър Аспърн, само си губиш времето. Същото важи и за вторачването в това съвпадение с беемвето.

— Не е зле да проверим къде е бил Аспърн вчера в пет сутринта.

— Не можем да разпитваме кмета като заподозрян.

— Ако функцията за местоположение на телефона му е била активирана, може да има запис от…

— За бога, Дейв, може ли да проучим другите възможности, преди да си създадем такъв могъщ враг в собствения си лагер?

Гърни не коментира.

Морган си пое шумно въздух.

— Виж, работя тук цяла нощ. Вече нямам сили. Трябва да видя как е Каръл. Ако получа новини от претърсването на Хароу Хил, ще ти се обадя. И изгледай видеото на Гант, става ли?

— Добре.

След като приключи разговора, Гърни забеляза, че миналата вечер е получил съобщение, което не е изслушал. Лошо предчувствие стегна гърдите му, когато видя името на подателя и часа на обаждането.

Селена Кърсън, 21:05.

Той пусна съобщението.

Отне му секунда или две, докато разбере, че чува безразборна стрелба.

Сред изстрелите чу женски глас.

Аз съм Лена. Стрелят по нас. Помощ! Боже…

Гласът ѝ внезапно премина в писък. После викът и гърмежите секнаха, сякаш нещо се случи с телефона.

Сърцето на Гърни се сви.

Изслуша съобщението два пъти, за да се увери, че не пропуска нещо, което би могло да му подскаже повече за нападението или нападателите.

Нямаше нищо полезно.

Просто изпита още по-голяма болка.

И ярост.

38

Гърни се обади в болницата на Ларчфийлд, известна още като Медицински център „Ръсел“, за да попита какво е състоянието на Селена и Гарвана. Отказаха да му кажат, като се позоваха на закона за поверителност на пациентската информация.

Отне му десет минути увещания с позоваване на „критична нужда от информация“, за да получи минимални сведения, че двете пациентки, хоспитализирани през нощта, са в интензивното отделение и не могат да отговарят на телефонни обаждания или да приемат посетители. Не, не се правеха изключения дори за полицаи. Не, нямаше значение, че полицията е придружавала линейката, закарала пациентките. Не, нямаше значение, че пациентките са жертви на престъпление. Законът за поверителност на медицинската информация беше над всичко. Точка.

Колкото и неприятно да беше нападението, той осъзна, че на този фронт не могат да постигнат бързи резултати — докато хората на Барстоу не намерят очевидна връзка с някой от престъпниците или докато някой от тях не се напие достатъчно в бара на Бастенбург, за да се похвали за смелата си атака срещу вещерското свърталище.

Гърни обаче не беше свикнал да седи и да чака. Имаше и други начини за постигане на напредък — ако не по нападението над Кърсън, то в общото разследване. Можеше например да проучи по-внимателно какъв човек е Били Тейт.

Извади на телефона си номера на Грег Мейсън и го набра.

Остана изненадан колко бързо Мейсън вдигна телефона и колко рязко звучеше гласът му.

— Намерихте ли го?

— Все още не, господине. Но правим всичко възможно. Затова се обаждам.

— В какъв смисъл?

— Последния път, когато говорихме, ви попитах дали помните някого от гимназията, с когото Тейт е бил близък, с когото е общувал или е имал някакви други отношения. Казахте ми, че всички се страхували от него освен Лори Стрейн.

— Да, и какво?

— Искам да помислите отново за това. Опитайте се да се сетите за всеки, който може да е свързан с него, не искам да пренебрегвам никоя връзка, която би могла да ни отведе при Тейт.

Мейсън мълча толкова дълго, че Гърни се почуди дали все още е на телефона.

— Господин Мейсън?

— Опитвам се да си спомня. Но… той наистина нямаше приятели.

Гърни долови нотка на неувереност в гласа му.

— Добре. Нямал е приятели. Но може би някаква друга връзка?

Мейсън въздъхна нетърпеливо.

— Вижте, не бих го нарекъл връзка, но може би имаше някакви отношения с един местен наркодилър.

— Помните ли името му?

— Джоко.

— Това малкото или фамилното му име е?

— Нямам представа. Дори не знам дали беше истинско име. Спомням си го само защото го беше написал със спрей на всички пейки на селския площад, преди да бъде арестуван и изпратен в изправителния дом.

— Някаква представа къде мога да намеря този Джоко?

— Може вече да не е жив. Няма да е голяма загуба. Един човешки боклук по-малко на света.

Гърни благодари на Мейсън и затвори. Докато се питаше как да намери наркодилър, който може би вече не е между живите, реши, че арестът му може би е най-добрата отправна точка. Обади се на Морган.

— Джоко ли? Всички в управлението знаят Джоко, само дето сега е известен с истинското си име, Джон Смит. Голяма промяна. Защо питаш за него?

— Грег Мейсън ми каза, че в дните, когато е търгувал с наркотици, е поддържал връзки с Били Тейт.

— Не бих се учудил.

— Да разбирам ли, че сега господин Смит живее друг живот?

— Последната информация, която имам за него, е, че е управител на дом за лечение на алкохолици в Олбани.

— Ще ми кажеш ли името?

— Чакай да погледна.

Гърни изчака пет минути. Вече мислеше да затвори и да позвъни отново, но в този момент Морган се върна.

— Мястото се казва „Свободни и трезви“. Това е програма за рехабилитация на бивши затворници с пристрастеност към алкохола или наркотиците. — Морган продиктува адрес и телефонен номер. — Мислиш ли, че този тип ще ти каже нещо, което може да ни е полезно?

— Вероятно не. Но мразя да пренебрегвам възможности.

„Свободни и трезви“ се помещаваше в спретната типова къща, разположена в занемарен квартал от полуизоставени сгради, бюра за бързи кредити, магазини за алкохол и импровизирани църкви. От другата страна на улицата имаше аптека с решетки на прозорците. Пред нея бяха спрени две коли, вдигнати на трупчета и с липсващи колела. Гърни паркира на една пресечка оттам и остави полицейския си пропуск на таблото. Беше около обяд, но на улицата нямаше никого.

Входната врата на „Свободни и трезви“ беше стоманена, боядисана в кафяво. Имаше нещо, което приличаше на бронирана шпионка, но когато се вгледа по-внимателно, Гърни разпозна камера с високоговорител. На тухлената стена до вратата имаше звънец. Той натисна копчето и чу остър звън някъде в сградата.

Мъжът, който отвори вратата, имаше външност на бивш затворник — мускулеста физика, забележима дори под широката фланелка; недодялани татуировки по лицето, шията и ръцете; бдителни очи, които не издаваха емоция.

Гърни се представи и обясни, че преди час е говорил с Джон Смит и са се разбрали за среща.

Изражението на мъжа стана почти приветливо.

— Елате.

Минаха през слабо осветен коридор, миришещ на почистващ препарат с аромат на бор, и спряха пред първата отворена врата. Там мъжът се отдръпна и направи път на Гърни да влезе. В стаята без прозорци имаше малко бюро, шкаф, библиотека, разкривен диван и масичка за кафе с напукан фурнир. На тясна маса зад бюрото бе поставен стар компютър и снимка в рамка, на която двама мъже се ръкуваха. Стаята беше осветена от една-единствена лампа по средата на тавана.

Смит седеше на стола зад бюрото и махна с ръка към другия стол и дивана.

— Заповядайте.

Гърни разпозна гласа на човека, с когото беше говорил по телефона.

— Господин Смит. Благодаря, че отделихте време да ме приемете.

— Няма проблем. Но както казах, не съм се чувал с Били от десет години. И не знам нищо за това безумие в новините. Това не е момчето, което си спомням.

— Как се запознахте?

— Продавах му наркотици.

Смит каза това с делови тон, без типичното перчене или опит да се оправдае, които Гърни обикновено чуваше при подобни признания.

— Тейт наркоман ли беше?

— По-скоро експериментираше. Обичаше да е на ръба. Сещате ли се за снимките на хора, висящи от балкон, застанали до крокодил и подобни простотии? Били беше такъв.

— Затова ли вземаше наркотици?

— Такъв беше, когато не вземаше. Беше по-луд от повечето хора. Когато беше трезвен, се държеше така, както другите се държат на амфетамини. Мисля, че експериментираше с наркотиците, за да види как ще му се отразят. Това момче имаше странен мозък. Амфетамини, кокаин — изобщо не му действаха.

— Опитвал ли е успокоителни?

— Да. Оксикодон, хероин, транквиланти. Те го успокояваха, но Били не харесваше спокойствието. Той беше дивак. Плашеше хората до смърт.

— Вас плашеше ли ви?

— Аз не се плаша лесно.

Това прозвуча като констатация на факт, а не като перчене.

— Беше ли насилник?

Смит не отговори веднага.

— Не бих казал, че беше. Насилниците обичат да тормозят слабите. Били заплашваше всички. Просто си беше такъв.

— Вас заплашвал ли ви е?

Смит се засмя.

— Ръсеше всякакви глупости, сещате се. Но никога не съм ги приемал сериозно.

— Защо?

— За да те заплашва нещо, трябва да го чувстваш като заплаха, а аз никога не съм го чувствал така.

— Колко опасен беше?

— Когато е притиснат, всеки е опасен. Вие сте полицай. Знаете как е.

— Колко опасен беше в сравнение с други хора, които познавате?

— В сравнение с бандитите, които могат да застрелят човек само защото е мигнал неправилно, Били не беше такъв. Той си следваше определена линия.

— Твърда линия ли?

— Така ми се струва. Но повечето хора не я разбираха. Били имаше навика да заплашва с усмивка — да каже, че ще ти отреже пишката и ще я пъхне в задника на майка ти, сякаш идеята е толкова забавна, че няма търпение да я осъществи.

— Това само приказки ли бяха?

— Доколкото знам, всички тези мъже все още имат пишки.

В съседната стая се чу шум от прахосмукачка.

Смит погледна пластмасовия часовник на китката си.

— Време е за почистване. Повечето хора в момента са на работа. Да работиш е едно от условията тук. Онези, които не са си намерили работа, поддържат къщата. — Замълча за момент. — Имате ли други въпроси?

— Знаете ли, че Тейт е главният заподозрян за три убийства?

— Видях по телевизията.

— Изненада ли ви?

— Цената на това да си Били е, че винаги ще си заподозрян за всички лоши неща, които се случват в радиус от един километър около теб. Но ако наистина той е извършил тези убийства, тогава бих казал, че нещо в главата му е превъртяло.

— Спомняте ли си хора, с които е бил близък?

Смит поклати глава.

— Той не беше от хората, които се сближават с когото и да било.

— Имате ли представа къде би избягал, ако иска да се скрие?

— Имаше връзка с мащехата си. Може би все още има.

— Някой друг?

— Беше хвърлил око на Лори Стрейн. Но това може да се каже за половината мъже в окръга.

— Вие познавахте ли я?

— От разстояние. На ваше място бих внимавал с нея.

— Защо?

— Някой по-религиозен би казал, че тя е жена без душа.

— Познавахте ли Ангъс Ръсел?

— Познавах го. Той имаше репутация на човек, с когото не е хубаво да се ебаваш. Когато чух, че с Лори са се събрали, си казах: „Търкулнало се гърнето, та си намерило похлупак“.

Гърни не беше сигурен дали Смит изясни представите му за Тейт или още повече ги обърка. Когато за последен път огледа кабинета, погледът му се спря върху снимката в рамка на масата зад Смит. Наведе се напред, за да я разгледа по-добре.

— Това вие ли сте?

— Да, аз съм.

Вторият мъж му се стори познат.

— Може ли да погледна?

Смит му даде снимката.

Гърни разбра защо човекът му е познат. Беше губернаторът на щата.

Може би изненадата му пролича, защото Смит обясни:

— Тук постигнахме известен успех, като помагаме на бивши затворници, лежали за престъпления, свързани с наркотици, да се приспособят към външния свят. Хората нямат представа колко е трудно. Програмата ни веднага привлече вниманието на губернатора. Дойде със снимачен екип и това много ни помогна за набирането на средства.

— Впечатлен съм.

Смит отговори със същия делови тон, с който като че ли се отнасяше към всичко:

— Като се има предвид откъде идвам, единственото, което ме впечатлява, е, че съм още жив.

Четвърт час по-късно Гърни седеше в колата си на една пресечка от „Свободни и трезви“ и размишляваше върху чутото от Джон Смит, като се опитваше да реши какво да прави по-нататък.

Погледна телефона си и видя, че има две съобщения, получени по време на срещата му със Смит. Първото беше от Мадлин, която му съобщаваше, че вечерята им със семейство Уинклър и Джери Мъркъл ще бъде в 19:00. Второто беше от Морган, който питаше дали е погледнал изявленията на Сайлъс Гант.

Въпреки че нямаше особено желание да го прави, Гърни отвори имейла на Морган и кликна върху връзката към един новинарски сайт, където бяха събрани серия от туитове, публикувани от Гант, започвайки от 1:05 ч. същия ден.

„Къщата на самопровъзгласилата се ВЕЩИЦА, свързана с БИЛИ ТЕЙТ, пламна. АДСКИ ОГЪН?“

„Слугите на ДЯВОЛА ще обвинят моите последователи за нападението над тази покварена къща. Позор за тези ЛЪЖЦИ!“

„Те разпространяват ЛЪЖИТЕ си — докато САТАНАТА, в тялото на БИЛИ ТЕЙТ, точи ножа си. ИСКА КРЪВ!“

„ЛЪЖЛИВИТЕ МЕДИИ искат да ни ЗАГЛУШАТ И ОБЕЗОРЪЖАТ.

Стани с нас сега! Ще ПОБЕДИМ!“

Имаше още пет в същия пламенен тон и всичките съдържаха едно основно послание: всеки намек, че Църквата на патриарсите е нарушила някакъв закон или провокира насилие, е не само лъжа, но и дяволска конспирация срещу праведните. Всичко, което се случваше в онова леговище на вещици, беше резултат от нечестивата дейност на обитателите му.

Имейлът на Морган съдържаше връзка и към интервю, което Гант бе дал сутринта за „РАМ Толк“ — предаване, крепящо популярността си на омразата. Колебаеше се дали да го слуша, когато телефонът звънна.

Беше Словак.

— Гърни.

— Благодаря, че вдигнахте. — Полицаят звучеше разтревожено.

— Какво е станало?

— Намерихме оранжевия джип!

— На Хароу Хил?

— От страната на Аспърн. На около километър от къщата му. В гъсталака. Бяхте прав за хеликоптера. Джипът беше невидим от въздуха.

— Нещо интересно в него?

— Да, сър! Кървав скалпел под шофьорската седалка. Кървав парцал на пода. Петна от кръв по облегалката — където би трябвало да се е облягал Тейт.

— Някакви видими отпечатъци?

— Кървави петна по кормилото и ръчната спирачка. На волана са размазани, но тези на дръжката на спирачката изглеждат добри.

— Изглежда, че сте намерили златна мина, Брад.

Всъщност златото изглеждаше твърде много, но Гърни не искаше да споменава съмненията си.

— Екипът на Барстоу отиде ли на мястото?

— Сега ще им се обадя. Исках да ви информирам възможно най-скоро.

— Оценявам го. Казахте ли на Морган?

— Да, сър, но той отиде да види жена си. Обадиха му се от хосписа. Надявах се да дойдете вместо него.

— Мога, но съм на поне час път оттам.

— Няма проблем. Ще останем тук много по-дълго. Най-добрият път е по алеята зад къщата на Мейсън. Обадете ми се, когато стигнете. Ще изпратя едно от момчетата да ви вземе.

— Уведомихте ли Аспърн?

— Не мога. Началникът заповяда всички контакти с кмета да минават лично през него.

— Това е друго, Брад. Няма нищо общо с официалната роля на Аспърн като кмет. Трябва да бъде уведомен, че колата на заподозрения е на негова територия и я разглеждаме като веществено доказателство. Уликите, които сте открили, свързват джипа с поне едно местопрестъпление, което прави мястото продължение на това местопрестъпление. Тъй като е в имота му, Аспърн трябва да бъде уведомен. Но ако случайно се появи там, трябва да го държите извън оградения район като всеки друг външен човек. Имате абсолютен контрол над мястото.

Вълнението изчезна от гласа на Словак.

— Добре… ако мислите, че така е най-добре.

Гърни отново съжали за участието си в разследването. Ако не беше приел молбата му за помощ, Морган вероятно щеше да се принуди да предаде случая на Бюрото за криминални разследвания, разполагащо с цялата жива сила и технически ресурси на щата, за да се справи.

Вместо това сега се нагърбваше с все повече лична отговорност — заедно с тревожното усещане, че всяко ново откритие по случая носи много повече въпроси, отколкото отговори.

39

Час по-късно Гърни вече седеше в субаруто си на входа на горската алея, започваща от къщата на Мейсън. След като се обади на Словак, че е пристигнал, реши да използва времето, за да разгледа отново обекта и ако е отворена, плевнята, където бе намерил трупа на Линда Мейсън.

Първото нещо, което забеляза, беше, че поляните около къщата са прясно окосени — вероятно същия ден, съдейки по равната височина на тревата, вероятно от Грег Мейсън. Това издаваше маниакална подреденост — черта, която вероятно се беше засилила от емоционалния стрес след убийството на жена му.

Плевнята беше заключена, но тревата и растенията наоколо бяха подрязани.

Когато Гърни се върна при алеята, там вече го чакаше един форд „Експлорър“. Словак седеше зад волана на отворен прозорец.

— Реших да дойда да ви взема лично.

Гърни се качи и Словак потегли по тясната алея между дърветата.

— Радвам се, че дойдохте — каза, след като взе рязък завой. — Оставих съобщение за Аспърн, както предложихте, за да го уведомя, че сме намерили кола, използвана в престъпление, на неговия имот. Не знаех как да опиша мястото и затова му изпратих джипиес координатите.

— Хубаво.

След като криволичиха известно време нагоре през лабиринта от горски пътища, стигнаха до място, оградено с жълта найлонова лента. Словак паркира експлоръра си до голям джип „Секвоя“. На вратата имаше емблема на колежа „Ръсел“.

— Това вместо обичайния микробус на криминалистите ли е? — попита Гърни.

— Барстоу се опасяваше, че няма да стигне без високопроходима кола.

Тонът на Словак като че ли изразяваше несъгласие с решението ѝ.

Той извади чифт калцуни от кутията зад седалката си и изчака Гърни да си ги сложи. Слязоха от експлоръра, провряха се под лентата и след като завиха зад група дървета, стигнаха до оранжевия джип. Вратите бяха широко отворени и един от хората на Барстоу събираше улики от купето с прахосмукачка. Барстоу говореше по телефона, но когато видя Гърни, затвори.

— Много отпечатъци, много кръв — каза тя.

Посочи многобройни следи от пръсти и длани, проявени с химически препарат — сини и лилави, — във вътрешността на джипа и по вратата от страната на шофьора.

Гърни погледна по-отблизо.

— Два различни реагента?

— При някои отпечатъци не бях сигурна дали виждам кръв, или нещо друго. Обработих ги с левкокристал виолет. Амидово черно на останалите. Харесва ми как действа върху непорести повърхности и реших, че сините отпечатъци, които проявява, ще създадат по-добър контраст. Обичам ясните очертания на амидовото черно на снимките. Но използвах виолетовото ето там. — Тя посочи нещо подобно на следа от маратонка в меката почва близо до отворената шофьорска врата. — Не бях сигурна за това малко петно с променен цвят. Оказа се, че е кръв.

— Всичко ли отива в лабораторията за ДНК анализ?

— Проби от всички отпечатъци, от седалката и облегалката, плюс парцала и скалпела, които намерихме на пода. Както казахте вчера, Тейт не се опитва да скрие къде е бил. Щеше да е добре, ако ни беше казал къде е в момента.

— Между другото — каза Гърни, обръщайки се към Словак, — някой от вас мислил ли е да повикате екип с кучета следотърсачи?

— Аз не — отговори Барстоу. — Преследването и залавянето са работа на Брад.

Злорадата нотка в тона ѝ превърна това съобщаване на обикновен факт в заяждане.

Словак премигна като уплашено животно.

— Кучета… да търсят Тейт? Има ли смисъл да го правим? Джипът е тук отдавна, нали? И е валяло.

Гърни се обърна към Барстоу.

— Можете ли да ни кажете по следите от гуми от колко време е тук?

— Опитах се да преценя. Мисля, че джипът е пристигнал тук, стоял е може би един ден, след това пак е отишъл някъде и се е върнал. Не мисля, че е местен през последните два дни.

— Можете ли да определите откъде е дошъл? Или накъде е тръгнал?

Тя поклати глава.

— Единствената причина изобщо да мога да направя предположение за движението му е само защото мястото, където е спрян, е със сравнително мека почва.

Гърни погледна Словак.

— Прав сте за дъжда, но не беше много силен. Животните ще могат да надушат миризмата. Струва си да се пробва.

— Не си спомням някога да сме ползвали кучета.

— Трябва просто да се свържете с регионалния клон на щатската полиция и да им кажете, че имате нужда от кучета следотърсачи за издирване на беглец.

Словак се намръщи още повече.

— Шефът е твърдо против да замесваме щатската полиция.

— Той е против да предаде случая на Криминалното бюро. Това е съвсем друго нещо. Отделът за обучени кучета осигурява само тактическа подкрепа. Няма как да изземат случая. Ако се обадите сега, може да изпратят екип до утре сутринта.

— Добре — каза Словак с видима неохота.

Когато той се отдалечи, Барстоу погледна въпросително Гърни.

— Наистина ли мислите, че кучето може да открие Тейт на този етап?

— Само ако все още е някъде из гората. Но искам да разбера в каква посока е тръгнал. Освен това искам да чуя какво мислите за пристигането, повторното заминаване и връщането на джипа. Питам се как това движение може да се съчетае с другите факти, с които разполагаме. Защо се усмихвате?

— Заради вас. Виждам как мозъкът ви работи като програма за 3D дизайн — накланяте и завъртате фигурите, за да видите как се свързват. И така, ще ми кажете ли как виждате картината в момента?

— Добре. След като излиза от погребалното бюро на Пийл, Тейт се отправя към спряния си на улицата джип и потегля по Уотървю Драйв, където става безобидната среща с Руби-Джун Хупър, а няколко минути по-късно — фаталната среща с Мери Кейн. После завива по Хароу Хил Роуд до имението на Ръсел, нахлува през оранжерията и прерязва гърлото на Ангъс, след което се връща в джипа и минава през лабиринта от горски пътища до това място. Може би е останал тук следващите две вечери — възстановявайки силите си, грижейки се за нараненото си тяло, — след което може да е използвал мрежата от алеи, за да излезе на селския път, водещ до дома на Мейсън — път, където е бил забелязан от двамата местни наркомани.

— Защо просто не е използвал алеята до ливадата зад къщата на Мейсън?

— Може би пътят е по-бърз и по-безопасен — с всички завои в долната половина на алеята. Може би за да улучи подходящия момент. В този последен участък няма други къщи или коли, така че вероятно е подценил риска да бъде забелязан.

— Добре, и после какво?

— Когато стига до къщата, надрасква на входната врата символа на адския огън с един от скалпелите, които е взел от погребалното бюро, и изчаква Линда Мейсън да се прибере. Поваля я на земята, завлича я в плевнята и я вдига с кофата на трактора, за да улесни източването на кръвта. После влиза в дома ѝ, оставя посланието на тъмния ангел с кръвта ѝ на стената на горния етаж, качва се в джипа и се връща тук. Как ви звучи това?

— Съвпада с факта, че джипът е дошъл, заминал е и пак се е върнал. Но после какво?

— О, това е въпросът. Или може би не.

— Изпуснах връзката.

— Сценарият, който ви описах, е напълно логичен, но може би няма нищо общо с това, което наистина се е случило.

— Винаги ли сте толкова несигурен по средата на разследването?

— Често.

— Но обикновено стигате до истината, нали? Имам предвид наградата за разкриването на повече убийства…

Барстоу бе прекъсната от гневен глас:

— Какво, по дяволите, означава това?

Без да обръща внимание на ограничителната лента, Чандлър Аспърн се приближи до тях. Слабата му фигура бе въплъщение на концентрирана агресия.

Гърни протегна ръка.

— Стойте отстрани, господине. Това е забранена зона.

— Как пък не! Това е моя собственост. Никаква жълта лента не променя това.

— Боя се, че го променя, господине. Моля, върнете се в зоната извън лентата и с удоволствие ще ви обясня ситуацията.

— Не очаквах да се занимавате с такива бюрократични глупости.

Аспърн се обърна и се върна по пътя, по който бе дошъл, и Гърни го последва. Излязоха зад лентата, където Аспърн бе паркирал количката си за голф.

— Е — заяви той, — обяснете.

Гърни заговори спокойно:

— Уликите в колата показват, че е използвана при три убийства.

— Словак ми остави съобщение с подобно обяснение, но беше доста несвързано. Искате да кажете, че оранжевото нещо на алеята е джипът на Тейт?

— Мислим, че да.

— От колко време е на моя територия?

— Опитваме се да разберем.

— Кога смятате да го махнете?

— Веднага щом стане възможно.

— Това е безсмислен отговор.

— Това е единственият отговор, който мога да ви дам в момента.

— Добре.

От тона на Аспърн стана ясно, че това изобщо не е добре. Той се качи в количката за голф, зави рязко по тясната алея и се скри от поглед.

На връщане към джипа Гърни срещна Словак, който вече не изглеждаше толкова разтревожен, колкото преди.

— Свързах се с щатската полиция. Утре в десет сутринта ще доведат куче и треньор. Трябва да се попълнят някои документи, но не изглежда сложно.

— Хубаво. Знаете ли дали Кира планира да конфискува джипа?

— Не питайте мен. Тази жена командва собствено шоу.

Съдейки по тона му, шоуто беше неприятно непредсказуемо.

На Гърни започна да му писва от постоянните търкания между Словак и Барстоу, но не искаше да повдига въпроса, поне не и сега. Вместо това благодари на Словак за осигуряването на куче следотърсач и се върна по алеята до джипа.

Барстоу обясни, че ще приключи криминалистичната експертиза на джипа в рамките на час и да, имаше намерение да нареди транспортирането му до принудителния паркинг, но това щеше да се случи едва на следващия ден, защото имаше проблем със закарването му там. Нямаше ключ, а без него системата против кражба правеше запалването на двигателя почти невъзможно, а нямаше как да докарат пътна помощ по горските пътища. Най-близкият дистрибутор, който можеше да осигури резервен ключ, щеше да е готов сутринта. Така може би до обяд на другия ден джипът щеше да е на път за гаража.

Тъй като в момента нищо не го задържаше нито на Хароу Хил, нито някъде другаде в Ларчфийлд, Гърни се сети за Уолнът Кросинг и планираната вечеря с Уинклър. Това на свой ред му напомни за лалетата, които Мадлин го беше помолила да купи.

След час той спря на оживения паркинг на разсадника „Снукс Грийн Уърлд“. Някои клиенти разглеждаха разсада от цветя и зеленчуци, изложен на открити маси навън, а други обикаляха из оранжериите. След кратко търсене Гърни намери лалетата, избра три саксии с разноцветни сортове, плати и ги сложи на пода зад предните седалки на субаруто.

На връщане към Уолнът Кросинг избра маршрут, който криволичеше между хълмове, долини и ливади с диви цветя, но не заради красивите гледки. Мина оттам, защото така щеше да пътува по-дълго. Беше приел да присъства на вечерята с Уинклър по необходимост, но нямаше желание да отива по-рано.

Това, което не беше предвидил, бе допълнителното забавяне поради ремонт на пътя точно преди Уолнът Кросинг. Два багера копаеха отводнителната канавка край пътя и последното спускане до селото, което обикновено траеше минута, му отне почти двайсет. Това го накара да се замисли колко често закъснението е страничен продукт от страха, че ще стигнеш прекалено рано.

На алеята пред къщата на Джери Мъркъл бе спрян екологично чист на вид автомобил, несъмнено собственост на семейство Уинклър. Гърни погледна часовника на таблото и с облекчение видя, че е само 19:15. Закъснение с четвърт час едва ли беше проблем.

Точно когато Гърни слезе от колата, Джери отвори мрежестата врата на входа откъм алеята. Държеше чаша и се усмихваше.

— Добре дошъл, пътнико, тъкмо сядаме да вечеряме.

Той влезе след нея в ярко осветената кухня с картини на петли на трите стени. Въздухът ухаеше на индийски подправки.

Семейство Уинклър — бледи вегани с еднакви жилетки от небоядисана вълна — стояха в средата на стаята, всеки с малка бутилка вода в ръка.

Мадлин извади от фурната покрита с капак тенджера и я остави върху плота, който отделяше къта за готвене от уютната трапезария, обзаведена с чамова маса и удобни столове с подлакътници. Тя остави тенджерата на чугунен триножник и махна към Уинклър.

— Помниш ли Диърдри и Денис?

Гърни се приближи до Денис и го поздрави с протегната ръка и усмивка, която се надяваше да прикрие неприязънта му към този човек.

— Радвам се да те видя отново.

Денис подсмръкна силно, докато се ръкуваха. Облечен с вталена бяла ленена риза, частично пъхната в дизайнерските дънки под жилетката, той бе постоянно нацупен като вечно недоволен дегустатор.

Диърдри подаде бледата си буза и Гърни я целуна леко за поздрав.

— О, боже! — възкликна тя, като се отдръпна уплашено. — Извинявай. Изглежда, че имаш силна отрицателна аура. Но разбира се, че ще имаш. Все още работиш в полицията, нали?

— Донякъде.

Гърни не искаше да влиза в подробности. Не само заради полицейския си рефлекс — да говори колкото е възможно по-малко за текущо разследване. Проблемът бе там, че последния път, когато бе имал лични взаимоотношения с Уинклър, те включваха замесването на Денис в ужасната развръзка на случая „Питър Пан“ — спомен, който мислеше, че никой на негово място не би искал да съживи.

В опит да смени темата Гърни махна с ръка към тенджерата.

— Да се надяваме, че вкусната вечеря ще неутрализира негативната ми аура. — Погледна бутилката в ръката на Денис. — Какво пиеш?

— Единствената абсолютно чиста вода в Америка.

— Като заговорихме за това — намеси се Джери, като намигна на Гърни, — не искаш ли да смажеш гласните си струни с абсолютно чист джин с тоник?

— С удоволствие. Благодаря!

Гърни отиде при Джери до плота, където тя вече бе извадила напитките и кофичка с лед. Тя му сипа щедра порция джин във висока чаша.

— Как си? — попита с доверителен тон.

Гърни сви рамене.

— Сложно е.

Тя погледна назад към семейство Уинклър, сякаш искаше да се увери, че няма да я чуят.

— Знам само това, което ми каза Мади, но звучи ужасно и адски странно.

— Така е.

Джери сипа малко тоник в джина му, сложи няколко бучки лед и парче лимон, подаде му чашата и заговори вече достатъчно високо, за да я чуят всички:

— Добре, приятели, хайде на масата. Мадлин е сготвила прекрасно вегетарианско биряни. От аромата на канела и кардамон направо ми потичат лиги.

Докато Гърни и Уинклър заемаха местата си, тя направи няколко курса до кухнята, за да донесе чинии с чътни, картофи с къри и затоплени във фурната индийски чапати.

— Прекрасно е, Джери — каза Гърни, след като опита няколко ястия.

— Много хубаво — съгласи се Денис. Равният му тон подсказваше, че е опитвал и по-вкусни неща.

— Между другото — каза Диърдри, — някой от вас следи ли какво се случва в Ларчфийлд?

— Нямаме телевизор — бързо каза Гърни, който нямаше никакво желание да разкрива участието си. — Какво се случва там?

— Ужас е меко казано — заяви Диърдри. — И каква ирония, че се случва точно там.

— Ларчфийлд ли имаш предвид? — попита Мадлин.

— Едно от най-класните градчета в щата! С Денис отбелязахме десетата годишнина от сватбата си там, в един хотел на брега на езерото. Хотелът, езерото, къщите — върхът на съвършенството! И онова сладко селско паркче — без нито едно увехнало цветче. Във въздуха витаеше атмосфера на благоприличие — нещо, което вече почти не съществува в нашия безвкусен свят.

— Истинската цивилизация се превръща в реликва от миналото — добави Денис. — Великата американска аристокрация е принудена да се оттегли на няколко островчета на благоприличието като Ларчфийлд. Трагедия.

През следващите два часа разговорът блуждаеше от една досадна тема на друга, често свързани с основните занимания на Денис.

Наред с други неща, той работеше като „природосъобразен лесовъд“ — което включваше някакво съчетаване между дърветата и тяхното еволюционно местообитание. Освен това бе строил къщи от бали сено, което според него беше най-разумната форма на жилищно строителство, но бе принуден да се откаже от тази професия заради алергията си към треви.

— С какво се занимаваш сега? — попита Мадлин, когато Уинклър спря, за да загребе последното парче вегетарианско биряни от тенджерата и да го прехвърли в чинията си.

— Освен че се занимавам с нашата ферма за алпаки, сега съм официален инструктор по СТБ. Това е кулминацията на всичко, което…

— Какво? — прекъсна го Гърни.

— Не си ли запознат със СТБ? Съвременен трансцендентален будизъм. Това със сигурност е най-важното…

Джери го прекъсна, за да попита дали някой иска чай, шварц кафе или еспресо.

Гърни избра еспресо, Мадлин — черен чай, а двамата Уинклър — билков чай.

Джери започна да пълни чайника с вода.

— Чакай малко. — Денис стана, пъхна ръка в чантата, висяща на облегалката на стола му, и извади друга бутилка вода. — Може ли да използваш това за нашия чай?

Джери се усмихна.

— Разбира се. Само от любопитство — по какво се различава тази от нашата обикновена вода?

— По чистотата! Качество, което трябва да бъде наложено за повечето продукти по света.

Гърни си спомни екологичната кола на алеята.

— Като колата ти?

— Да. Има нулеви емисии. Това означава, че оставя най-малкия възможен въглероден отпечатък в света. В СТБ една поговорка гласи: Твоят отпечатък в този живот е люлката на следващия ти живот.

Диърдри кимна ентусиазирано.

— Днешните ни действия определят какъв ще бъде животът ни утре. Това е истинското значение на кармата. Може би целият този ужас в Ларчфийлд е карма. Злото възкръсва от мъртвите.

Денис даде своето тълкувание:

— Тоз, който върши зло, получава зло.

Диърдри потрепери и скръсти ръце на гърдите си.

— От тази поговорка ме побиват тръпки. Но е вярна. Много дълбока.

— Е — каза Джери, като стана от масата, — стъмва се и ми е малко студено. Време е да затворим прозорците. След като слънцето се скрие зад тези хълмове, температурата бързо ще падне.

Всички обърнаха глави, за да проследят погледа ѝ. Небето бе избледняло от лилаво в саждиво. Гърни стана, за да помогне за затварянето на прозорците. От гората зад къщата се чу жален стон.

Диърдри се ококори уплашено.

— Боже мой, какво беше това?

Джери сви рамене.

— Някаква птица или животно. Какво друго може да има там?

— О, не говори така — възкликна Диърдри. — Звучи като реплика от филм на ужасите.

— Извинявай — усмихна се невинно Джери. — Ще отида да видя чая.

Мадлин заговори бодро:

— Да си поприказваме за алпаките.

— О, да! — възкликна Диърдри. — Толкова са сладки. И вълната им е разкошна.

— Най-добрата вълна в света — каза Денис. — Мека, трайна, първокласна. Ако човек иска да си гледа съвършеното животно, алпаката е най-добрият избор.

— Не излизат ли доста скъпо? — попита Гърни.

— Точно обратното, след като се вземат предвид всички фактори.

— Какви фактори?

— Скритите разходи за другите животни. Например котките. — Интонацията на Денис подсказваше, че котките са толкова желани, колкото и плъховете. — Когато с Диърдри се запознахме, тя имаше две котки, които ядяха само първокачествена котешка храна. Два долара за кутия. Четири долара на ден. Хиляда четиристотин шейсет и шест долара годишно. И живяха четиринайсет години.

— Бяха неразделни — каза замислено Диърдри. — Пипа почина само седмица след Големия Бо.

— Четиринайсет години — повтори Денис. — По хиляда четиристотин шейсет и шест долара годишно. Това са двайсет хиляди четиристотин четирийсет и четири долара. Повече от десет хиляди долара за котка. За храна. Знаете ли какво яде алпаката? Трева! И най-важното…

Телефонът на Гърни иззвъня. Той го извади наполовина от джоба си и погледна дисплея. Беше Морган.

— Извинявайте, трябва да се обадя.

Една плъзгащата се стъклена врата водеше на задната тераса. Той излезе на хладния вечерен въздух.

— Гърни.

— Дейв! Чуваш ли ме? — гласът на Морган трепереше от вълнение.

— Да. Какво става?

— Лоринда Ръсел се обади. Каза ми, че току-що е застреляла Били Тейт!

— Какво?

— Застреляла е Били Тейт! Мисли, че е мъртъв.

— Как е станало?

— Нахълтал през оранжерията, както в нощта, когато е убил мъжа ѝ. Тя чула трясъка от счупени стъкла и грабнала един от пистолетите на Ангъс. Отишла в оранжерията, той тръгнал срещу нея със скалпел и тя го застреляла. Два пъти. Каза, че лежи на пода. Звучеше уплашена от кръвта. Колко бързо можеш да стигнеш дотук?

— След час, ако тръгна веднага. На кого каза?

— Изпратих униформени да обезопасят мястото и веднага ти се обадих. Ще извикам линейка, Фалоу, Словак, Барстоу. Побързай. Искам да си тук, когато разпитваме Лоринда.

— Когато говорихме с нея след смъртта на Ангъс, тя спомена, че е извикала охранителна компания да инсталират камери на другия ден. Ако има такива, изземи файловете.

— О, да. Ще го направя. Леле. Тейт е мъртъв! Надявам се да е мъртъв. Исусе. — Морган заекваше от вълнение. — Дай боже с това тази каша да приключи.

40

Гърни стоеше на терасата, взираше се в тъмната гора и се опитваше да намери логика в това странно развитие на събитията. През дългата си кариера бе видял много неочаквани обрати, но това сега беше различно. Беше пълна бъркотия. Вече се съмняваше, че досегашната му представа за случая има някаква реална основа.

Какъв мотив имаше Тейт да се опита да убие Лоринда? И от тактическа гледна точка защо не я беше убил заедно с Ангъс? Била е в съседната стая — удобна мишена. Ако не е искал да я убие тогава, защо сега?

Мадлин излезе на терасата.

— Проблем ли има?

— Морган току-що ми каза, че „тъмният ангел“, който е оставил посланието на плевнята ни, е бил застрелян. Тъй че случаят може скоро да приключи, но в момента нямам ни най-малка представа за какво беше всичко.

— Трябва ли да знаеш?

— Бих искал да знам.

След кратко мълчание тя смени темата:

— Случайно спомни ли си за лалетата?

— Всъщност да.

Гърни отиде до колата, извади саксиите и ѝ ги подаде.

— Трябва да тръгвам. Можеш ли…

— Да обясня, че са те извикали по спешност от полицията? Разбира се. Внимавай.

По пътя, който Гърни избра от Уолнът Кросинг за Ларчфийлд, нямаше движение и той караше доста над ограничението. Пълната луна високо в безоблачното небе къпеше пейзажа в сребриста светлина и правеше фаровете му почти излишни. Когато се спускаше от дългия хълм към Ларчфийлд, езерото по средата на долината беше като от живак.

Не след дълго излезе на Уотървю Драйв, мина покрай именията на брега и накрая стигна до къщата с малка веранда, където беше убита Мери Кейн.

Защо точно тя, а не Руби-Джун Хупър, която бе видяла Тейт на по-малко от километър оттук? — за двайсети път се запита Гърни. Можеше ли тази малка тайна да е ключът към същността на този случай?

Веднага след къщата на Кейн той зави по частния път към имението на Ръсел и мрежата от горски алеи на Хароу Хил. Както си спомняше от предишното идване с Морган, чакълестата алея правеше серия от тесни завои — трудни на дневна светлина и истинско изпитание през нощта.

Накрая стигна до внушителната каменна стена на имението и спря. Отворената порта беше препречена с найлонова лента. Млад полицай се приближи с голям фенер до страничния прозорец на колата и за миг освети лицето му.

— Детектив Гърни?

— Да.

— Може да минете. Всички коли паркират до предния портик.

— Благодаря. Мъртъв ли е?

— О, да, мъртъв е. С моя партньор бяхме първите пристигнали полицаи. Един поглед беше достатъчен. Два куршума. Един в гърдите, друг през челюстта. Пръснал му е главата. Единственото, което е попречило мозъкът му да се разхвърчи из оранжерията, е бил суитшъртът.

Полицаят свали лентата и Гърни влезе през отворената порта по алеята между високите дървета. Спря субаруто до другите коли при портика — три патрулки, доджа на Словак, колата на моргата, мерцедеса на Фалоу, джипа на Морган, тойотата на фотографа и микробуса на Барстоу. Когато слезе в студения нощен въздух, дисплеят на таблото му показваше 22:15.

Заобиколи голямата каменна къща и меката лунна светлина рязко се смени с ослепителния блясък на халогенните прожектори, осветяващи пространството между оранжерията и гората. Засече се с фотографа, който тъкмо си тръгваше, преметнал през рамо обемистата чанта с фотоапарата си.

Словак и един униформен полицай оглеждаха оранжевия джип на Тейт, който сега стоеше в началото на алеята срещу вратата на оранжерията. Двама други униформени опъваха жълта лента, за да маркират широк коридор през моравата. През стъклената стена на оранжерията Гърни забеляза Барстоу, която говореше с Фалоу.

Морган стоеше на отворената врата на оранжерията. Видя Гърни и бързо се приближи към него. Емоцията в очите му надхвърляше типичната му тревожност.

— Слава богу, ето те и теб!

— Какво е станало?

— Ще видиш.

Гърни влезе в оранжерията.

Сцената, която видя отначало, съвпадаше с това, което си беше представил въз основа на телефонния разговор с Морган и коментарите на полицая на портала.

На пръв поглед в проснатия по средата на каменния под мъж и вече познатото облекло на Тейт — сив суитшърт, черни дънки и маратонки — нямаше нищо изненадващо. Трупът лежеше по гръб, с изпънати към Гърни крака.

Големите, все още лепкави на вид петна на пода вляво от главата и гърдите му свидетелстваха, че първоначално тялото е лежало по очи върху тези локви кръв и е било обърнато от съдебния лекар в хода на предварителния оглед. Местоположението на петната от кръв върху суитшърта в района на гърдите и шията потвърждаваше този сценарий.

Когато се приближи още, Гърни забеляза грозните поражения, нанесени от куршума, който бе раздробил брадичката и челюстта и очевидно — по думите на полицая на портала — беше пръснал задната част на черепа в качулката.

Гърни се наведе и когато погледна горната част на лицето, трансформацията, която видя, го порази. Тейт изглеждаше странно остарял — нищо общо със снимката от арестуването му, която Гърни беше видял. И разбира се, нищо общо със снимката в спалнята на Селена Кърсън.

Промяната беше особено видима във все още отворените му очи. Бяха по-малки, по-тъмни…

Гърни спря, втренчи се в трупа и направи още една крачка напред.

Възможно ли беше?

Той погледна назад към Морган, който само кимна — изглежда, все още не беше преодолял първоначалния шок.

Гърни се наведе и се втренчи в тези малки, черни, мъртви очи. Сега беше сигурен.

Кървавият труп на пода беше Чандлър Аспърн.

Гърни отстъпи назад, все още неспособен да осмисли съвсем това странно развитие на нещата.

Гласът на Барстоу прекъсна мислите му:

— Намерихме нещо интересно в джоба на суитшърта му. — Вдигна една найлонова торбичка за фризер.

Гърни се наведе, за да се увери, че вижда правилно.

В торбичката имаше отрязана дясна ръка — съдейки по размера, най-вероятно мъжка.

Част трета

В сърцето на злото

41

През следващите четирийсет и осем часа се оформи съвсем нов сценарий, подкрепен от множество веществени доказателства — в който Чандлър Аспърн, кметът на Ларчфийлд, беше главният злодей.

За Гърни новата хипотеза изглеждаше повече или по-малко задоволителна. От друга страна, много важни въпроси все още оставаха без отговор. Положителното беше, че вече имаше правдоподобни обяснения за два факта, които го притесняваха: обаждането на Тейт до номера на Аспърн от погребалната агенция и несъответствието между съдбите на Руби-Джун Хупър и Мери Кейн.

На сутринта на третия ден след застрелването му съсредоточената около Аспърн версия за убийствата в Ларчфийлд трябваше да бъде представена на окръжния прокурор, за да получат съгласието му да бъде направена публично достояние чрез медиите и разследването да бъде закрито.

Гърни се съгласи да присъства на срещата.

По молба на Морган той пристигна в участъка двайсет минути по-рано, за да обсъдят как полицейският началник ще представи доказателствата за вината на Аспърн.

Когато Морган го попита какво мисли за заключението му, Гърни отговори, че всичко звучи добре. Имаше някои съмнения, но знаеше, че ако ги повдигне в момента, Морган ще се притесни още повече.

— Познаваш ли окръжния прокурор? — попита Морган.

— Не.

— Секси мацка, която говори като картечница и според слуховете вече се е прицелила някъде по-високо.

— Имал ли си проблеми с нея?

— Нищо сериозно, само обичайното напрежение, което се получава с човек, който иска всичко да е перфектно и го иска за вчера.

— Очакваш ли по-сериозно напрежение на тази среща?

Преди Морган да успее да отговори, някой почука на отворената врата. Беше дежурният сержант.

— Страйкър дойде — каза той, сякаш обяви пристигането на данъчна ревизия.

Брад Словак и Кира Барстоу бяха заели местата си на масата в заседателната зала. Седяха срещу пиар експерта Мартин Кармъди и Грета Викърз, преподавателката по инженерни науки, която бе дала заключението, че ковчегът на Тейт е бил разбит отвътре.

В единия край на масата стоеше жена със спортна фигура и къса кестенява коса и говореше по телефона. Изглеждаше още ненавършила трийсет, което я правеше най-младата от окръжните прокурори в щата, но в хладното ѝ сурово изражение нямаше почти нищо младежко.

Гърни избра място до нея. Морган остана прав, докато Страйкър не приключи разговора и не седна. Тя остави телефона пред себе си, демонстративно погледна часа и каза без поздрав или встъпителни думи:

— Говорете, началник.

Морган прочисти гърлото си.

— Мисля, че познавате всички в тази стая, Кам, освен Дейв Гърни…

— Знам кой е. Да започваме.

Тикът в ъгъла на устата на Морган се завърна.

— Мисля да започнем от самото начало — с кадрите от падането на Били Тейт от покрива на църквата и последвалото му събуждане и излизане от погребалната агенция на Пийл…

Страйкър го прекъсна:

— Гледала съм ги. „РАМ Нюз“ пуска записите ден и нощ.

— Тогава сигурно сте видели как Тейт изпраща текстови съобщения от стаята за балсамиране?

— Така изглежда, че прави.

— Телефонните архиви показват, че първото е било адресирано до Селена Кърсън — жената, с която е живеел, — за да ѝ каже, че е жив. Второто съобщение е било адресирано до Чандлър Аспърн и в него Тейт му предлага съдействие и изказва намерение да го посети по-късно вечерта.

— Видях текстовете на съобщенията в материалите по разследването. Предполагате, че след като е излязъл от погребалната агенция, Тейт е отишъл в къщата на Аспърн?

— Точно така.

— И какво е направил там?

— Предложил е на Аспърн взаимноизгодната възможност, която споменава в съобщението си.

— Знаете ли каква е била тази възможност?

— Имаме доста добра представа.

— Имате предвид необосновано предположение?

В ръката на Страйкър се появи химикалка и тя започна леко да потропва с нея по масата.

Тикът на Морган се усили.

— Предпочитам да го нарека разумно предположение, Кам, което се потвърждава от случилото се след това. Смятаме, че Тейт е осъзнал, че е в уникална позиция. Всички мислят, че е мъртъв, и ако тялото му изчезне, най-логично е да се предположи, че трупът е бил откраднат. Може да е видял в това възможност.

— За какво?

— Да отмъсти на Ангъс Ръсел, че заради него е бил арестуван и вкаран в затвора. Може би да уреди и други сметки. И е щяло да му се размине, защото официално е бил мъртъв. Нямаше да търсим Били Тейт, а този, който е откраднал трупа му.

— Каква е връзката с Аспърн?

— Всички знаеха, че Аспърн и Ангъс са врагове и че е заложена огромна сума пари. Лесно мога да си представя как Тейт отива при Аспърн онази нощ с простия въпрос: „Колко би платил, за да се отървеш от Ангъс?“. Може би са обсъждали подробности, може би — не, но после се е случило нещо, което Тейт не е очаквал.

Химикалката на Страйкър спря да потропва. В очите ѝ проблесна искра на интерес.

— Аспърн го е нападнал?

— Аспърн го е убил.

— Защото не му е имал доверие?

Липсата на доверие, изглежда, беше добре познато чувство за прокурорката.

— Да. Защо да рискува, когато би могъл да нагласи всичко така, че пак вината да падне върху Тейт? Изглежда, че Тейт е измислил перфектното престъпление и накрая е станал жертва на собствената си хитрост.

— Предполагате, че Аспърн е убил Тейт и после Ангъс?

— Мисля, че Аспърн е убил Тейт и след това му е отрязал ръцете, за да може да оставя отпечатъците му на местопрестъплението. Облякъл е дрехите му, взел е скалпелите и чука за кости, които Тейт е откраднал от погребалната агенция, и е отишъл в имението на Ръсел с джипа му. Между другото, фактът, че именно Аспърн е карал джипа, ни даде отговор на един досаден въпрос, който ни озадачаваше от самото начало.

Морган погледна Гърни и той поде:

— Бяхме озадачени от факта, че две жени са видели джипа и неговия шофьор на Уотървю Драйв в онази нощ, но само едната от тях е била убита. Руби-Джун Хупър каза, че е разпознала Били Тейт и е говорила с него без последствия. После, само на километър оттам, Мери Кейн също се среща с него и изгубва живота си. Но ако шофьорът на джипа е бил Чандлър Аспърн, има логично обяснение. Заради качулката и слабата светлина Руби-Джун Хупър е решила, че това е Били, и го е извикала по име. Точно това е искал Аспърн и затова е продължил. Но да предположим, че Мери Кейн е видяла шофьора по-ясно под ярката улична лампа срещу къщата си. Да предположим, че е разбрала, че това не е Били, или дори е разпознала Аспърн. Може би затова я е убил. Имаме запис от инцидента на телефона ѝ — който е използвала, за да записва птичи викове — и той потвърждава този сценарий.

Страйкър кимна бавно, сякаш оценяваше доколко добре съвпадат парчетата от пъзела.

— Защо е решил да убие Линда Мейсън два дни по-късно?

— Само предположение, но мисля, че е искал да добави още един завършващ щрих в портрета на Били Тейт като убиец, за когото всички знаеха, че е заплашвал Линда Мейсън по същия начин, по който е заплашил Ангъс Ръсел.

— Аспърн имал ли е лично зъб на тази жена?

— Не можем да сме сигурни, но изглежда, че я е убил основно за да насочи още по-сигурно вниманието ни към Тейт.

— Като символите на ада и посланието на Тъмния ангел?

— Точно така.

— Добре — каза Страйкър, като отново започна да трака с химикалката и се обърна към Морган. — Това ни довежда до злополучното нападение на Аспърн срещу Лоринда Ръсел. Тук нещо не ми се връзва. Разяснете. Искам факти, а не теории.

Морган се усмихна.

— По този въпрос имаме доста добри доказателства.

— Дано, защото единственото, което имаме за момента, е колекция от разумни предположения.

Морган отвори приложението на телефона си, което управляваше видео оборудването в стаята. Чукна по иконата и големият екран на стената оживя. Всички се завъртяха на столовете, за да виждат по-добре. Дори когато се обърна, пиар експертът Мартин Кармъди запази позицията си на замислен стратег, със сключени като къщичка пръсти.

— След убийството на Ангъс Лоринда се е обадила на охранителна фирма, която е инсталирала първата камера за наблюдение в деня преди нахлуването на Аспърн. Имаме запис с висока резолюция от пристигането му с джипа на Тейт и приближаването му до оранжерията облечен като него.

— С джипа на Тейт? Мислех, че сте го конфискували.

— Намерихме джипа в собствеността на Аспърн. Кира Барстоу завърши огледа на място, но прехвърлянето му на принудителния полицейски паркинг се забави. Затова през онази нощ Аспърн е могъл лесно да го вземе.

Страйкър кимна предпазливо.

— И според новата ви теория, ключът е бил у него?

— Точно така. Вероятно го е взел от Тейт, след като го е убил.

Морган чукна върху друга икона и на екрана се появи изображение, на което Гърни разпозна ливадата между оранжерията на Ръсел и гората. В лунната светлина образът беше неочаквано ясен.

— Следете изхода на горския път — каза Морган.

Отпред се появи автомобил, разпознаваем като джип дори в полумрака, и спря на границата на ливадата. От него на лунната светлина слезе тъмен силует. Носеше същия сив суитшърт, черни дънки и маратонки като Тейт на видеото от моргата. Мъжът бързо пресече зрителното поле на камерата и се отправи към къщата. Поради ъгъла на камерата и размера на качулката, лицето му почти не се виждаше. За секунда на Гърни му се стори, че вижда дебел черен белег отстрани на бузата му.

Морган погледна Кам Страйкър през масата.

— Посоката му на движение показва, че отива направо към оранжерията.

Забуленият силует с качулката изчезна от кадъра и екранът изгасна.

Морган добави:

— С детектив Гърни разпитахме Лоринда Ръсел по-късно същата нощ и историята, която ни разказа, започва там, където свършва този видеозапис.

— Разпитът записан ли е?

— Да.

— Къде?

— В бунгало на територията на имението.

— Защо точно там?

— Госпожа Ръсел има фобия към кръв. Тя настояваше, че не може да остане в къщата, докато трупът и всички видими следи от кръв не бъдат премахнати. Имаше същата реакция и след убийството на съпруга си.

— За аудиозапис ли става дума?

— Аудио- и видеозапис, вече качен в системата. Можем да го пуснем веднага.

Тя погледна часа на телефона си.

— Давайте.

На екрана се появи Лоринда, седнала в едно от покритите с басма кресла в бунгалото. Носеше кремава копринена блуза — добре подбран контрапункт на тъмната коса до раменете, обрамчваща лицето ѝ. Успяваше да изглежда едновременно привлекателна и недосегаема.

Страйкър се втренчи в стопкадъра.

— Това ли е жената, която толкова се шокира при вида на кръв, че не можеше да остане в къщата? — Погледна Морган. — Сериозно?

Морган се размърда неловко на стола.

— Лоринда е… особен човек.

— Особена жена, чийто съпруг е бил брутално убит миналата седмица, за която буквално е било въпрос на секунди да ѝ прережат гърлото, която току-що е застреляла човек, а седи там като кралица на спокойствието. — Страйкър разпери длани, сякаш търсеше обяснение. — Взема ли наркотици?

— Доколкото ни е известно, не — отговори Морган.

След като той пусна видеото, първият глас, който се чу, беше този на Гърни, идващ някъде извън обсега на камерата:

— Както вече обясних, госпожо Ръсел, показанията ви се записват. Моля, опишете възможно най-подробно всичко, което се случи тази вечер — като се започне от това, къде бяхте и какво правехте, когато усетихте първите признаци за възможно проникване с взлом.

Немигащите очи на Лоринда бяха втренчени от екрана във всеки, който би могъл да гледа видеото — резултат от това, че не гледаше Гърни, а директно в камерата, поставена до него.

Заговори с глас, който не издаваше нито емоция, нито географски корени:

— Беше девет часът. Бях в кабинета на първия етаж. Тъкмо щях да се обадя на някого и забелязах часа на телефона си.

— На кого щяхте да се обадите? — попита гласът на Гърни зад камерата.

— На Данфорт Пийл, за да му кажа, че съдебният лекар е готов да освободи трупа на Ангъс и бих искала да обсъдим приготовленията за погребението.

— Не беше ли малко късно да му се обаждате?

— Тогава се сетих. Трябваше да се погрижа за това. Не обичам да отлагам.

— Приключихте ли с разговора?

— Пийл не вдигаше. Включи се гласова поща.

— Оставихте ли съобщение?

— Не. Тогава чух трясъка от счупено стъкло. Идваше от оранжерията.

— И какво направихте тогава?

— Отидох до шкафа, където Ангъс държеше един от пистолетите си. „Глок-9“. Извадих го, свалих предпазителя и отидох в оранжерията.

— Не ви ли хрумна да се обадите на спешния телефон?

— Не помня.

— Или на вашия градинар? Той няма ли апартамент над гаража?

— Ходи да спи при жена си в Бастенбург.

— Добре. Значи така, отидохте в оранжерията. И тогава какво?

— Първо нищо. Има коридор, който свързва главната част на къщата с оранжерията. Изчаках там около минута, докато очите ми свикнаха с лунната светлина. Отново чух чупещо се стъкло. Тогава видях някой да бута вратата на оранжерията.

— Колко ясно го видяхте?

— Достатъчно ясно, за да видя, че носи суитшърт с качулка и има черен белег на лицето. Видях и нещо в ръката му — нож с късо острие. Вдигнах пистолета. Излязох от коридора в оранжерията. Казах му да не мърда и да хвърли оръжието. Той остана напълно неподвижен за няколко секунди и после се втурна към мен с ножа.

— Добре ли видяхте ножа?

— Блестеше на лунната светлина, проникваща през стъкления покрив.

— И после?

— Дръпнах спусъка — мисля, че два пъти. Той падна на пода точно пред мен. Отстъпих назад. Не мърдаше. На гърба на качулката му имаше тъмно петно, което растеше. Не можех да го гледам. Самата мисъл за… После… върнах се в къщата. И тогава се обадих в полицията.

— Направо на началник Морган?

— Да.

— А не на 911?

— Ангъс винаги казваше: обади се на този, който командва парада, всичко друго е загуба на време.

— Връщахте ли се в оранжерията по някаква причина, преди полицията да дойде?

— Не.

— Къде отидохте?

— На една пейка във вестибюла, до входната врата.

— Направихте ли други обаждания?

— Не.

— Какво направихте с пистолета?

— Държах го. Когато първият полицай пристигна, му го дадох.

— Влизахте ли в оранжерията по някаква причина, след като полицията дойде?

— Не. Казаха ми, че имало много кръв.

— Когато се обадихте на началник Морган, му казахте, че сте застреляли Били Тейт, нали?

— Да.

— Какво ви накара да помислите, че е Тейт?

— Изглеждаше точно като Тейт на видеото, което даваха по телевизията. Суитшъртът с качулка. Черният панталон. Белегът на лицето му. И влезе през същата врата, която Тейт е използвал в нощта, когато уби Ангъс. Току-що бях сменила стъклото.

— Когато ви казаха, че това е Чандлър Аспърн, преоблечен като Тейт, каква беше реакцията ви?

— Изненада.

— Не шок?

— Сигурно може да се нарече и шок.

— Защо му е на Аспърн да ви напада по този начин?

— Не знам.

— Кога за последно говорихте с него?

— Онзи ден по телефона.

— За какво?

— За правния му спор с Ангъс. Арендата на неговата половина на Хароу Хил. Правата за строеж. Парите.

— Кой на кого се обади?

— Аз на него.

— Защо точно в този ден?

— Защо не?

— Каква беше целта на обаждането ви?

— Да видим дали можем да разрешим конфликтите си.

— Как мина?

— Не по начина, по който ми се искаше. Предложих да откупя договора му за наем. Каза ми абсурдно висока цена.

— Как приключи разговорът?

— Казах му какво е последното ми предложение и че ще постъпи разумно, ако го приеме. Той ми каза, че съм глупава малка кучка. Казах му, че ако иска да поговорим лично, ще бъда свободна вечерта или на другия ден. Той затвори.

— Не му ли се ядосахте твърде много, за да му предложите това, след като ви нарече глупава кучка?

— В бизнеса няма чувства. Емоциите са за децата и актьорите.

Морган чукна по иконата на телефона си и видеото спря на стоп кадър — тъмните очи на Лоринда гледаха втренчено от екрана групата в залата.

— Имаме и писмени показания — каза Морган. — Взехме ги по-късно, но са почти идентични с това, което току-що чухте.

Страйкър изсвири тихо с уста. Отново затрака с химикалката.

— Веществените доказателства подкрепят ли нейната версия?

— Няма очевидни несъответствия — каза Морган. — Снимките от местопрестъплението потвърждават разказа ѝ. Искате ли да ги видите?

— Определено.

Всички погледи се върнаха към екрана.

Първите снимки показваха мястото. Виждаше се счупеното стъкло на вратата, вътрешността на оранжерията, цветните лехи и жълтите каменни пътеки между тях. Следващата серия показваше от различни ъгли трупа, проснат по очи. Кръвта бе напоила качулката на Аспърн и образуваше локва върху каменния под около главата му. Снимките в близък план на тези места предизвикаха шокирани възклицания от Грета Викърз и Мартин Кармъди.

Имаше и близки планове на други части на тялото — ръцете, на които Аспърн носеше плътно прилепнали гумени ръкавици; черните дънки; маратонките. Гърни беше почти сигурен, че това са същите маратонки, които са били на краката на Тейт в снимките, направени след падането му от покрива на църквата. Дизайнът на горната част, грайферите, дори дебелите връзки изглеждаха познати.

На друга серия снимки се виждаше тялото, след като е било обърнато по гръб. Малките черни очи на Аспърн нямаше как да се сбъркат, дори и безжизнени. Долната част на брадичката липсваше и челюстта беше раздробена. Цялата предна част на суитшърта бе пропита с кръв и по средата на петното се виждаше тъмна дупка от куршум. На последната широкоъгълна снимка Гърни видя част от голямото дървено устройство с лебедки на тавана, използвано за преместване на големите растения, което си спомняше от първото си посещение.

Морган чукна върху иконата на телефона си и екранът изгасна.

— Много информативно и много показателно за нахлуването на Аспърн — каза Страйкър. — Имаме ли веществени доказателства, свързващи Аспърн с Тейт?

Морган погледна Словак.

— Прочети списъка.

— Дрехите, които носеше Аспърн, определено са на Тейт — каза Словак. — Имаме ДНК потвърждение от пробите от кръв и епителни клетки. До тялото на Аспърн намерихме един от скалпелите, които Тейт е откраднал от моргата, и чука за кости, с който е счупил стъклото. Отпечатъците на Тейт са върху двата инструмента. И когато претърсихме къщата на Аспърн, намерихме съд с кръвта на Линда Мейсън в хладилника му.

Мартин Кармъди издаде тихо възклицание на отвращение.

Словак продължи:

— Извикахме екип с кучета, за да се опитаме да намерим Тейт — когато все още мислехме, че той е убиецът, — но те откриха само парчета от трупа му, заровени в гората близо до къщата на Аспърн. Плътта на лицето му беше изгорена от мълнията. Всички части от тялото са изпратени на патолога за окончателна идентификация и ако имаме късмет, за да се установи причината за смъртта.

Грета Викърз сбърчи нос, сякаш подуши миризма на смърт.

— И най-важното — продължи Словак. — Отрязаната ръка, която намерихме в найлонова торбичка в джоба на суитшърта на Аспърн, беше идентифицирана като принадлежаща на Тейт. Смятаме, че Аспърн я е носил, за да остави отпечатъците му на вратата на оранжерията и може би на други повърхности в къщата.

Кармъди изглеждаше така, сякаш му е прилошало.

Изражението на Кам Страйкър не издаваше нищо.

— Потвърди ли се разговорът, който Лоринда Ръсел казва, че е провела с Аспърн?

Морган отговори:

— Данните от оператора показват, че същия следобед от нейния номер е проведен шестминутен разговор с Аспърн.

— Иззехте ли телефона на Аспърн?

— Още не. Не беше у него. Проверихме колата му, всъщност и трите му коли — беемве, порше и мерцедес, както и количката за голф и джипа на Тейт. Все още претърсваме дома му за улики, които може да ни помогнат да разберем мотивите му.

— Мотивите — каква е вашата хипотеза за това?

Морган избърса потта от челото си.

— По това все още нямаме голям напредък. Може би е очаквал, че който наследи половината на Хароу Хил от Лоринда, ще се поддава по-лесно на влияние. Може би е убил Ангъс с надеждата, че ще е по-лесно да се споразумее с нея, а после е разбрал, че няма да може.

— Какво мисли Лоринда за мотивите му? Каза ли нещо друго освен това, което има на записа с показанията ѝ?

— Опитахме се да го обсъдим с нея, но тя проявява изненадващо слаб интерес към случилото се и причината за него. Каза, че говоренето за това е загуба на време.

— Има ли близки роднини?

— Един от така наречените патриарси в църквата на Сайлъс Гант може да ѝ е братовчед, но тя твърди, че не е сигурна дали е такъв.

Страйкър се изсмя рязко.

— На тази жена ѝ липсва нещо. Какво мислите за нея?

Морган вдигна ръце.

— Тя е загадка.

— Само това ли ще кажете?

Той сви рамене.

— Тя е плътно затворена книга.

— Добре. Давайте нататък. Получихте ли доклада от аутопсията на Аспърн?

Морган въздъхна облекчено — явно се почувства стъпил на по-твърда почва.

— Получихме го. Нищо неочаквано. Прострелян е с два куршума. Единият е влязъл през долната челюст и е разбил мозъчния ствол. Другият е пробил гръдната кост, минал е през сърцето и е прекъснал гръбнака. И двата са били смъртоносни.

— Докато е бил прав ли са го улучили?

— Да. Минали са под приблизително един и същи ъгъл през тялото.

— Тази Лоринда май има доста твърда ръка и бързи реакции.

Морган не коментира.

Страйкър остави химикалката. Опря лакти на масата, вдигна ръце, сключи пръсти пред себе си и облегна челото си на тях. При друг човек би могло да изглежда като молитвена поза. Страйкър изглеждаше силно съсредоточена в мислите си.

След дълга пауза опря длани на масата и се изкашля.

— Добре. Мисля, че можем да приключваме с това. Стигнали сте до разумно заключение, основано на значителни физически и косвени доказателства. Чандлър Аспърн, убиецът от Ларчфийлд, е бил застрелян, когато е нападнал потенциална четвърта жертва. И така нататък. Началник, предлагам да съставите и да огласите категорично изявление за медиите по този въпрос. Край на заплетената история. Край на цирка. Справедливостта тържествува.

Морган се усмихна и се облегна назад. Погледна към Кармъди.

— Мартин, осланям се на вашия опит да погребете това чудовище веднъж завинаги.

Кармъди потърка длани.

— С удоволствие.

42

Когато по-късно Морган остана сам с Гърни в кабинета си, радостното му вълнение от внезапната развръзка на случая отстъпи на хроничната му тревожност.

— Беше много мълчалив на срещата — отбеляза той.

Гърни сви рамене.

— Нямах нищо полезно за казване — и със сигурност нищо, което да ти помогне да убедиш Страйкър по-бързо да вземе решението, което очакваше от нея.

Морган го погледна тревожно.

— Имаш ли някакви възражения срещу крайното решение?

— Нищо конкретно.

— Но това е най-логичното, нали?

— Горе-долу.

— Така избягваме сложен процес и съдебни спорове, в които адвокатите ще правят дисекция на процедурите ни и ще се опитват да обърнат всичко наопаки.

— Абсолютно си прав.

— Но мислиш, че има нещо неизяснено?

— Нямам представа.

Морган кимна разсеяно.

Тогава Гърни попита:

— Как е Селена?

— Не знам. Можем да проверим.

— Добра идея.

Морган смени темата:

— Ти ли каза на Барстоу да провери за бирени кутии или бутилки по пътя за къщата на Кърсън?

— Доколкото си спомням, идеята беше нейна.

— Нейните хора са намерили кутия с ясен отпечатък от палец, принадлежащ на човек на име Рандъл Флек. Дълго досие. Пиянство и хулиганство, тормоз, нападение и така нататък. Тъй като бирената кутия се е намирала на обществен път и следите от гумите на мотоциклета му не бяха единствените в имота на Кърсън, не можахме да го свържем пряко с нападението срещу къщата, но го хванахме за незаконно притежание на три нерегистрирани пистолета и напълно автоматично „Узи“. Конфискувахме и огнехвъргачка. Адско оръжие! Но притежанието им е разрешено от закона и не се изисква специален лиценз, тъй че в крайна сметка ще трябва да му я върнем. Междувременно я държа заедно с другите му оръжия в хранилището за веществени доказателства.

— Има ли някаква връзка с Гант?

— Адресът, посочен в разрешителните на Флек, е на магазин в Бастенбург, който е даден под наем на Църквата на патриарсите. И Гант му внесе гаранцията веднага след като съдия определи сумата вчера следобед. Флек трябваше да се яви в съда тази сутрин, но получих есемес, че не е отишъл.

— Изглежда, преподобният много е бързал да го освободи.

Морган кимна.

— Полицията на Бастенбург го издирва. След като приключим този кошмар с Аспърн и Тейт, ще имаме повече хора, за да придвижим нещата срещу Флек по тая работа с Кърсън.

Гърни почувства прилив на гняв.

— Това, което наричаш „тая работа“, всъщност са два опита за убийство.

Морган го погледна, сякаш му бяха ударили плесница.

— Прав си — ако онези идиоти са знаели, че в къщата е имало хора. В противен случай може да пледират за тежък вандализъм или застрашаване на човешки живот по невнимание.

Гърни потисна желанието си да спори. Осъзна, че е в агресивно настроение и е по-добре да излезе по-скоро от кабинета на Морган. Всъщност изобщо да се махне от Ларчфийлд и да не се връща поне до края на деня.

Когато минаваше по главната улица на Бастенбург, видя редица черни мотоциклети, спрени на тротоара пред Църквата на патриарсите. Паркира на една пресечка оттам и се върна пеша.

Входната врата се охраняваше от възрастен мъж с рокерски дрехи, сбръчкана жълтеникава кожа и ръждива брада.

Гърни показа полицейската си карта.

— Детектив Гърни, искам да говоря със Сайлъс Гант. Моля, извикайте го.

— Преподобният е зает.

— Това е полицейска работа. Трябва да говоря с него спешно.

Мъжът не помръдна.

— Разбирате ли какво казах току-що?

— Ти трябва да разбереш.

— Отдръпнете се от вратата, господине.

Мъжът остана на мястото си.

Гърни се премести напред под ъгъл, сякаш се опитваше да го заобиколи. Мъжът го пресрещна и започна да го избутва от вратата. Гърни приклекна, за да понижи центъра на тежестта си, изпъна единия си крак назад и заби десния си лакът в слънчевия сплит на мъжа, при което му изкара въздуха и той се стовари върху вратата.

Тя се отвори отвътре. От нея излезе друг брадат здравеняк, а зад него се виждаха още двама. Брадатият изгледа Гърни и другаря си, облегнат на касата. Стисна бавно юмруци.

— Какво, по дяволите, означава това?

— Полиция. Приберете се вътре. Веднага!

Мъжът остана на място, но зад него тих глас каза:

— Всичко е наред, Дик, аз ще се погрижа.

Тримата мъжаги се върнаха вътре, като прибраха и временно изкарания от строя.

Сайлъс Гант — невъзмутим като прошарения си помпадур — излезе навън. Втренчи се в Гърни. Погледът му не издаваше никаква емоция освен леко любопитство.

— Мога ли да ви помогна? — попита с почти бащински глас.

— Гърни, полиция на Ларчфийлд. — Гърни показа служебната си карта. — Търся Рандъл Флек.

— Не е тук, както вече обясних на съответните власти. Мога ли да направя нещо друго за вас?

Този въпрос накара Гърни да осъзнае, че е тук — което беше нехарактерно за него — без ясна идея какво иска да постигне. Импулсът да спре бе дошъл от друга част от него, тази, която бе реагирала на болката от атаката срещу Селена Кърсън — онази част от него, която бе изпълнена със също толкова нехарактерния гняв, който го накара да удари с лакът в корема охранителя на вратата.

Сега отговори, като спокойно наблягаше на всяка дума:

— Вие сте впечатляващ оратор, господине. Хората приемат присърце всичко, което казвате. Затова следващия път, когато изнасяте реч пред паството си, не е зле да включите ясно осъждане на нападението срещу къщата на госпожица Кърсън от банда невежи пияни отрепки.

Любезното изражение на Гант замръзна за секунда в нещо не толкова приятно, което той бързо прикри с покровителствена усмивка.

— Трябва да разберете, детектив, че тези, които се наслаждават на нечестив живот и открито се кланят на Сатаната, могат да предизвикат силна реакция от страна и на най-добронамерени хора.

— Добронамерени хора. Ще го запомня.

— Няма да е зле.

— Между другото — добави Гърни, — ако видите Рандъл Флек, уведомете го, че той и неговите добронамерени приятели са допуснали най-голямата грешка в окаяния си живот. — Замълча за момент, после намигна на Гант. — Приятен ден, преподобни.

43

Когато Гърни минаваше покрай плевнята си, му се стори, че през двата слоя боя на вратата все още слабо прозира посланието на Тъмния ангел. След миг ъгълът му на наблюдение се промени и буквите изчезнаха. Надявайки се, че това е само игра на вечерната светлина, той продължи през ливадата към къщата. Спря на обичайното си място, слезе и с изненада откри, че Мадлин плеви аспержите.

— Мислех, че днес си в клиниката.

— Бях. До обяд. Искаш ли да се изкъпеш в езерото? Бях там допреди малко. Водата е прекрасна.

Гърни се опита да измисли убедителна причина да откаже, но нищо не му дойде наум. За разлика от Мадлин, той не обичаше студената вода на езерцето, подхранвано от пролетните води, но може би едно бързо топване щеше да отмие продължаващия дискомфорт от конфронтацията му с Гант.

— Добре.

Половин час по-късно, със стичаща се студена вода от косата, Гърни излезе на тревистия бряг. Мадлин се надигна от шезлонга си и му хвърли кърпа. След като се избърса бързо, той седна на стола до нея под сянката на дърво с лъскави като изумруди листа. Изпъна крака под все още огряното от слънцето петно отстрани.

— Какъв прекрасен ден — каза Мадлин с щастлива въздишка.

— Ммм.

— Видя ли дивите перуники?

Гърни се огледа. Между езерото и пътя забеляза причудливи сини цветя, които се люлееха от вятъра.

— Много са красиви — каза той.

— Колибрите се върнаха. И авлигите също. И горските зидарки — онези, които висят надолу с главата на хранилките.

— Ммм.

Гърни се изтегна на шезлонга и затвори очи.

След минута тя попита:

— Спиш ли?

— Просто… опитвам се да си прочистя ума.

В това отношение мозъците им функционираха по различен начин. На открито Мадлин черпеше душевния си покой чрез визуалната връзка с природата. Богатството и разнообразието на цветовете я успокояваха. Птиците, цветята и залезите бяха утешителни прояви на красота. Тя се отнасяше скептично към предпочитанието на Гърни към неуловимите миризми и усещания на природата, погалването на лек бриз, звуците, едва различими от тишина — които най-добре възприемаше със затворени очи.

— Е — каза тя, — за да не забравя по-късно… трябва да нанесеш още един слой боя на вратата на плевнята.

— О?

— Онова ужасно нещо започва да прозира.

— Добре. Ще се погрижа.

Скоро Гърни установи, че целта му да освободи ума си от мисли и тревоги няма да се осъществи, защото напомнянето за посланието на вратата на плевнята отново го накара да се запита за целта, с която е било написано.

Когато мислеха, че го е направил Били Тейт, въпросът за мотива бе стоял на заден план. Ако смятате извършителя за психически нестабилен или силно импулсивен, мотивацията като фактор за извършване на престъпление едва ли заслужава внимание. Но сега уликите сочеха, че зад всичко стои Чандлър Аспърн, а не Били Тейт. А при Аспърн беше логично да се предположи, че е имал някаква практическа мотивация.

Но каква?

Най-простото би било желанието да поддържа фантастиката, че Били Тейт все още е жив и е възкръснал от ада. Но проблемът беше в пропорционалността. Дали рискът или цената на действието съответстваше на евентуалната полза?

В този случай как затвърждаването на едно вече наложило се убеждение оправдаваше риска, който Аспърн поемаше с идването си до плевнята на Гърни, да остави характерни следи от гумите си и беемвето му да бъде видяно от потенциални свидетели?

Трудно беше да види смисъл в това.

— Работиш, нали?

Гласът на Мадлин го върна към реалността.

Той се усмихна.

— Мисля, че да. Извинявай. Този проблем с плевнята ме измъчва.

— Прозиращият надпис?

— Не. Защо изобщо посланието беше оставено там.

Тя вдигна въпросително вежди.

Гърни ѝ обясни проблема със съотношението между риска и ползата.

— Хъм. Може би ползата е по-голяма, отколкото предполагаш?

Това звучеше логично, но нищо конкретно не му дойде наум.

— Е — попита Мадлин, — докъде добутахте това разследване? Когато ми каза, че жената на Ръсел е застреляла Аспърн, останах с впечатлението, че всичко е свършило.

— Технически, да. Тази сутрин прокурорът изслуша доста убедителен сценарий, подкрепен с веществени доказателства, включително отрязаната ръка на Били Тейт. Трите убийства, първоначално приписани на Тейт, както и убийството на самия Тейт, сега се приписват на Чандлър Аспърн. Убийството на Аспърн се приема за некриминален акт на самозащита. Така имаме пет трупа, всичките спретнато опаковани с история, благословена от самия окръжен прокурор. Официално случаят е приключен.

— Обаче?

— Имам лошо предчувствие.

44

След като нанесе още един слой боя върху вратата на плевнята и подряза бързо растящите издънки на форзицията до нея, Гърни посвети остатъка от деня на самоходната си косачка. Времето беше по-влажно от обичайното за началото на май, тревата растеше бързо и пътеките около имота започваха да се сливат с ливадите, които ограждаха.

Когато Мадлин минаваше през такава обстановка, природата я очароваше с дребните детайли от красотата си — дивите цветя, песните на ливадните птици, пъстротата на пеперудите. За Гърни това бе просто ненатрапчив фон на собствените му мисли. Сега, докато караше косачката по слънчевата граница на горната ливада, тези мисли се лутаха по тъмните пътеки между неразрешените въпроси на случая.

Най-озадачаващи за Гърни бяха мотивите на Аспърн, не само за надраскването на плевнята му, но и за нападението над Лоринда Ръсел. Друг проблем беше изчезването на Рандъл Флек, което изглеждаше като ехо от изчезването на враговете на Ангъс Ръсел по-рано. Нямаше очевидна връзка между тези стари събития и новите. Но дали наистина? Така течаха мислите му — обикаляха в кръг, без да водят до нищо.

След вечерята реши да се обади на Майк Морган и да сподели притесненията си.

Реакцията на Морган беше гневна и пренебрежителна.

— За бога, Дейв, прекарах два часа с Кармъди този следобед, за да ошлайфаме заключителното ни изявление пред медиите. Гладко, аргументирано, свързано. Записахме го и го изпратихме до всички медии, които отразяват случая. Сега ми се обаждаш със съмнения, които пробиват дупки в цялата ни логика, това ли искаш да ми кажеш? Какво, по дяволите, очакваш да направя?

— Реагира по същия начин, когато поставих под въпрос ролята на Тейт в убийствата и после отново, когато повдигнах въпроса за беемвето на пътя за къщата ми. Не искаше да чуеш за това.

— Добре. Но какво да правя сега? Да дам опровержение?

— Не искам да разгласяваш нищо на този етап. Единствено искам да споделя въпросите, които ме безпокоят. Не те ли гложди това, че не знаем защо Аспърн се е опитал да убие Лоринда и защо го е направил точно онази нощ?

— Животът е пълен с въпроси, на които не мога да отговоря. Не можем ли просто да оставим нещата така? За бога, Дейв, откажи се!

Оставяйки Морган на ръба на паниката, Гърни затвори. Докато седеше на терасата в сгъстяващия се здрач и гледаше как вечерният бриз поклаща стръковете на аспержите, отново го загложди един въпрос, който му беше хрумнал и по-рано. Дали Ръсел беше назначил Морган за шеф на полицията въпреки слабостите му… или заради тях?

На другата сутрин се събуди в по-прагматично настроение. След като Морган бе твърдо решен да спусне завесата над случая, отношенията на Гърни с полицията на Ларчфийлд явно скоро щяха да приключат. Той реши да се подготви за този момент.

Облече се, включи кафеварката и се обади на Словак.

— Добро утро, сър, как сте?

В гласа на младия полицай звучеше радост от успешно приключеното разследване.

— Добро утро, Брад. Искам копие от материалите по случая „Ръсел“ с последните бележки и стенограмите от разпитите, както и флашка със записите от охранителни камери и снимките от местопрестъпленията. Ще бъда там в 9:30. Можете ли да ми ги приготвите дотогава?

— Разбира се.

Не че смяташе да води частно разследване на официално приключения случай. Искаше само да се увери, че не е пропуснал нещо. Поне така си казваше.

Без да събуди Мадлин, веднага тръгна за Ларчфийлд. За сметка на предишния слънчев ден, сега времето беше променливо и заплашваше с гръмотевични бури. Гърни спря на Котсуолд Лейн пред полицейското управление. Веднага щом влезе, дежурният сержант му подаде издут плик с документи.

— За вас от Словак.

Гърни взе плика и веднага си тръгна, за да сведе до минимум вероятността да се засече с Морган. Когато пак се качи в колата, отвори плика, за да се увери, че и исканата флашка е вътре. После обиколи еднопосочните улици около селския площад, изкачи хребета, разделящ Ларчфийлд от Бастенбург, и продължи обратно към дома.

Когато стигна в Уолнът Кросинг около 10:40, тъмните облаци се бяха сгъстили и се чуваха далечни гръмотевици. Докато паркираше до аспержите, дъждовните капки вече барабаняха върху предното му стъкло. Побърза да влезе в къщата, затвори френските прозорци до масата за закуска и взе лаптопа си от кабинета.

Когато отиде при мивката, за да си направи второ сутрешно кафе, намери бележка от Мадлин, в която тя пишеше, че ще работи в клиниката цял ден.

След като кафето стана готово, Гърни си сипа и взе изпускащата пара чаша на масата. Отвори плика от Словак, извади папката с материалите по разследването и пъхна флашката в лаптопа.

Кликна върху иконата за USB и на екрана се отвори прозорец с още девет други икони, по една за всеки от петте цифрови видеофайла и четирите папки със снимки от местата на убийства. Реши първо да изгледа видеата — в хронологичен ред, започвайки от падането на Тейт от покрива на „Сейнт Джайлс“.

Тъй като вече го беше гледал няколко пъти, превъртя по-голямата част до моментите, които го интересуваха. Направи същото с видеото, на което се виждаше „възкръсването“ на Тейт в погребалната агенция на Пийл, и с онова, на което джипът на Тейт минаваше по Уотървю Драйв в нощта на убийството на Мери Кейн и Ангъс.

Отдели повече време на следващия запис — този от новата охранителна камера на Лоринда Ръсел, — на който Аспърн, преоблечен като Тейт, се приближаваше до оранжерията. Въпреки слабата светлина от луната яснотата беше поразителна. Между детайлите, които изпъкваха най-ярко, бяха старото петно от кръв върху качулката на суитшърта, чукът в ръката му, с който бе разбил стъклото на оранжерията, белите връзки на маратонките и издутината в джоба на суитшърта, където носеше опакованата ръка на Били Тейт.

Петото видео показваше как Лоринда отговаря на въпросите на Гърни за стрелбата. И отново леденото безразличие на тази жена и умението, с което прикриваше емоциите си, го поразиха. Може би си струваше да положи усилие, за да си обясни поне донякъде апетитите, които мотивираха решенията, вземани в тази лъскава обвивка.

Но откъде да започне?

Вече знаеше мнението на някои от хората, които я познаваха — Хелън Стоун, Хилда Ръсел, Грег Мейсън, Майк Морган, — но тези разговори му бяха дали повече информация за техните чувства, отколкото за нейните. Изключение правеше само забележката на Грег Мейсън, че е била единствената ученичка в училище, която не се е страхувала от Били Тейт.

Докато размишляваше върху малкото, което знаеше за нея, си спомни, че Морган му беше споменал за някаква „неуместна връзка“, която според слуховете имала, когато била на петнайсет, с директора на гимназията. Почуди се дали сега, тринайсет години по-късно, този човек ще иска да говори за нея?

Обади се на Грег Мейсън.

Явно след като бе видял името му на дисплея, Мейсън се обади с тон на гняв и възбуда.

— Чух за Аспърн. Този мръсник! Жалко, че не бях там, когато Лоринда го е застреляла. Сигурен ли сте, че е мъртъв?

— Сто процента.

— Боже мой, познаваш някого толкова години, а после откриваш, че изобщо не го познаваш. Никога не съм го харесвал. Но кой е очаквал да направи такова нещо?

— Дано смъртта му да ви донесе някакво облекчение.

— Не знам за „облекчение“. Радвам се, че този кучи син е мъртъв. Това ли искахте да ми кажете?

— Всъщност исках да проуча малко повече нещо, което споменахте по време на разговора ни във вашия кабинет. Слуховете за връзката на Лоринда — Лори Стрейн — с директор Бълок.

— Казах ви, че не обсъждам слухове.

— Уважавам това. Но когато нещо такова се появи по време на разследване, трябва да бъде изяснено. Искам да говоря директно с Бълок и се надявах, че познавате някого, който може да ме свърже с него.

— Няма го поне от дванайсет години.

— Сигурно е оставил адрес за препращане на пощата.

— Не знам такова нещо.

— Но някой трябва да знае, нали?

— Единственият човек, който може да знае нещо, е Бети Брил.

— Коя е тя?

— Заместник-директор по административните въпроси.

Гърни благодари на Мейсън, обади се в гимназията на Ларчфийлд и попита за Бети Брил.

Когато тя се обади, той се представи като работещ за полицията и обясни, че трябва да се свърже с бившия директор на училището.

— Хенли Бълок ли?

Гласът ѝ прозвуча сухо, напрегнато и недоволно от засягането на темата.

— Да.

Той чу шум от тракане на клавиатура. После още. И още.

— Единственото, което мога да ви дам, е адресът, който е дал месец след напускането си. Нямам представа дали още е актуален.

— Има ли телефонен номер?

— Не.

Тя изсумтя и продиктува адреса на Бълок с очевидно отвращение към всичко, свързано с този човек.

Гърни го въведе в „Гугъл Мапс“ — Хейз Стрийт 36, Криктън, Ню Йорк. Приложението показа приблизително време за пътуване от Уолнът Кросинг — час и девет минути.

На снимките в интернет се виждаше фасадата на сграда, приличаща на стар пансион с широка крива веранда. Магазинът отляво се казваше „Старинните съкровища на Труди“, а отдясно — „Деликатесите на Флако“. Гърни намери сайта на закусвалнята, където бе посочен телефонен номер.

На четвъртото позвъняване отговори отегчен женски глас:

— „Флако“, какво ще желаете?

Гърни обясни, че се опитва да се свърже с човек на име Хенли Бълок, който живееше в съседната къща, и се пита дали някой в закусвалнята знае името или телефонния номер на собственика на сградата.

— Чакайте — каза тя. — Ще ви дам баща ми.

Две минути по-късно дрезгав мъжки глас попита:

— Кой си ти?

Гърни се представи и обясни какво иска.

— Човекът, когото търсиш, вече не е тук.

— Знаете ли къде мога да го намеря?

— Почина преди няколко години.

— Ясно. Случайно да знаете как е умрял?

— Виж какво, мой човек, не знам кой си.

Гърни повтори името и за кого работи.

— Слушай, момче, всеки може да каже всичко по телефона. Казваш, че си детектив. Аз откъде да знам, че наистина си такъв? Вчера ми се обади някой, каза, че е от данъчните, и поиска да му дам номера на кредитната си карта, за да не ме арестуват за укриване на данъци.

— Може ли просто да ми дадете името или телефонния номер на собственика на сградата?

— Аз съм собственикът на сградата.

— Все още ли действа като пансион?

— Не е пансион. Никога не е била. Даваме апартаменти под наем. Много хубави.

— А вие сте…?

— Джордж Флако.

— Добре, Джордж, разбирам желанието ви да сте сигурен с кого говорите. Но нека да ви задам един прост въпрос. Има ли нещо особено около смъртта на Хенли Бълок, заради което въпросът да е деликатен за вас?

— Може да има, а може и да няма. Както казах по-рано, не говоря по телефона с хора с непотвърдена самоличност.

— Добре, Джордж. Уважавам това. По-късно днес ще дойда до Криктън и ще ви се легитимирам. Когато се уверите, че съм от полицията, може да поговорим за бившия ви наемател. Може да го направим в офиса ви или в полицейското управление на Криктън, ако ви е по-удобно.

Никога в кариерата на Гърни никой не беше избирал полицейския участък като по-удобно място за такива разговори.

— В закусвалнята е добре — каза Флако без особен ентусиазъм. — Тук съм до шест. И после изчезвам.

— Добре, Джордж. Ще бъда там в пет.

По-голямата част от Криктън изглеждаше по същия начин като снимките на пансиона на Хейз Стрийт в гугъл. Стар крайречен център, видимо лишен от местна аристокрация, градчето се състоеше от множество стари тухлени сгради — бивши работилници, производствени цехове и магазини за инструменти, снабдявали в миналото несъществуващите вече семейни ферми в околността.

От другата страна на „Старинните съкровища на Труди“ имаше изоставена сграда от деветнайсети век, чиято тъмна тухлена фасада изглеждаше опушена от пожар. Разпадаща се табела, окачена под закованите прозорци на втория етаж, гласеше: „Най-добрите мебели и ковчези за всеки бюджет“.

Когато Гърни влезе в закусвалнята, камбанката над вратата издаде звън. Вътре миришеше на влага и котки. Вдясно имаше бяла хладилна витрина с колбаси и салати, вляво — дълъг щанд с бири, безалкохолни и кофеинови напитки. По средата бяха разположени четири маси със столове, а в дъното отзад — няколко лавици с бонбони и чипс. Нямаше клиенти.

Една от флуоресцентните лампи на тавана бръмчеше. От задното помещение се чу пускане на вода в тоалетна. Миг по-късно нисък тъмнокос мъж — очевидно Джордж Флако — и едра червенокоса жена излязоха от вратата зад щанда с колбасите и дойдоха при Гърни до масите.

— Ти ли звъня одеве? — попита мъжът.

— Да.

Гърни извади служебната си карта от полицията на Ларчфийлд и я показа.

Червенокосата жена се втренчи в картата, като няколко пъти премести поглед от лицето на Гърни към снимката му и обратно.

— Детектив? — изсумтя с тон, сякаш въпросът криеше уловка.

— Да. Двайсет и пет години в Ню Йорк. Сега работя в Ларчфийлд.

— Там имат яко престъпност, а? — каза тя злорадо, сякаш хвана града в измама.

— Да, така е.

Жената скръсти дебелите си, загорели от слънцето ръце на гърдите си и погледна Гърни предизвикателно.

— Когато Бълок дойде тук, нямахме представа, че се е възползвал от онова момиче в скъпарското училище.

— Нямало е как да знаете — съгласи се Гърни.

— Разбрахме за това по-късно. След като умря.

— Просто ми е интересно да разбера какво мислехте за него, докато живееше тук, какъв човек беше, какво се случи с него в крайна сметка.

Жената кимна в знак на удовлетворение и погледна ниския тъмнокос мъж, който явно прие това като разрешение да говори.

— И така, детектив — каза той с пресипналия си глас, — какво ви интересува?

— Всичко, което успеете да си спомните за него. Приятели? Гости? За какво говореше? Как прекарваше времето си? Как умря?

— За „приятели“ отговорът е лесен. Нямаше такива. Същото важи и за гостите.

— До малко преди да умре — поправи го червенокосата.

— Ще стигна и до това, Кларис. Не ме пришпорвай. — Мъжът отново се обърна към Гърни. — Какво друго питахте?

— За какво говореше.

— Още един лесен въпрос. За нищо. Не говореше с никого. Нито дума.

— До малко преди да умре — повтори Кларис.

— Да, но и тогава не говореше много. И не знаем какво е приказвал. Защо постоянно ме прекъсваш?

Тя не коментира.

Флако пак се обърна към Гърни:

— Какво друго?

— Как прекарваше времето си?

— Гледаше телевизия.

— За това не сме сигурни — намеси се Кларис.

— Сигурни сме и още как. Телевизорът му работеше по осемнайсет часа на ден.

— Как може да си сигурен, че го е гледал, Джордж?

— Иначе защо ще пуска проклетия телевизор?

— На някои хора им харесва. Гласовете. Това е компания.

Флако пак погледна Гърни.

— Какъв беше другият въпрос?

— Как умря? Не беше много стар, нали?

— Не бих казал. На четирийсет, може би четирийсет и две.

— Може би четирийсет и четири или четирийсет и пет — намеси се Кларис. — Но беше заклет пияница.

— Откъде знаете? — попита Гърни.

— От бутилките от водка в кофата за боклук. И единствените случаи, когато го виждахме на улицата, бяха, когато отиваше или се връщаше от магазина за алкохол на Гафи. Този тип имаше проблем.

— И мръсно минало — добави Джордж. — Това разбрахме по-късно. С дете на няма и половината на неговите години. Имал е късмет, че не са го тикнали в пандиза. Там не обичат такива.

— Как разбрахте за проблема с момичето?

— Не си спомням. Мисля, че от познат, който имаше познати в Ларчфийлд. Нали, Кларис? — След като тя не отговори, Флако продължи: — Както и да е, казаха ни за това. И чухме името. Хенли Бълок. Реших, че не може да има двама Хенли Бълок. Значи беше той. Но това стана, след като умря.

— А това… как точно се случи?

— Сега идва смешната част.

— Смешно странна — каза Кларис.

— Един ден се появи някакъв тип. Едър здравеняк с черен мотоциклет, и взе да разпитва по улицата дали някой познава Хенли Бълок.

— Това беше, преди да разберем за проблема в Ларчфийлд — поясни Кларис.

— Обясни, че бил братовчед на Хенли и разбрал, че Хенли живее в Криктън, и си рекъл да се отбие да му каже здрасти, като минава. Затова му казахме номера на апартамента.

— Доколкото си спомням — намеси се Кларис, — Труди му го даде.

— Няма значение кой му го е дал, важното е, че получи номера и се качи в апартамента. После пуснаха радиото. Кънтри. Свири така няколко часа. И чувахме гласа на здравеняка. Имаше гръмогласен смях.

— В същата сграда ли живеете?

— Да, там живеем. Има и плюсове, и минуси, това мога да ви кажа. Чуваме много неща, искаме или не искаме. Повечето бихме предпочели да не чуваме.

— Помните ли името на здравеняка?

— Не си го спомням. А ти, Кларис?

Тя се намръщи, сякаш опитът да си спомни името ѝ костваше физическо усилие.

— Някакво име в кънтри стил — каза най-сетне. — Ама какво точно, не мога да ви кажа. Говорим за преди десет години.

— Добре — кимна Гърни, обръщайки се отново към Джордж. — Значи чухте, че слушат музика и се смеят в апартамента на Бълок?

— Музиката, да, и оня здравеняк от време на време се смееше гръмогласно. Не мисля, че някога съм чул Хенли да се смее — нито преди, нито тогава.

— Колко време продължи това?

— Цял следобед и цяла нощ. Сутринта стана много тихо. Около обяд отпред спря някаква лъскава кола. Виждаше се от този прозорец. От нея слезе дребен странен тип с една от ония малки черни докторски чанти и влезе в сградата. Помислих си: каква стана сега? Веднага отидох в къщата и го настигнах в подножието на стълбите. Каза, че е лекар и че получил обаждане за господин Бълок. Казах му номера на апартамента и той се качи горе. След половин час слезе, дойде в магазина и попита какви са отношенията ми с господин Бълок. Казах му, че нямаме никакви отношения и че Бълок просто е наш наемател. Той каза, че с прискърбие трябва да ме уведоми, че господин Бълок е претърпял два тежки инфаркта и е починал. Тъй като вторият инфаркт се случил в негово присъствие, без колебание можел да подпише смъртния акт. И тъй като братовчедът на господин Бълок бил тук и бил готов да поеме отговорността за изнасянето на починалия, за мен нямало да има никакви проблеми или неудобства. Дори, каза той, вече били извикали кола за извозване и тя пътувала насам. Така се изрази. „Кола за извозване“.

— Как свалиха трупа по стълбите? — попита Гърни.

— Помниш ли, Кларис?

— В един от ония чували за трупове, които показват по телевизията, с дръжки. Двамата го свалиха — здравенякът и докторът. През това време някой друг дойде с катафалката — колата за извозване, както я наричаше докторът. Натовариха трупа и си тръгнаха. Здравенякът с мотора, лекарят с лъскавата черна кола и тялото на Бълок в катафалката.

— Споменахте, че има нещо странно в тази случка. Какво беше то?

— Предполагам в общото усещане. — Кларис погледна съпруга си: — Какво ще кажеш?

— Много бързо се случи. Един ден човекът беше добре, на другата сутрин вече беше умрял, а час по-късно го извозиха с катафалка. И това беше. Край. Повече ни вест, ни кост. Нито некролог, нито нищо. Единия ден беше наш наемател в апартамент 2А, а на следващия сякаш никога не е съществувал.

Кларис кимна.

— Стана твърде бързо. Всички бързаха занякъде. Казах на здравеняка с брадата, който се представяше за братовчед, че Бълок закъснява с наема от месец. Той ме попита колко дължи, извади портфейла си и ми даде парите в брой. Дори не поиска разписка. Тогава не се замислих. Ще бъда напълно честна, може да не звучи добре, но просто исках проклетият труп да се махне от апартамента. Но после започнах да си мисля — за какво, по дяволите, беше това бързане?

— Интересно. Значи в извозването са участвали трима души — здравенякът с брадата, лекарят и шофьорът на катафалката. Знам, че е било много отдавна, но бих искал да се опитате да ги опишете. Колкото успеете. Всички подробности, които си спомните — всичко, колкото и незначително да изглежда.

Те се спогледаха. Кларис заговори първа:

— Здравенякът беше около метър и деветдесет, с черно кожено яке, голяма брада, мътни очи. Шофьорът на катафалката… — тя се замисли за миг. — Мисля, че беше слаб, плешив. Около четирийсетте, доколкото мога да преценя. Може би на същата възраст като Бълок. Сещаш ли се още нещо, Джордж?

Той поклати глава.

— Ами лекарят? — попита Гърни.

Тя стисна силно очи, сякаш отново се напрегна да си представи нещо.

— Мой ръст, мисля, защото си спомням, че бях на една глава с него. Не се налагаше да гледам нагоре или надолу. Беше елегантно облечен, може би с тъмен костюм? И слънчеви очила. Носеше тъмни очила и затова не видях очите му. Не помня нищо друго, освен косата му.

— Каква беше косата му?

— Идеална — каза Кларис.

— Твърде идеална — добави Джордж.

— Какъв цвят беше?

— Сива.

— Сребриста — потвърди Кларис.

45

На около половината път за вкъщи, в 18:07 часа според часовника на таблото, Гърни спря на една буренясала отбивка, за да проведе няколко разговора. Първо се обади на Мадлин. Включи се гласовата поща и той се извини, че няма да може да приготви вечерята и че ще се прибере около 18:45.

Следващото обаждане, до Хардуик, също бе прехвърлено на гласова поща. Гърни остави съобщение:

Може ли да се видим утре? Ситуацията в Ларчфийлд, изглежда, отива към развръзка. Но имам чувството, че нещо не е съвсем наред. Току-що открих нещо, което може да е неексплодирала бомба. Мога да съм в „Абелардс“ в 11:00. Ако не можеш, обади ми се. В противен случай ще се видим там.

Третото обаждане беше до Словак, който вдигна телефона на първото позвъняване.

— Да, сър?

— Здравейте, Брад. Питах се дали имате вече резултат от телефона на Аспърн.

— Не, не точно.

— Не точно?

— Не успяхме да го намерим, но и не го търсихме много. Шефът ни изтегли от разследването. Каза, че случаят е приключен и прехвърли всички към обичайните ни задължения. — Той замълча за момент. — Мислите ли, че е проблем?

— Нямам представа.

Гърни мислеше, че това може да се окаже проблем, но нямаше смисъл да поставя Словак между чука и наковалнята.

— Питах се… още ли се интересувате от случая?

— Защо питате?

— Ами… преди около час се случи нещо странно. Обади се Харълд Сторм, собственикът на магазина за алкохол в града. Чул, че Аспърн е извършил убийствата, в които беше обвинен Тейт, и след това е бил застрелян в имението на Ръсел.

— И?

— Каза, че Аспърн бил в магазина му онази вечер и купил бутилка вино.

— И какво?

— Бутилка за триста долара.

— Защо е сметнал за необходимо да ви каже това?

— Каза, че тъй като Аспърн е бил в магазина само няколко часа преди да бъде застрелян, решил, че може да е важно. Мислите ли, че може да означава нещо?

— Трудно е да се каже — отговори Гърни. — Но го казвате, сякаш вие мислите, че може да е важно.

— Всъщност да. Помислих си, че може би виното е било, за да празнува… сещате се, по-късно онази нощ.

— Какво да празнува?

— Отърваването от Лоринда.

— Мислите, че е планирал да ѝ пререже гърлото и после да отвори виното, за да отпразнува победата?

— Няма ли логика?

„Никаква“ — помисли си Гърни, но замълча.

През останалата част от пътя до Уолнът Кросинг мислите му прескачаха от единия случай на другия, от Аспърн на Бълок, отпреди десет години в настоящето. Опитваше се да не придава твърде голямо значение на това, което му бяха казали съпрузите Флако. Десет години след събитията на „фактите“ в спомените им просто не можеше да се вярва. Спомни си уроците, които преподаваше в полицейската академия относно ненадеждността на свидетелите и прекомерната готовност на разследващите да им вярват.

Когато най-сетне се прибра, беше почти седем. Чиниите в мивката и звуците на виолончелото, идващи от стаята на горния етаж, показваха, че Мадлин вече е вечеряла. Отиде при печката и намери все още топла смес от ориз, миди и бок чой в уока. Приближи до подножието на стълбите и извика:

— Прибрах се.

— Добре — отговори Мадлин, без да прекъсва свиренето си. — Вечерята е в уока.

— Извинявай, че закъснях. Излезе нещо непредвидено.

Отгоре вместо отговор дойде само музика.

След като се навечеря, Гърни разчисти масата и отвори лаптопа. Знаеше, че най-добрият антидот срещу безполезните спекулации е дълбокото потапяне в морето от факти.

Отново пъхна флашката с всички видеа и снимки от местопрестъпленията. Разгледа всеки предмет, всеки детайл, докато очите му започнаха да се затварят.

Сутринта дойде с гръмотевици, последвани от пороя, който изглеждаше неизбежен миналия ден.

Когато Гърни влизаше в паркинга на „Абелардс“, ръмжащото Джи Ти О на Хардуик се появи от другия вход. Двамата слязоха едновременно от колите си. Дъждът най-сетне беше спрял, оставяйки големи локви на земята и свеж, чист аромат във въздуха. Влязоха и седнаха на обичайната си маса.

Марика дойде с малък бележник и молив в ръце. Косата ѝ, която преди няколко дни беше синя, сега бе платинена. Червилото ѝ беше ретро червено.

— Здравейте, момчета, какво да бъде днес?

Изглеждаше, като че ли играе ролята на сервитьорка в стар филм.

Хардуик поръча шварц кафе. Гърни поръча двойно еспресо. Хардуик заговори:

— Снощи гледах по телевизията приятеля ти Морган. Доста шибана история.

— Какво мислиш за това?

— Какво мисля за новината, че един дребен изрод с очи като кози дарадонки се е оказал престъпник? Всеки знае, че Ларчфийлд е гадна дупка, и затова идеята, че кметът на тази гадна дупка е сериен убиец, изобщо не ме впечатли. — Той замълча и погледна Гърни. — Но от съобщението ти изглежда, че ти не си голям почитател на този хепиенд.

Гърни сви рамене.

— Винаги остават нерешени въпроси, когато хората, с които най-много искаш да говориш, са мъртви.

— Въпроси като „неексплодиралата бомба“, за която спомена в съобщението си? За какво, по дяволите, става дума?

Ставаше дума за това, което Джордж и Кларис Флако бяха разказали на Гърни по време на посещението му в Криктън. Той разказа на Хардуик за последните събития — слуховете за „връзката“ на Хенли Бълок с непълнолетната Лори Стрейн, последвалото му напускане на гимназията в Ларчфийлд, преместването му в Криктън и пристрастеността му към алкохола.

— Същата Лори Стрейн, която по-късно е станала госпожа Ангъс Ръсел?

— Същата.

После Гърни разказа подробно наученото от съпрузите Флако за събитията в деня на смъртта на Бълок и главните действащи лица.

Хардуик реагира с обичайния си скептицизъм.

— Значи, когато Бълок е пукнал, при него са били брадат здравеняк и мъж с прошарена коса. Така ли?

— Брадат здравеняк, който е пристигнал с черен мотор, и елегантен нисък мъж със сребристосива коса.

— Мислиш, че здравенякът е бил някой от патриарсите на Гант, а дребосъкът — самият Гант, и че са били изпратени там от Ангъс Ръсел, за да очистят Бълок?

— Наистина това ми мина през ума.

— С какъв мотив?

— Ангъс е решил да демонстрира сила? Да покаже на Лоринда на какво е способен? Може би да ѝ даде тънко предупреждение? Може би му е харесала идеята да накаже Бълок за това, което е направил на едно петнайсетгодишно момиче. Или може би Бълок е открил нещо опасно за Ангъс и се е опитал да се възползва, без да си дава сметка с кого си има работа.

— Колко далеч искаш да се покатериш по този клон, преди да се счупи и да те стовари в лайната? Разбира се, това, което казваш, е възможно. Но също така е възможно оня здравеняк наистина да е бил братовчед на Бълок, сивокосият мъж наистина да е бил лекар и Бълок наистина да е умрял от сърдечен удар. И е съвсем възможно спомените на семейство Флако за случилото се в един напрегнат ден преди десет години да са абсолютно объркани. Пък и каквото и да се е случило, на кого му пука в момента? Най-вече защо е толкова важно за теб?

— Ако Ангъс стои зад случилото се и Гант е замесен, това би било доказателство за дългогодишните престъпни връзки между Ръсел и патриарсите, което може да означава и някакво съучастие в неразкритите „изчезвания“ на враговете на Ангъс. Хилда Ръсел ми каза, че Ангъс е дарил много пари на църквата на Гант. Това може да е било начин да му плати за извършените услуги — и при това дори да си осигури порядъчно данъчно облекчение.

— Боже, наистина ли мислиш, че преподобният е наемен убиец?

— Мисля, че е възможно. Интересното е, че плати съдебната гаранция на един от своите патриарси — който можеше да дискредитира организацията — и оттогава никой не е виждал мъжа.

— Което означава, че го е скрил някъде с половин дузина проститутки, надрусани с амфетамини.

— Винаги е възможно. Но бих заложил на изчезване завинаги.

— Защото е знаел твърде много?

— Защото можеше да свърже патриарсите на Гант с въоръженото нападение срещу една местна ексцентричка.

Марика им донесе кафето. Хардуик замълча за няколко секунди, за да събере мислите си.

— Сподели ли това с Морган?

Гърни поклати глава.

— Морган не иска усложнения. Иска да изпрати просто послание: злото е победено, мирът е възстановен. Без съмнение. Без въпроси. Без неизвестни.

Хардуик издаде всмукващ звук през зъбите си.

— Виж какво, не казвам, че тази работа с Бълок заслужава внимание, но ако си решил да я разнищиш, откъде би започнал?

Гърни се усмихна.

— Бих помолил някой приятел с лиценз за частен детектив, който познава района, да разбере дали Бълок някога е имал едър брадат братовчед, който кара мотоциклет.

— Защото тази черна работа е твърде скучна за гений като теб?

— Разрешителното ми е от полицията на Ларчфийлд. Някой може да се обади и да ме провери. Не искам Морган да разбере, че все още се ровя в неизяснените въпроси на приключено разследване.

Хардуик го изгледа с изражение, казващо: „Ще ми бъдеш много задължен“, след което попита:

— Семейство Флако казаха ли ти името на лекаря?

— Не си го спомниха.

— А името на мъжа, който се е представил за братовчед на Бълок?

— Бившата жена на Бълок може би е добра начална точка.

— Разбира се. Предполагам, че ще ми кажеш името ѝ и как да я намеря?

— Това би те лишило от удоволствието да я откриеш сам.

Хардуик се втренчи в чашата си.

— Тук нещо ми липсва. Какво общо има смъртта на Бълок с прерязването на гърлото на Ангъс десет години по-късно?

— Може би нищо. Но вероятното участие на Гант в случая с Бълок е само една от странностите, които смущават съня ми.

— Колко още странности има?

— Телефонът на Аспърн не беше намерен. И поради бързането на Морган да приключи случая, търсенето е прекратено.

— И това смущава съня ти?

— Не само това. Аспърн кара беемве 530е. Преди няколко дни някой написа послание с кръвта на една от жертвите на вратата на плевнята ми. Един съсед надолу по пътя е видял някой да навлиза на моя територия с беемве. Беше почти сигурен, че моделът е бил 530е. И на земята около плевнята ми имаше следи от гуми, които бяха идентифицирани като принадлежащи на беемве серия 5.

— Мислиш, че е бил Аспърн?

— Така изглежда.

— Какъв е проблемът?

— Съотношението между риск и изгода. Аспърн не беше глупак. Защо да се излага на риск от разкриване, като кара кръв от една от жертвите в колата си и остави следи от гумите си в имота ми? За какво? За да ме накара да мисля, че Били Тейт го е направил? Това не се връзва. Не носи достатъчно полза, за да рискува да бъде хванат.

— Може би Аспърн е бил по-луд, отколкото си мислиш.

Гърни въздъхна, но това не го убеди.

— Мадлин каза, че може би не разбирам истинската му цел. Може би е било нещо, за което все пак си е струвало да рискува.

— А Морган…

— Морган не иска и да чуе за това.

Хардуик направи кисело изражение.

— Мислиш ли, че копелдакът е подкупен?

— Досега не се бях замислил. Не ми се иска да е така. Но той е толкова твърдо решен да приключи случая на всяка цена… че това е още нещо, което смущава съня ми.

След известно мълчание, по време на което и двамата съсредоточиха вниманието си върху кафето, на лицето на Хардуик се изписа озадачено изражение.

— Какво изобщо те накара да се заинтересуваш от Бълок?

— Любопитството към Лоринда. Освен някои очевидни черти тя е загадка за мен. Исках да намеря някого, който да я познава по-добре от хората, с които бях говорил до момента.

Когато Гърни се върна в Уолнът Кросинг, времето отново се бе сменило. Небето беше ясно, тревата съхнеше под обедното слънце и кокошките енергично кълвяха царевицата, която Мадлин бе хвърлила в ограждението им, преди да отиде на работа. Лястовиците кръжаха във въздуха над долната ливада.

Гърни изнесе лаптопа си на масичката на терасата и отново се зае да изгледа видеата от охранителни камери и снимките от местопрестъпленията — в търсене на нещо странно, неочаквано, противоречиво.

Отдели един час, за да прегледа всички видеофайлове в хронологичен ред. После отново пусна клипа, в който Тейт излизаше от хранилището за трупове и се разхождаше из стаята за балсамиране. След него изгледа онзи, в който Аспърн, преоблечен като Тейт, се приближаваше към оранжерията.

Порази го вниманието, с което Аспърн бе изпипал всички детайли на измамата — до имитацията на колебливата походка на Тейт и присвитите му напред рамене, които вероятно е наблюдавал в изтеклия видеоклип на уебсайта на РАМ ТВ. Вниманието му бе привлечено от белите връзки на маратонките на Тейт — те бяха на краката на самия Тейт в първия видеоклип и на краката на Аспърн, преоблечен като Тейт, във втория. Примките на възлите изглеждаха забележимо по-малки във второто видео, но това може би бе твърде дребен детайл за Аспърн, за да му обърне внимание.

След това Гърни прегледа снимките от трупа на Аспърн на пода в оранжерията във вече напоените с кръв дрехи на Тейт — дванайсет в позиция по очи и още дванайсет, направени след като тялото е било обърнато от съдебния лекар за предварителния преглед и констатирането на смъртта.

Направи му впечатление, че примките на връзките, които се виждаха на тези снимки, изглеждаха по-големи, отколкото поне в единия от предишните два видеоклипа. Превъртя видеата, за да се увери, и това, което видя, го озадачи. Примките на връзките, видими на снимките на трупа на Аспърн на пода, бяха по-големи от тези на видеозаписа от приближаването му към къщата.

В това нямаше логика — освен ако Аспърн не си беше развързал и пак завързал маратонките между момента на приближаването си през ливадата и проникването си в оранжерията. Но защо ще го прави? Това беше мъж, тръгнал да пререже гърлото на жена. Мъж, носещ в джоба на суитшърта си отрязаната ръка на друг човек. Би ли спрял по средата на тази зловеща мисия, за да завърже по-добре обувките си?

Но очевидно връзките бяха пипани. Ако не го бе направил той, тогава кой? И защо?

Звънът на телефона прекъсна мислите му.

Беше Словак.

— Извинете за безпокойството, сър. Исках само да ви кажа за Каръл Морган. Тя почина, сър, рано тази сутрин.

— Боже. Как е Майк?

— Не знам. Мисля, че си е вкъщи.

— Добре. Благодаря, че ми казахте.

Гърни остави телефона до лаптопа на масата и се загледа към ливадата. Като детектив, разследващ убийства, смъртта бе част от живота му. Обективният подход към нея беше същността на работата му. Но тази смърт беше друга. Тя идваше от различен ъгъл, заобикалящ професионализма му. Засягаше онази скрита част от неговото същество, която реагираше на света по-скоро по емоционален, отколкото по аналитичен начин.

Гърни вдигна телефона и набра номера на Морган.

— Да? — гласът на Морган трепереше.

— Майк, току-що разбрах за Каръл. Моите съболезнования.

— Кой е?

— Дейв Гърни.

— О!

— Добре ли си?

— Какво? Не. Не. Не съм добре.

— Мога ли да ти помогна? Имаш ли нужда от нещо?

— Не.

— Сигурен ли си?

Морган не отговори.

— Майк?

Морган издаде звук, напомнящ сподавено ридание. Или кашляне.

Гърни изчака още малко.

— Тя не ме позна, Дейв. Бях там, стоях до леглото. Тя се събуди и ме погледна. „Кой си ти?“ Така каза, като гледаше право през мен. „Аз съм Майк — казах аз. — Съпругът ти. Аз съм. Майк.“ „Нямам съпруг“ — отвърна тя. Не знаех какво да кажа. Опитах се да хвана ръката ѝ. Тя се дръпна. После затвори очи. Това беше. Спря да диша. Това беше краят.

Гърни отново чу сподавения звук. Този път беше сигурен, че е ридание.

46

Гърни не знаеше колко време е седял на терасата. Телефонният разговор с Майк Морган го изкара от баланс за известно време.

После се хвана, че гледа тъпо правоъгълника, който Мадлин бе очертала с жълто въже до кокошарника. Стана и отиде там.

Опита се да си представи схемата за кошарата за алпаки, която тя бе получила от Денис Уинклър, и измери с крачки правоъгълника, за да получи груба представа за размерите. Върна се на лаптопа и отдели половин час, за да изчисли колко дървен материал и какви инструменти ще му трябват и да състави списък. След като свърши това, отново се почувства способен да се съсредоточи. През годините се беше убедил в приземяващия ефект на дребните практически дейности.

Сега, с надеждата да запази този ефект и може би да реши загадката с връзките на маратонките, той се върна към изучаването на снимките и видеофайловете. Внимателното преглеждане на целия материал отне още един час. Мадлин му се обади в 17:30, за да му каже, че с Джери ще вечерят в „Онеонта“ и ще ходят на кино, така че ще се прибере след 22:00.

Той внесе лаптопа си на масата пред френските прозорци и отново се съсредоточи върху визуалните материали, документиращи движението на Били Тейт и Чандлър Аспърн. Беше убеден, че там ще намери обяснение за несъответствието в размера на примките на връзките на маратонките.

Три часа по-късно резултатът беше все така нулев. Подозираше, че отговорът е пред очите му, но той просто не го вижда. Може би трябваше да си почине. Съзнаваше, че се нуждае от сън и че е безполезно да продължава в същия дух. Реши да си легне, без да наглася алармата, и да остави мозъка си сам да реши колко време му трябва, за да си почине.

Твърде уморен, за да заспи дълбоко, потъна в неспокойна полудрямка, но дори и тя бе прекъсната — първо от Мадлин, която се прибра и отвори прозорците на спалнята, после от схващане на крака му и накрая от воя на койоти на горната ливада.

Малко след четири сутринта Гърни изгуби всякаква надежда да заспи нормално — резултат от неспокоен сън, в който Тейт рисуваше със спрей символа на адския огън върху камбанарията на църквата. Сънят се повтаряше с единствената разлика, че Тейт държеше спрея ту в дясната, ту в лявата си ръка.

Тези противоречиви образи толкова го обезпокоиха, че изпита необходимост веднага да изясни объркването. Стана, отиде на масата, където бе оставил лаптопа, и отвори двата видеофайла.

Това, което видя на екрана, изясни неяснотата, но на цената на още по-голямо объркване. На покрива на църквата Тейт рисуваше сатанинския символ с лявата ръка, но в стаята за балсамиране го надраска на стената с дясната.

После Гърни пусна видеозаписа от приближаването на Аспърн, преоблечен като Тейт, към оранжерията. Държеше чука с дясната ръка. Но Гърни си спомни, че Аспърн беше левичар.

— Знаеш ли колко е часът?

Близостта на гласа на Мадлин го стресна. Тя стоеше в кухнята само на няколко крачки от него. Беше 4:25, поне половин час преди зазоряване.

— Не можах да спя — каза той.

— Ще си легнеш ли пак?

Тонът ѝ звучеше повече като покана, отколкото като въпрос.

Той се върна с нея в спалнята. Едното доведе до друго и Гърни най-сетне се унесе в истински сън.

Събуди се около 8:00, когато Мадлин тръгна за клиниката, отново заспа и после отново се събуди рязко в 9:30, когато телефонът на нощното шкафче звънна. Гърни премигна, присви очи и се вгледа в дисплея. Беше Джак Хардуик.

— Ставай, скапаняко. Звучиш като след запой.

— Имаш ли новини?

— Да, имам новини. Любителят на млада плът има двама братовчеди. Братовчедката е монахиня, а братовчедът е умрял от СПИН преди 20 години. Няма роднина с брада и мощен мотор.

— Това от бившата му жена ли го научи?

— Не. Бившата не иска да каже и дума за него. Мрази самата земя, на която е стъпвал. Но ми даде името и адреса на брат му. Брат му също не го обича. Говореше за него като за жалък пияница, който е заслужавал да умре. Изобщо не му пука как е умрял брат му. Каза, че ако Хенли е бил убит, той първи ще поздрави убиеца. Но поне ми каза за братовчедите.

— Значи здравенякът, който се е представил за братовчед на Бълок, е излъгал.

— Фактът, че не е бил братовчед на Бълок, не го прави патриарх.

— Но увеличава вероятността да е бил.

— „Вероятно“ не значи, че се е случило. Но нека да приемем, че си прав. И какъв е твоят гениален сценарий за случилото се?

Гърни седна на ръба на леглото и се опита да събере мислите си за няколко секунди.

— Както си го представям, за начало Ангъс Ръсел по някаква причина решава да убие Хенли Бълок. Споделя желанието си със Сайлъс Гант. Гант изпраща един от доверените си патриарси в Криктън, за да изпълни задачата по възможно най-дискретния начин. Може би здравенякът е измислил някакво обяснение, за да убеди Бълок да го пусне в апартамента. А може би просто е почукал на вратата и е нахълтал веднага щом онзи е отворил. Влиза и убива безшумно Бълок, вероятно го е удушил. После прекарва нощта вътре — пуска музика, смее се, издава звуците, които са чули съпрузите Флако. На сутринта се появява Гант — спретнат дребен „доктор“ със сребристосива коса. След като прекарва известно време в апартамента, той излиза и съобщава на Джордж и Кларис тъжната новина за смъртоносния инфаркт на господин Бълок. След известно време се появява съучастникът с катафалката, опаковат трупа в чувал, изнасят го от стаята и всички изчезват яко дим. Няма очевидни улики за престъпление. Никой от близките на Бълок не се интересува от съдбата му. Перфектното престъпление, изпипано чак до катафалката.

— В какъв смисъл?

— Дори ако ги беше спряла пътна полиция и бяха намерили трупа, не би изглеждало подозрително. Все пак това е катафалка. В нея се предполага да има труп.

— Много подредена теория. Приемаме, че е вярна. Но единственото, което означава, е, че Ангъс е имал престъпни отношения с Гант преди десет години. Опитваш се да свържеш евентуалното минало съучастие между Ангъс и Гант със сегашната лудост с Аспърн. Къде, по дяволите, е връзката?

— Може би няма такава. Но колкото повече научавам за Ларчфийлд, толкова повече се убеждавам, че всичко е свързано.

— Може би е време за динамита. Просто взриви шибаното място.

— Винаги е възможност. Но първо искам да получа отговори на няколко въпроса, които ме притесняват.

— Като например?

— Задръж за минута.

Гърни отиде в банята, наплиска лицето си със студена вода, сложи си дънки и тениска и се върна на телефона.

— Още ли си тук?

— Чакам с нетърпение да чуя въпросите ти.

— Добре. На покрива на „Сейнт Джайлс“ Били Тейт използва лявата си ръка. На видеото от погребалната агенция използва дясната. Как го обясняваш?

— Паднал е от шибания покрив. Може да си е счупил лявата ръка.

— Добре. Ами Аспърн? На видеото, в което се приближава до къщата на Ръсел, държи чука в дясната си ръка. Но след като говорих с него в кабинета му, мога да се закълна, че беше левичар.

— Значи е можел да си служи еднакво добре и с двете ръце. Има много такива хора. Или може би лявата му ръка е била заета с нещо, което видеото не е хванало. Какво друго те притеснява?

— Следите от гуми до плевнята ми. Криминалистите установиха, че са от същия модел беемве, който караше Аспърн и който е рядко явление в Уолнът Кросинг. Истината е, че през петте години, откакто живея тук, не съм видял нито една такава кола. Тоест изглежда, че е поел много голям риск в сравнение с твърде малката полза. Какво ни казва това?

— Ти си големият мислител. Какво ти казва на теб?

— Че може да се наложи да преосмислим теориите си.

— По дяволите, Гърни, опитай се да използваш по-прости думи за нас, смъртните.

— Първоначално мислех, че рискът е, че необичайната кола ще бъде забелязана и свързана с Аспърн — което се и случи. Но да предположим, че съм видял всичко с главата надолу.

— Какво означава това?

— Предположих, че главният риск е колата да бъде разпозната. Но може би това е била целта. Това, което смятах за опит на Аспърн да натопи Били Тейт, може да е опит на трета страна да натопи Аспърн. Ясните следи по меката пръст близо до плевнята ми може да са били оставени нарочно.

Хардуик изръмжа. Гласът му прозвуча скептично.

— Значи, ако не е бил Аспърн, твоята „трета страна“ е имала същата кола? Това е голямо съвпадение.

— Колата може да е взета под наем. Има компании, които специализират в автомобили от висок клас. Знам, че звучи като поредното усложнение в случай, който вече е затънал в усложнения, но имам чувството, че съм попаднал на нещо.

— И аз имам чувство. Че съм в страната на фантазиите.

— Това, което ти трябва, за да избистриш ума си, е една малка практическа задача, Джак. Нещо като проучване на всички агенции за коли под наем, специализиращи в относително нови беемвета, и да разбереш дали някоя от тях наскоро е давала на някого модел 530е. Звучи ли ти апетитно?

— Майната ти, Шерлок.

Гърни прие това за „да“.

47

Сега, след като сподели с някого теорията си за колата, тя като че ли придоби по-голяма убедителност. Гърни обаче се пазеше от изкушението да се хване твърде здраво за която и да е нова идея. Един от най-опасните капани във всяко разследване беше склонността на мозъка да превръща възможността във вероятност, а вероятността в увереност. Противоотровата бяха търпение и още факти. Гърни се надяваше, че усилията на Хардуик ще допринесат значително за втория елемент.

Новата му версия за инцидента с плевнята повдигна нови въпроси. Превръщането на Аспърн в мишена на находчива измама можеше да го превърне от престъпник в жертва. Означаваше ли това, че е невинен за убийствата на Ангъс Ръсел, Мери Кейн, Линда Мейсън и Били Тейт?

Ако инцидентът в плевнята беше умишлен опит да се насочат подозренията срещу Аспърн, оставаше въпросът за мотива. Дали Аспърн беше невинен човек, натопен за убийствата в Ларчфийлд? Или някой, който е знаел, че Аспърн е виновен, се беше опитал да привлече вниманието на полицията?

Гърни виждаше проблеми и в двете интерпретации. Ако Аспърн беше виновен, защо някой бе избрал такъв сложен подход, при положение че можеше да постигне същото с анонимно обаждане или есемес, където да изложи всяка компрометираща информация, с която разполага? Но ако Аспърн беше невинен, как можеше да се обясни странният му опит за убийството на Лоринда Ръсел?

Гърни си наля силно кафе, отвори френските прозорци, за да пусне свежия сутрешен въздух, и се настани на масата за закуска, за да обмисли възможностите. И отново го прекъсна звънът на телефона.

Номерът на дисплея му изглеждаше смътно познат.

— Детектив?

— Да?

— Спомних си името му.

— Извинете, кой е?

— Кларис. Кларис Флако. Казахте да се обадя, ако си спомня нещо друго. Беше Отис. Оня с мотора. Казваше се Отис.

— Той ли ви каза?

— Не, затова не си го спомних отначало. Не ми каза името си. Беше татуирано на кокалчетата на дясната му ръка, по една буква на всеки пръст. Отначало не го видях, защото носеше ръкавици. Когато си тръгваше, извади портфейла си, за да плати наема на Бълок. Разказах ли ви за това?

— Да.

— Както и да е — продължи Кларис, — свали ръкавиците, за да извади парите от портфейла си. Тогава видях името. Отис.

— Случайно да видяхте кокалчетата на другата му ръка?

— Не.

— Благодаря, Кларис, това беше много полезно. Между другото, някой да се е обаждал или да е идвал за вещите на Бълок? За нещата от апартамента му?

— Той нямаше почти нищо. — Сега в гласа ѝ прозвуча отбранителна нотка. — Нямаше лични вещи, кредитни карти, чекове, телефон. И със сигурност нямаше пари. Братовчедът трябва да е взел всичко. Не знам дали Бълок някога е имал компютър. Не помня какво стана с дрехите и мебелите. Най-вероятно сме дали всичко на „Армия на спасението“.

Гърни не ѝ вярваше, но не виждаше смисъл да задълбава в темата. Благодари ѝ за обаждането и я помоли да се обади пак, ако си спомни още нещо.

После се обади на Хардуик и остави съобщение:

Във връзка с Криктън, здравенякът се е казвал Отис. Като Отис Стрейн. За мен това потвърждава намесата на Гант и патриарсите в смъртта на Бълок. Въпросът е какво общо има със сегашната ситуация. Може би нищо, нали? От друга страна, може би всичко. Да го обсъдим.

После се обади на Словак.

Както обикновено, той вдигна веднага.

— Да, сър?

— Добро утро, Брад. Исках да обсъдим някои неща. Във връзка с обаждането на собственика на магазина за алкохол, който твърди, че Аспърн е купил бутилка вино за 300 долара. Открихте ли бутилката?

— Не, сър. Както ви казах, веднага след като прокурорът се съгласи да обявим случая за приключен, началник Морган прекрати разследването.

— Значи бутилката вино може все още да е в къщата на Аспърн?

— Вероятно, но…

— Знам, че началникът ви не иска да хвърля повече усилия за решен случай, но това не попада в тази категория. Не е свързано с разходи и почти няма да отнеме време — само да отидете за последна проверка в жилището на жертвата. Сигурен съм, че вие или някой от хората ви ще се справите за по-малко от час. Една бутилка вино не би трябвало да е твърде трудна за откриване.

— Да, предполагам. Добре. Ще ви уведомя, ако открия нещо.

— Чухте ли се с началника тази сутрин?

— Не, сър. Оставих му съобщение, но не ми се е обаждал.

— Между вас и него няма друг началник, нали?

— Така е. Като малък участък йерархията е доста свободна и сержантите са пряко подчинени на началника на управлението. Никога не сме имали лейтенанти или капитани. В това вероятно има и плюсове, и минуси.

— Добре, Брад, дръжте ме в течение как върви търсенето на виното. И се оглеждайте за изчезналия телефон на Аспърн.

— Да, сър.

След това Гърни насочи вниманието си към въпроса, който бе задал на Хардуик. Ако някой е искал Аспърн да бъде заподозрян за посланието на плевнята му и следователно за убийствата в Ларчфийлд, дали се е опитвал да натопи невинен човек, или е искал да разобличи истинския виновник?

Нито в едното, нито в другото имаше особена логика. Гърни не си спомняше нито един случай, в който някой да е извършил престъпление, за да привлече вниманието на полицията към истинския престъпник. От друга страна, нападението на Аспърн срещу Лоринда му пречеше да го разглежда като невинна жертва на конспирация.

Гърни стигна до заключението, че липсва нещо — нещо, което можеше да е ключ към коренно различно тълкуване на убийствата. И това върна усещането му, че може да е пропуснал нещо важно във видеата. Реши да ги изгледа още веднъж. Отвори лаптопа и започна познатия процес.

Записът на Тейт на покрива на „Сейнт Джайлс“ не му даде нова информация. Той само засили впечатлението му за безразсъдството на Тейт. Във видеото от погребалната агенция нямаше някакво внезапно прозрение. Вниманието му бе привлечено главно от трясъка от разбиването на ковчега. Шумът предизвика в съзнанието му образа на задушаващия се Били Тейт с безумни очи — паника и объркване, смесени с вълна от облекчение след измъкването от дървения сандък, в който за момента не е знаел как е попаднал.

Спомни си, че анализът на д-р Викърз на разбитото дърво около ключалката бе съсредоточен върху посоката, от която е приложена силата, за да се отвори капакът на ковчега, а не върху това, колко сила е била необходима. От практическа гледна точка може би нямаше значение. Каквато и сила да е била приложена, тя явно е била достатъчна, а Тейт имаше репутацията на изключително силен мъж. И все пак това беше едно неизвестно, а Гърни не обичаше неизвестните.

Нямаше номера на Викърз и затова се обади на Барстоу. След като се включи гласова поща, той остави съобщение с молба Викърз да проведе допълнителен експеримент, за да определи колко сила е трябвало да се приложи от вътрешната страна на капака на ковчега, за да се разбие дървото около металната ключалка. Надяваше се, че Барстоу ще предаде молбата, без да оспори уместността на провеждането на още един експеримент във връзка с вече закрит случай, и че научното любопитство на Викърз ще вземе връх.

Докато гледаше другите видеоклипове, не видя нищо, което да не е видял преди. Все още го глождеше фактът, че Аспърн носеше чука в дясната ръка при приближаването си към оранжерията, а още повече го безпокоеше несъответствието в размера на примките на връзките на клипа с приближаването на Аспърн и на снимките от трупа му по-късно.

Тези странности му напомниха за един проблем с дигиталните записи, който често се засягаше в новините — възможността за създаване на напълно фалшиви видеа. Въпреки че технологията очевидно не беше приложена в тези клипове, бяха възможни други форми на манипулация.

Отново се обади на Барстоу. Този път тя вдигна.

— Извинявайте, че не вдигнах предишния път. Грета се зае със задачата. Тя е педант, така че със сигурност ще получите точен отговор. Педантичността може да бъде полезна, нали?

— Зависи.

— Съгласна съм. Нещо друго?

— Може ли вашата компютърна лаборатория да провери целостта на видеофайл?

— Разполагаме с няколко прости метода за диагностика. Притеснява ли ви нещо?

— При толкова много цифрови фалшификати, които се случват в наши дни, изглежда разумно да се провери. Говоря за записите, които бяха показани на срещата с Кам Страйкър.

— Ще ви се обадя, когато разбера нещо.

Той ѝ благодари и затвори.

Когато вече се готвеше да изключи лаптопа си, вниманието му бе привлечено от заглавието на един документ в прозореца „Последни активности“. „Необходими материали за кошара за алпака“. Това му напомни, че в живота му има и други неща, на които трябва да обърне внимание.

48

Следващата утрин бе платоничният идеал за пролет в планините Кетскил. Ранните слънчеви лъчи, падащи ко̀со върху склоновете, осветяваха безброй нюанси на зеленото. Долната ливада беше осеяна с петна лилава детелина. Слънцето бе топло, вятърът — прохладен, и люлякът изпълваше въздуха със сладък аромат.

Гърни и Мадлин седяха на терасата и закусваха палачинки с боровинково сладко. От време на време Мадлин поглеждаше с усмивка започнатия миналата вечер строеж на кошарата. Необходимите дъски бяха грижливо подредени до кокошарника. Гърни бе изкопал дупките за ъгловите стълбове — немалко постижение в каменистата почва — и два от тях вече стърчаха монтирани и укрепени.

— Мога да помагам за следващите етапи — радостно предложи тя. — Можем да работим заедно този уикенд.

Странно, но точно в такива моменти — когато се държеше като истински съпруг, а не като детектив, който просто живее в същата къща — той най-остро усещаше недостатъците си в брачния живот.

Тя го погледна, сякаш прочете мислите му. Стана от масата, заобиколи го отзад и го целуна по врата.

Точно в десет Гърни получи първото от телефонните обаждания, които очакваше с толкова нетърпение.

— Добро утро, детектив. Грета Викърз се обажда. Имам информация за вас. Кое искате да чуете първо: необходимата сила в килограми или метода на изпитване?

— Добро утро, доктор Викърз. В какъвто ред пожелаете.

— По-логично е първо да е методът, а после резултатите. Най-напред монтирахме металната ключалка върху здрав участък от дървото. После пробихме малка дупка в капака на ковчега и пъхнахме тънък кабел със скоба от вътрешната страна, за да го фиксираме на място. Трето, затворихме капака и заключихме ключалката. Четвърто, прикрепихме кабела към лабораторния силомер и го натегнахме, докато не достигнахме сила на разрушаване, която бе измерена в килограми. Дотук разбрахте ли?

— Мисля, че да.

— После повторихме процедурата, като отново монтирахме ключалката на друго здраво място. Това даде втори резултат. Разликата в отчетената сила на разрушаване бе по-малко от десет процента, така че резултатите имат добро ниво на надеждност. Сега искате ли да чуете числата?

— Ако обичате.

— Първо изпитание: 51 килограма. Второ изпитание: 47 килограма. Средна сила на разрушение: 49,5 килограма.

— Тоест необходимата сила за разрушаване, която е била приложена от вътрешната страна на капака в погребалната агенция, трябва да е била някъде около тази стойност?

— С деветдесет процента увереност мога да твърдя, че приложената сила трябва да е била между четирийсет и шейсет килограма.

— Това е много полезно. Благодаря.

— Всичко това е много интересно. Ако искате, мога да изследвам още една странност.

— Моля?

— За изпитването свалихме тапицерията на ковчега. На дъното открихме отвор с диаметър седем милиметра.

— Част от оригиналната конструкция на ковчега?

— Пробита по-късно.

— Някакво предположение за евентуалното ѝ предназначение?

— Не.

— Мисля, че е твърде малка за отдушник.

— Твърде малка и на грешното място. Освен това отдушник в ковчег… изглежда странно.

Както всичко друго в този случай, помисли си Гърни.

Попита Викърз дали има теория за какво би могла да служи тази дупка. Тя отговори, че не, но би могла да изготви предложение за техническо проучване с оценка на необходимите разходи. Гърни прецени, че това би привлякло ненужно внимание, без да даде полезен резултат. Малката дупка беше интересна подробност, но важността ѝ беше съмнителна. Той отново благодари и затвори телефона.

Известно време размишлява за силата, която Тейт е трябвало да приложи, за да отвори ковчега. Имайки предвид увредената му физика, дори постигането на сила от четирийсет килограма изглеждаше трудно. Но тясното пространство, в което е бил затворен, което на пръв поглед изглеждаше като затруднение, можеше всъщност да е предимство, защото бе сходно с позата на щангист на лежанка. В най-лошия случай проведеното от Викърз изпитване беше образователно, дори да не решаваше нищо.

Гърни отново се замисли за седеммилиметровата дупка в дъното на ковчега, но разсъжденията му бяха прекъснати от ново позвъняване — този път от Хардуик.

— Шерлок, определено има нещо странно в това беемве. Намерих една фирма в Монтвил, наречена „Луксозни коли под наем — Елеганца“, специализирана във всичко — от баварци и аудита до бентли и ламборгини. И знаеш ли какъв майтап? Обадих им се снощи и казах на човека, че искам да наема беемве петица, за предпочитане 530е. Каза, че съм късметлия. Имат точно такава кола — тъмносиня и току-що върната от предишния клиент, след като я е задържал три-четири дни.

— Това трябва да е той. Намери ли името на клиента?

— Добра и лоша новина. Мъжът, с когото говорих, беше управителят, а не служителят, който е дал колата. Тъкмо затваряха и служителят си беше тръгнал. Затова се обадих тази сутрин. Говорих със служителя. Коренно различна история. Много неясна. И слушай това. Твърдеше, че имало срив в системата и информацията за клиента случайно се е изтрила. И разбира се, описанието, което даде, е безполезно. Среден ръст, средно телосложение, обикновен глас, шапка, черни очила. Може дори да е била жена.

— Интересно.

— Лошата новина е, че не знаем кой е наел колата. Добрата новина е, че служителят очевидно е бил мотивиран да прецака системата за регистрация, което навежда на мисълта, че клиентът го е подкупил да скрие самоличността му, а това означава, че вероятно си прав, че превозното средство е било използвано за съмнителни цели.

— Хубаво е да знам, че се движа в правилната посока.

— Така сочат доказателствата. Но внимавай, Дейви, момчето ми. Който високо лети, ниско пада. Не искам да те видя затънал в куп лайна.

— Ще поддържаме връзка.

След като приключи разговора, Гърни веднага се обади на Словак.

— Брад, ще ви помоля за една услуга. Помните ли онези три църкви в Бастенбург, на чиито врати беше надраскано посланието на Тъмния ангел?

— Разбира се. Изпратихме патрули да разпитат всеки, който може да е видял оранжевия джип на Тейт в района.

— Трябва отново да изпратите хора и да разпитате за тъмносиньо беемве — и дали някой ще си спомни нещо за шофьора. Знам, че хората бързо забравят тези неща, но си струва да пробваме.

— Това ми звучи познато. Изчакайте един момент, ще отворя докладите от разпитите.

След минута-две Словак се обади отново.

— Знаех си, че има нещо познато. Управителят на денонощна пералня на една пресечка от една от църквите е казал, че във въпросната вечер на паркинга му е спряло, цитирам, „едно от ония лъскави беемвета“. Направило му впечатление, защото: „никой в Бастенбург няма пари за такова возило“. Не сме питали за подробности, защото търсехме хора, които са видели джипа на Тейт.

— Бихте ли отишли да го попитате дали е видял шофьора? И ще може ли засега това да остане между нас?

— Няма проблем.

Гърни помисли малко, преди да проведе следващото обаждане. Нямаше желание да безпокои Морган, но и не искаше да крие повече информацията, която би могла да обърне заключението по случая, вече представено пред медиите.

Морган вдигна след четвъртото позвъняване.

— Да? — гласът му звучеше глухо като олово.

— Майк? Дейв Гърни се обажда.

— Знам.

— Извинявай, че те безпокоя, Майк, но има някои неща, които трябва да знаеш за случая „Ръсел“.

Морган не отговори.

— Може ли да мина да те видя?

— Да.

Гърни попита Морган за домашния му адрес, вкара го в навигацията и потегли.

Красотата на майската утрин до голяма степен остана незабелязана, защото мислите му бяха заети с емоционалното състояние на бившия му партньор, което звучеше по-мрачно от обикновена скръб.

По-рано Морган бе казал, че къщата му се намира в пущинака извън Ларчфийлд — и сега Гърни се убеди в точността на това описание. Джипиесът го изведе от главното шосе на издълбан черен път, който се гърчеше няколко километра през заблатена горска местност, преди да стигне до дървена къща по средата на малка поляна. Тревата се нуждаеше от косене. Пред къщата имаше цветни лехи с увехнали теменужки и нарциси.

Гърни спря до джипа на Морган пред закритата веранда и слезе. На верандата имаше четири дървени шезлонга. Морган седеше на единия от тях. Косата му беше разрошена, лицето — брадясало, а ризата му изглеждаше намачкана, сякаш е спал с нея.

Гърни седна на най-близкия стол.

— Как си, Майк?

Морган се усмихна мрачно — депресията бе ясно отпечатана на лицето му.

— Случаят се обърка, нали? Това ли дойде да ми кажеш?

— Има доказателства, че нещата може да са по-сложни, отколкото си мислехме.

— Още по-сложни?

— Има проблеми с версията, която дадохме на Кам Страйкър.

— Проблеми?

— Сериозни съмнения.

— Боже. — Морган бавно поклати глава. — Няма край. Нещата само се влошават. Става все по-зле.

Гърни забеляза половин празна бутилка бърбън до крака на стола му. Почуди се дали Морган е не само депресиран и съсипан от скръб, но и пиян.

Морган се изкашля слабо, тялото му трепереше.

— Чу ли, че Пийл съди Фалоу? Обвинява го в груба некомпетентност. Че не е провел необходимите проверки, за да издаде вярно заключение за настъпила смърт. Че е нанесъл непоправими щети на погребалното му бюро и на личната му репутация.

Морган взе бутилката бърбън, погледна я, облиза устни и я върна на мястото ѝ. Обърна се към Гърни.

— Искаш да кажеш, че Аспърн не е нашият извършител?

— Единственото, което знаем за момента, е, че някой, изглежда, е положил много усилия, за да го уличи.

— Ами кървавата баня при Лоринда? Не се ли е опитал да я убие?

— Нещата може да не са такива, каквито изглеждат.

Очите на Морган бавно се разшириха.

— Нищо не разбирам.

— И аз не съм сигурен, че разбирам. Знам, че Лоринда се е обадила на Аспърн няколко часа преди да го застреля и че телефонът му го няма. Мисля, че е записал разговора и затова апаратът е изчезнал.

— Лоринда? Искаш да кажеш… какво? Че е натопила Аспърн? Че тя… го е убила?

— Казвам, че е възможно. Със съучастник. Не би могла да го направи сама.

Морган отново взе бутилката. Този път я отвори и като присви очи, отпи голяма глътка. После пак я остави на мястото ѝ.

— Имаш ли представа кой може да е съучастникът?

— Нищо сигурно. Но направих интересно откритие. Изглежда, че Хенли Бълок, директорът на училището, който е имал сексуални отношения с петнайсетгодишната Лоринда, е бил убит преди десет години — подозирам, че по искане на Ангъс Ръсел или на самата Лоринда. Станало е точно по времето, когато са се оженили.

Морган присви очи, сякаш се опитваше да види нещо през мъгла.

— Какво общо… има това… с каквото и да било?

— Убиецът е Отис Стрейн или Сайлъс Гант. Предполагам, че и двамата са присъствали и има причина да подозирам, че между Ръсел и Гант е имало дългогодишно сътрудничество.

В гласа на Морган се чу паническа нотка.

— Аз нищо… тоест… и какво от това?

— Попита кой може да е бил съучастникът на Лоринда.

— Сайлъс Гант ли?

— Ако е правил такива услуги и преди, защо да не направи пак?

Морган взе бутилката и я сложи на подлакътника на стола, без да я отваря. Взря се в нея, сякаш тя съдържаше отговора на някакъв въпрос. Покашля се.

— Мислиш, че Лоринда може да е… свързана… с Гант?

— Защо не? Това може да е взаимноизгодна връзка. Тя получава наемен убиец, който да премахва неудобни за нея хора, а той получава секс, пари или всичко друго, което тя е готова да му предложи.

Мина дълго време, преди Морган да проговори отново. Гърни имаше странното усещане, че нещо в този човек се разпада.

— Знаеш за оная каша, която забърках в Ню Йорк. Може би и Каръл знаеше. Не съм сигурен. Но дори да е знаела, пак се съгласи да дойде с мен в Ларчфийлд. Да забрави миналото. Нов живот. Всичко беше наред. Но после, преди около година… пристрастяването се върна. Манията. С пълна сила. По-безумно от всякога.

— В какъв смисъл по-безумно?

— Жената, с която се забърках. Изборът, който направих. Ужасен избор. Най-лошият. Най-катастрофалният възможен.

— Лоринда Ръсел?

Морган зина смаяно. Втренчи се в Гърни.

— Откъде знаеш?

— Само предположих.

— И сега ми казваш, че е спяла със Сайлъс Гант и двамата са убили Аспърн.

— Не мога да го докажа, Майк. Просто ти казвам как изглежда.

— Гант е злобният негодяй, с когото Каръл водеше война.

Гърни не коментира.

— Ти винаги стигаш до грозната истина. Изкопаваш я и я изваждаш на бял свят.

Гърни изчака малко, после попита:

— Чия беше инициативата?

Морган премигна, опитвайки се да фокусира погледа си.

— Мислех, че е моя. Но сега не знам.

— Какво мислиш, че искаше от теб?

Морган вяло сви рамене.

— Мислех, че е само секс.

— Но сега не си толкова сигурен?

— Не съм сигурен за нищо.

— Какво друго би могла да иска от теб?

— Нямам представа — каза Морган малко прибързано.

— Ще го кажа по друг начин. Казвала ли ти е някога, че иска нещо в живота ѝ да се промени?

Морган се втренчи в недопитата бутилка, сякаш търсеше друг отговор освен този, който не можеше да избегне.

— Да — каза едва доловимо накрая. — Говореше колко хубаво би било всичко… без Ангъс.

Гърни остави Морган да вникне в смисъла на собствените си думи.

— Мислиш, че ме е молила… да направя така, че да се случи?

— Ти как мислиш?

49

Докато караше към Уолнът Кросинг, Гърни размишляваше какво в представите на Лоринда би могло да направи живота ѝ по-приятен — и в крайна сметка я бе накарало да намери някого по-готов от Морган да схване намека ѝ и да осъществи желанието ѝ.

Някого като Сайлъс Гант.

Осъзна, че с тази идея навлиза в опасна територия — до голяма степен поради прекомерното си желание теорията му да е вярна. Той искаше масовият убиец да е Гант. Време беше отново да се посъветва с Джак Хардуик, вечния скептик.

Хардуик отговори на обаждането му и се съгласи да се срещнат в „Абелардс“ след четирийсет и пет минути.

По пътя Гърни се обади на Словак, за да разбере дали са намерили телефона на Аспърн или бутилката вино за 300 долара. Младият полицай му каза, че въпреки щателното претърсване на къщата на Аспърн, гаража и трите коли не са ги намерили. Макар че изчезването на тези предмети не доказваше нищо, то окуражително подкрепяше теорията, която вече се оформяше в главата му.

Когато стигна в „Абелардс“, Хардуик вече седеше на обичайната им маса и бе поръчал голяма чаша шварц кафе за себе си, а за Гърни — двойно еспресо.

— Благодаря, Джак. Оценявам, че дойде толкова бързо.

— Правилно ли разбрах от това, което ми каза по телефона, че статутът на кмета вече е официално променен от злодей на жертва?

— Не официално. Засега. Но се опитвам да си съставя съвсем нов сюжет за събитията и искам да чуя какво мислиш.

— Изгарям от нетърпение да го чуя.

Гърни отпи глътка кафе и събра мислите си.

— Добре, ето какво. Новата версия е същата като официалната версия до момента, в която Били Тейт излиза от погребалната агенция, но вместо да предложи услугите си за убийството на Ангъс на Чандлър Аспърн, той ги предлага на Лоринда Ръсел. Тя харесва идеята, но има и по-добра. Обажда се на наемен убиец, който да очисти Тейт и после Ангъс — като използва пръстовите отпечатъци на Тейт и скалпелите, които той е откраднал от погребалната агенция, за да създаде объркване в разследването и цялата тази история с „ходещия мъртвец“. Убиецът, облечен с дрехите на Тейт и седнал зад волана на джипа му, убива също Мери Кейн и Линда Мейсън по причините, по които предполагахме, че са били убити. След това с негова помощ Лоринда е пуснала в ход блестящия сценарий за натопяване на Аспърн, завършващ с убийството му при привидна самозащита — с което едновременно да сложи край на полицейското разследване на трите други убийства и да се отърве от агресивния си конкурент.

Хардуик направи кисела гримаса.

— Не ти ли харесва този сценарий? — попита Гърни.

— Твърде умно, твърде сложно, твърде много шибани места, на които влакът може да излезе от релсите.

— Би ли обяснил?

— Първо ми кажи как според теб са измислили този трик със самозащитата накрая.

— Лоринда ни каза, че се обадила на Аспърн, за да обсъди спора им за арендата, и че разговорът им приключил зле. Знаем от записите на мобилния оператор, че са водили такъв разговор, но нямаме възможност да проверим дали версията ѝ отговаря на истината. Всъщност може разговорът им да е бил много по-приятелски, отколкото тя твърди. Може би му е направила предложение, на което не е могъл да откаже. „Сега, след като Ангъс е извън играта, съм сигурна, че можем да измислим по-добро решение“ и така нататък. Подозирам, че е предложила да отбележат новите си приятелски отношения, като го е поканила на вечеря. Аспърн може да е записал обаждането, но телефонът му е изчезнал. Интересното е, че вечерта той е купил бутилка скъпо вино и според мен е мислил да я занесе на Лоринда. Дотук звучи ли ти логично?

— Засега звучи като голи теории. Но продължавай.

— Аспърн идва за вечеря около 19:00. С Лоринда си пийват. Може би отварят скъпото вино. В един момент, когато на госта му е хубаво и спокойно, нейният съучастник убиец — същият, който е убил Тейт — влиза в стаята зад Аспърн и го зашеметява, вероятно с удар в основата на черепа. След това — със суитшърта, дънките и маратонките на Тейт — закарва колата, с която е пристигнал Аспърн, обратно в имението му, взима джипа на Тейт от гората и отива до мястото, където горският път излиза на ливадата зад оранжерията. Следиш ли логиката?

— Какво ще стане, ако Аспърн се свести, а съучастникът още го няма?

— С достатъчно силен удар в тила е могъл да го изкара от строя за дълго време, ако не и да го парализира съвсем. И може да е бил вързан.

— Добре, значи съучастникът е в джипа на изхода на горския път. И после какво?

— Това е мястото, където се включва видеото от охранителната камера. Виждаме човек с качулка, който излиза от джипа и минава през ливадата към къщата, държейки чук. Излиза от обхвата на камерата, разбива стъкления панел на вратата на оранжерията и влиза в къщата. Докато той сваля суитшърта, дънките и маратонките, Лоринда съблича Аспърн. После го преобличат като Тейт и го завличат в оранжерията.

— Но е трябвало да го застрелят прав, за да бъде траекторията на куршумите такава, каквато е била. Как са го направили?

— Отначало не можех да го обясня. Но си спомних, че видях в оранжерията устройство за преместване на тежките тропически растения — подемник с лебедки.

— Мислиш, че са използвали това съоръжение, за да го изправят и застрелят?

— Възможно е. Друго интересно е, че стрелецът е стрелял през долната челюст на Аспърн, за да създаде задна изходна рана, която да унищожи всички следи от предишния удар в тила.

Киселата гримаса на лицето на Хардуик се смени с по-обичайното му скептично намръщено изражение.

— Значи, след като са го застреляли два пъти, са го хвърлили на пода с лице надолу, сякаш е вървял към Лоринда, когато тя го е убила, и при падането му инерцията го е повалила напред?

— Така изглежда. Съучастникът си тръгва. Лоринда се отървава от доказателствата за по-ранното присъствие на Аспърн в къщата — като бутилката вино, която е изчезнала заедно с телефона му. Обажда се на Майк Морган и му казва, че току-що е застреляла Били Тейт. И по-късно всички приемат, че наистина не е познала Аспърн в лошата светлина, защото е носил дрехите на Тейт и е паднал по очи, след като го е застреляла.

— Адски умно — измърмори Хардуик. — Почти невероятно умно. Но е напълно възможно. Дяволски малко вероятно, но по-вероятно от първата част на сценария — където Тейт отива при Лоринда с неочаквано предложение да убие съпруга ѝ и тя веднага се обажда на приятеля си квартален убиец, който грабва шепа скалпели и почва да реже гърла. Това ми се струва безумно.

— Логистиката наистина изглежда заплетена, но мисля, че общата посока е вярна.

— И посоката е…?

— Първо мислехме, че Тейт е убиецът. После помислихме, че убиецът е Аспърн и се е опитал да натопи Тейт. Сега съм почти сигурен, че трети човек се опитва да натопи Аспърн.

— Този трети човек е съучастникът и наемен убиец на Лоринда?

— Да.

— И името на победителя е…?

— Мисля, че е Сайлъс Гант.

— Въз основа на какво? Една история отпреди десет години за това, как Хенли Бълок е умрял, след като е бил посетен от спретнат сивокос мъж и груб здравеняк с татуировка „Отис“ на кокалчетата на пръстите?

— Това, както и фактът, че църквата на Гант е получавала големи дарения от Ангъс Ръсел — по-скоро за услуги, отколкото от благотворителни намерения.

— По дяволите, Гърни, ти не просто седиш на края на чуплив клон, под теб изобщо няма клон!

Хардуик взе чашата си и отпи голяма глътка кафе.

Гърни сви рамене.

— Може би не разбирам съвсем логистиката. Нещата може да се окажат по-прости, отколкото си представям. Но съм убеден, че в основата на това, което се случва в Ларчфийлд, стои съучастие на злото. И искам да го докажа.

— Похвална цел, Шерлок. Някакви улики за тази цел?

Гърни допи кафето и отговори, като съзаклятнически понижи глас:

— Изнудването може да се окаже интересен подход.

Хардуик се облегна назад на скърцащия стол, с вид, че сериозно обмисля предложението, и измърмори замислено:

— Може би е печеливш подход, имайки предвид ресурсите, с които разполага богатата вдовица.

Гърни понякога трудно разбираше кога Хардуик се шегува.

— Ако оставим настрана истинското изнудване, което е тежко престъпление, симулацията на шантаж би могла да ни даде интересна представа за вината или невинността на Лоринда.

— Струва ми се, че се отказваш от златен шанс, който бог дава в ръцете ни. Но така да бъде. Казвай какъв е планът.

— Да изпратим есемес на Лоринда от анонимен предплатен телефон. Съобщението ще звучи така, сякаш е изпратено от някого, който тайно я е наблюдавал — и който не само е видял какво се е случило с Чандлър Аспърн в оранжерията, но и го е заснел. Може да завършва с искане за лична среща в дома на Ръсел — да кажем, утре вечер в осем — и искане за десет хиляди долара.

Хардуик се усмихна.

— Гадно. Как мислиш, че ще реагира?

— Ако казва истината за застрелването на Аспърн, естествената ѝ реакция ще бъде да се обади в полицията и да подаде сигнал за изнудването. Ако лъже, очаквам да извика наемния си убиец, за да се разправи с алчния шантажист.

— Очакваш, че наемният убиец е Сайлъс Гант?

— Или братовчедът Отис.

Хардуик смукна въздух през зъбите си.

— И така, кой ще стои под портика на имението, преструвайки се на изнудвача, докато преподобният Сайлъс и братовчедът Отис зареждат пушките?

— Никой. Това е най-хубавата част. Няма да има реална среща. Евентуална конфронтация би била катастрофа. Целта е само да разберем кой вариант ще избере Лоринда — полицията или наемния си убиец. И ако избере второто, ще бъде интересно да видим кой ще се появи, за да помогне за решаването на проблема ѝ.

— Значи само наблюдаваме?

— Точно така.

— Откъде? От върха на някое шибано дърво?

— Живеем в двайсет и първи век, Джак. Чувал ли си за устройство, наречено дрон?

— По дяволите, Гърни, дронът, който ти трябва за такова сериозно дистанционно наблюдение, не е играчка. Трябва да бъде безшумен, свръхстабилен, джипиес контролиран, с видеопредаване с висока разделителна способност и с батерия за най-малко половин-един час полет. Случайно да имаш такъв в багажника?

— Не, но мисля, че ти можеш да уредиш назаем за една нощ от приятелите си в Ню Йорк.

— Майната ти.

— Знаех си, че мога да разчитам на теб.

Хардуик изпи остатъка от кафето си.

50

По пътя за Уолнът Кросинг Гърни се отби през магазин за потребителска електроника в един крайпътен търговски център и купи срещу пари в брой предплатен телефон с включени минути.

След като се прибра вкъщи, взе бележник и нахвърля чернова за съобщение в духа на това, което бе описал на Хардуик в „Абелардс“. После остави черновата настрана с намерението да я прегледа отново на свежа глава и да въведе окончателните поправки, преди да изпрати съобщението на Лоринда.

Междувременно извади копието от материалите по случая, изпратени му от Словак, и отвори частта, описваща подробностите за видеозаписа, направен в нощта на убийството на Аспърн. Надяваше се да намери информация за връзка с компанията, която е инсталирала камерата.

Наистина намери. Имаше телефонен номер, на който се обади.

След като каза името и номера на полицейската си карта, го свързаха с мениджъра по монтажите на компанията.

Да, той беше запознат с детайлите по случая „Ръсел“.

Да, имаше само една камера.

Да, това беше необичайно за къща с такива размери.

Да, бяха препоръчали допълнителни камери, но госпожа Ръсел настояла да действат постепенно.

Да, госпожа Ръсел избрала мястото за монтиране на първата камера. Всъщност дори посочила ъгъла и зрителното поле на камерата.

Гърни подчерта, че тези искания са поверителна информация, свързана с текущо разследване, и благодари на мениджъра за помощта.

Подобно на изчезването на телефона и бутилката вино, информацията за монтирането на камерата сама по себе си не доказваше нищо. Очевидното манипулиране на ситуацията от Лоринда можеше лесно да бъде оборено от всеки адвокат на защитата. Това обаче засили нарастващото му подозрение и бе допълнително основание за мнимия шантаж, който се канеше да проведе.

Рядко се беше случвало Гърни да е толкова убеден в нечие съучастие в убийство при толкова малко доказателства. Беше сигурен, че Лоринда няма да се обади в полицията. Не беше толкова сигурен за личното участие на Гант в смъртта на Аспърн. Надяваше се, че наблюдението тази нощ ще изясни нещата.

Следващото обаждане на Гърни беше до Словак.

— Брад, трябва да огледам къщата на Аспърн. Можете ли да изпратите някого да отключи утре сутрин?

— Мислите, че пропускаме нещо?

— Нищо конкретно. Всъщност нямам представа какво търся. Просто едно глождене, което понякога изпитвам — да мина отново през света на жертвата или извършителя и да видя всичко, което мога да видя.

— Добре, ще се погрижа вратата да е отключена. Ако имате нужда от помощ с преминаването, обадете ми се.

„Гложденето“ на Гърни беше съвсем реално. Но освен това искаше да използва имението на Аспърн като площадка за управление на дрона. То беше изолирано, но не много далеч от имението на Ръсел, така че ако някаква повреда наложеше дронът да кацне в гората, лесно можеше да го намери. И това, което бе казал на Словак, щеше да бъде полезно прикритие, ако някой го видеше там.

След като свърши тази работа, Гърни се върна към черновата на съобщението за Лоринда. Прочете го пак няколко пъти и направи няколко малки промени. После го въведе като есемес на предплатения телефон и го изпрати на мобилния номер на Лоринда.

Просто действие — с потенциал за съдбовни последствия.

Реши да отиде при Морган на другата сутрин, за да го информира за операцията. Въпреки емоционалното състояние на Морган уведомяването му за всяка голяма инициатива в разследването оставаше формална необходимост.

Но това беше за утре. След като не се сети за нищо друго, което се налага да направи по разследването, Гърни посвети останалата част от деня на строежа на кошарата за алпаки.

Когато Мадлин се прибра от клиниката, беше нарязал дъските на подходящите размери за стените, носещите греди и касата на вратата и ги бе подредил за употреба — но още не беше започнал с истинското строителство, защото знаеше, че и тя ще иска да участва.

Това постижение му вдъхна спокойствие и приятно чувство за добродетелност. Вечерята беше весела и безгрижна, с чести изблици на смях. Легнаха си по-рано от обикновено.

И съответно Гърни се събуди много преди зазоряване.

Еуфорията от предишната вечер се беше сменила с несигурността около убийствата в Ларчфийлд. Той знаеше, че няма смисъл да се опитва да заспи пак с тази плетеница от въпроси в главата.

Изкъпа се, облече се и си свари кафе.

На разсъмване седеше на терасата с втора чаша кафе и се опитваше да си представи как Морган ще реагира на обяснението за капана, който смяташе да заложи на Лоринда — и как Лоринда ще реагира на съобщението, което ѝ беше изпратил.

На разсъмване чу телефона си да звъни някъде в къщата. Изтича вътре, за да вдигне, преди да събуди Мадлин. С изненада видя на дисплея името на Кира Барстоу.

— Какво е станало?

— Помолих Кийт Борън, един от нашите компютърни специалисти, да анализира видеофайловете, за които питахте. Тази сутрин ми докладва, че е уверен в целостта на деветдесет и девет процента от цифровото съдържание, но има един процент, който го притеснява.

— Как го притеснява?

— Казва, че във видеото от погребалната агенция има звукова аномалия от три секунди.

— Каква е тази звукова аномалия?

— Каза, че звукът на отварящия се ковчег — звукът на пукащото дърво — създава особен звуково честотен отпечатък.

— Какво означава това?

— Сега провежда допълнителни анализи, за да разбере. Исках само да знаете, че сме открили нещо странно, след като поискахте този анализ. Ще ви се обадя, когато разбера повече.

Сега шансът да се върне в леглото за някакво подобие на сладък сън бе нулев. Като още едно усложнение в допълнение към поредната странност в този случай, вече изобилстващ със загадки, беше обещал на Мадлин, че сутринта ще поработи по нейната кошара.

Предизвикателството бе да запази връзка с настоящия момент — да съсредоточи съзнанието си върху подравняване на дъски, завинтване на винтове и зачукване на пирони, — а не да затъва в света на убийци и звукови аномалии.

Когато най-сетне стана обяд, реши, че е постигнал целта си да остане фокусиран върху физическите усилия за около половин ден — това вече бе голяма победа. Искаше му се да обръщаше толкова голямо внимание на домашните работи, колкото и на разследванията, но мозъкът му не беше устроен така.

Във всеки случай кошарата вече приличаше на истинска постройка, нуждаеща се само от външна облицовка и водоустойчив покрив. Мадлин явно бе доволна от съвместното им начинание и доброто ѝ настроение се пренесе в атмосферата на обяда.

Когато в три часа следобед Гърни се качи в субаруто, за да отиде в Ларчфийлд, тя направи списък с цветята, които искаше да засади около стария кокошарник и новата кошара.

Изпрати го до колата.

— Мисля предимно метличини и ружи от слънчевата страна и бегонии от сенчестата. Ти как мислиш?

— Звучи добре.

— Знаеш ли изобщо как изглеждат?

— Представям си… нещо пъстро.

Тя въздъхна, наведе се и го целуна.

— Внимавай — заръча с неочаквана сериозност.

51

Първата точка в мисления списък със задачи, които Гърни трябваше да свърши в Ларчфийлд, беше да говори с Морган. На път за там спря да зареди и набра номера му. Включи се гласова поща и той остави съобщение, че отива. Не можеше да спре да мисли за състоянието, в което щеше да завари колегата си. Нито един от възможните варианти не изглеждаше добре и фактът, че Морган не вдигна, не беше окуражаващ.

Със зловещо предчувствие, Гърни продължи по пътя.

Пролетното време беше в разгара на нов обрат и когато стигна до дома на Морган, синьото утринно небе бе покрито от мрачни облаци. В полумрака увехналите нарциси пред верандата приличаха на мъртви плевели.

Никой не отговори на почукването му. Той потропа отново, по-силно.

— Майк, аз съм Дейв Гърни!

Вратата се отвори и Морган се втренчи в него — небръснат, рошав, с празен поглед. Носеше тениска с петна от храна, дънки с разкопчан цип и само един син чорап. Вонеше на пот и алкохол.

Гърни се опита да се усмихне.

— Здравей, Майк. Получи ли съобщението ми?

Морган премигна и поклати глава.

— Може ли да вляза? Или предпочиташ ти да излезеш?

— Излизам. Малко на въздух.

Морган излезе на верандата, вдиша дълбоко и се отпусна тежко на най-близкия дървен шезлонг. Гърни седна до него.

— Извинявай, че те безпокоя, Майк, но искам да знаеш какви конкретни действия предприемам, за да проверя подозренията си по този случай.

Морган затвори очи, после ги отвори отново.

— Подозренията за Лоринда и Гант?

— Да. И всеки друг, който може да е замесен в убийствата.

— Сигурен ли си за Лоринда?

— Освен Хилда Ръсел тя е единственият жив човек, който има полза от смъртта на Ангъс. И ако смъртта на Аспърн е била нагласена така, както си мисля, тя има пръст и в това.

— Това ли искаше да ми кажеш?

— Дойдох да ти кажа, че измислих начин да я проверя, за да съм сигурен, че съм прав.

Морган вдигна глава в знак на интерес и Гърни обясни плана си за наблюдение на реакцията на Лоринда към потенциален изнудвач.

Морган кимна бавно.

— Искаш да видиш кого ще доведе… за да разреши този проблем?

— Да, но най-вече исках да видя дали ще се обади в полицията, когато получи съобщението, както би направил невинен човек — което все още не е направила, въпреки че ѝ го изпратих снощи.

Гърни извади отпечатаното копие на есемеса от джоба си и го подаде на Морган.

Морган го прочете два пъти и свали листа в скута си.

— Мислиш ли, че ще извика Гант?

— Да, ако съм прав, че той е наемният ѝ убиец. Или някой друг, ако греша. Във всеки случай ще знам повече, отколкото сега.

Морган кимна и погледна встрани. Погледът му се задържа за кратко върху лехата с изсъхналите нарциси. После взе от скута си копието от есемеса до Лоринда и пак го прочете.

— Това е истинско шоу на ужасите — измърмори тихо. — Всичко. Целият живот. Шоу на ужасите.

След дълго мълчание Гърни предложи помощ, на което Морган не реагира по никакъв начин. Затова Гърни му каза „довиждане“ и си тръгна.

Когато стигна до края на черния път, свързващ имота на Морган с главното шосе, спря и въведе в навигатора адреса на имението на Аспърн на Хароу Хил.

Когато отново потегли, телефонът му иззвъня. Беше Хардуик.

— Да, Джак?

— Къде да го занеса?

— Дрона ли имаш предвид?

— Не, големия ми член. Какво, по дяволите, може да имам предвид?

52

Пътят до северната страна на Хароу Хил, страната на Аспърн, преведе Гърни през по-мрачен, по-див и по-слабо населен пейзаж от подстъпите към входа на имението „Ръсел“ откъм Уотървю Драйв. Подобно на самия разлат горист хълм, мястото изглеждаше уединено и непристъпно.

Това усещане само се засили от дългата около километър алея на Аспърн, преминаваща през гъста борова гора и излизаща на слънчевата поляна около къщата — голяма, калнокафява постройка в стил „Шингъл“ с подчертано безрадостно излъчване.

След като обиколи отзад и намери открита веранда, която изглеждаше подходяща за стартиране и управление на дрона, Гърни реши да влезе вътре. Входната врата, както беше помолил, бе отключена.

Интериорът беше луксозен и безличен, по-подходящ за хотел, отколкото за жилище. Издърпаните чекмеджета на бюрото и скрина и отворените шкафове и гардероби свидетелстваха за търсенето на телефона на Аспърн и бутилката вино от Словак. Мястото говореше сравнително малко за покойния си обитател — с изключение на това, че е бил конвенционално пристрастен към скъпите предмети и не е имал интерес към изобразителното изкуство, музиката или литературата. Тук нямаше декоративни предмети, нямаше снимки, нищо несериозно или екстравагантно. Цареше тишина, както навън, така вътре — но не тишината на обикновено спокойствие, а тишината на гробница.

Гърни продължи да оглежда къщата, докато не чу познатото ръмжене на спортната кола на Хардуик.

Срещнаха се на откритата веранда.

Хардуик отвори голяма алуминиева удароустойчива чанта и внимателно извади оттам впечатляващо изглеждащ квадрокоптер, контролер, таблет, зарядно устройство, три батерии и инструкции.

— Това бебче е с оборудване за дванайсет бона. Карбонова конструкция. Лещи „Хаселблад“. Джипиес и сателитна навигация ГЛОНАСС. Прибиращо се шаси. Шейсет минути полет. Предаващ външен монитор.

— Трябва ли да четем ръководството, или твоят познат ти обясни как се работи с това?

— Обясни ми и по-добре, защото проклетото ръководство е неразбираемо. Ако успея да си спомня какво ми каза, има шанс поне петдесет на петдесет да не счупя това чудо.

Хардуик включи контролера и батериите на дрона в зарядното устройство, а зарядното устройство — в контакта на верандата.

Гърни погледна часовника си. Беше 17:10.

— Колко време му трябва?

— Моят човек каза час. Надявам се да не ме е избудалкал.

В 18:05 червената лампичка на зарядното светна зелено.

Хардуик настрои таблета като допълнителен монитор за видеопредаване в реално време, пъхна заредената батерия в дрона и го изнесе на тревата.

— В колко часа искаш да започнеш да наблюдаваш къщата на Ръсел?

— В седем и петнайсет ще бъде добре. Лоринда ще чака изнудвача в осем. Ако извика помощници, вероятно ще пристигнат някъде в този четирийсет и пет минутен прозорец. Междувременно може да направиш тренировка, за да свикнеш с устройството.

Хардуик постави допълнителния плосък монитор върху широкия парапет на верандата и започна да работи с копчетата и лостовете на контролера. Четирите витла на дрона се завъртяха. С тихо бръмчене апаратът се издигна бавно във въздуха, докато не се изравни с върховете на най-високите дървета наоколо. След няколко минути се премести на въведените джипиес координати и на монитора Гърни и Хардуик видяха широкоъгълна картина към фасадата и едната страна на къщата на Ръсел, алеята и отворената входна порта.

Гърни изтъкна, че има повече от достатъчно място над върховете на дърветата, за да може дронът да се сниши и да покаже картина под портика.

Хардуик го премести на подходящата позиция. След като експериментира с няколко алтернативни ъгъла и настройки за увеличение, устройството получи команда връщане в базата и след три минути леко се спусна на ливадата.

В 19:10 след съответните команди от контролера на Хардуик, дронът отново се издигна към надвисналите в небето облаци и отлетя на програмираната позиция.

Образът на видеото беше изненадващо ясен. Лошата светлина заради облаците не оказваше влияние върху яркостта на изображението. Дори тъмната област под портика се виждаше ясно.

През следващия половин час не се случи нищо. Всичко се промени в 19:41.

През портата влезе черен мотоциклет, каран от облечен в кожени дрехи мъж с черна каска, мина по алеята и бавно се приближи до портика. След него се появи още един, после трети, докато не станаха общо седем. Минаха в колона под портика и заобиколиха предния ъгъл на къщата.

Хардуик присви очи и се втренчи в таблета.

— Мислиш ли, че един от тези кретени е Гант?

— Мога само да предполагам. Трудно е да се каже със сигурност.

Отново в индианска нишка, но този път пеша, мотоциклетистите се върнаха пред къщата и се качиха по широките мраморни стълби, като свалиха каските си — шестима здравеняци с рунтави бради и малко след тях по-дребен, гладко избръснат мъж със сребрист помпадур.

Входната врата се отвори. Когато влязоха в къщата, в осветеното фоайе Гърни мярна Лоринда, с кремава блуза.

И отново на таблета всичко стана спокойно. Няколко птици прелетяха, за да се приберат в гнездата си.

— Добре, Шерлок, май това е всичко. Видя ли това, което искаше да видиш?

— Мисля, че да. Някой заплашва Лоринда с изнудване, твърдейки, че има компрометиращи снимки от смъртта на Аспърн, и тя се обажда на Гант вместо на полицията. И Гант пристига с цялата си дружина.

— И според теб това доказва, че тя и Гант са убили Аспърн?

— Бих казал, че има адски добър шанс. Не мислиш ли?

— Може просто да не вярва на ченгетата. Иска да се справи с проблема по свой начин. Да държи нещата под контрол. Това шибано отношение си е генетично предопределено, ако ме разбираш.

— Разбирам те. Но мисля, че ще се съгласиш, че това, което видяхме току-що, не беше доказателство за невинност.

Хардуик се изплю през парапета на верандата.

— Добре. Може ли да се махаме вече оттук? Проклетите комари ще ме изядат жив.

Гърни кимна.

— Докарай дрона, опаковай го и приключваме.

Хардуик взе контролера, провери настройките и…

— Задръж! — извика Гърни, като посочи таблета.

Хардуик се наведе по-близо към екрана.

— Какво е това?

Пред отворената входна порта току-що бе спрял тъмен автомобил, едва видим зад дърветата.

— Би ли преместил дрона, за да видим по-добре? — попита Гърни.

Без да отмества очи от таблета, Хардуик започна да регулира лостовете и копчетата на контролера. С преместването на дрона зрителното му поле се промени, но новите ъгли не дадоха по-ясна представа за автомобила.

— Кой, по дяволите, е това? — попита Хардуик.

От колата слезе тъмен силует и се отправи по алеята към къщата. Въпреки дърветата тук имаше по-добра видимост, а когато новодошлият се приближи до портика, вече нищо не го скриваше. На екрана се видя мъж с черно пончо до глезените и качулка, който застана неподвижно на няколко метра от стъпалата, водещи към входната врата. Гърни помисли, че му напомня за образа на смъртта — липсваше само косата в ръката му.

Вратата се отвори и на верандата излезе едър мъж с черно кожено яке, зад него още един и още, докато всичките шестима не се подредиха в широк полукръг пред неподвижния мъж с пончото. И шестимата бяха въоръжени с автомати. Седмият мъж се появи и застана пред отворената врата. Меката светлина от вестибюла зад него подчертаваше сребристосивата му коса.

— Това е Гант, без съмнение — каза Хардуик, — но какво, по дяволите, става?

Гърни имаше лошо предчувствие за това, което всеки момент щеше да се случи. Катастрофа, която не беше предвидил.

Изглеждаше, че Гант говори нещо — почти със сигурност към мъжа с пончото. Заради качулката беше невъзможно да се види дали онзи отговори.

Гант отново каза нещо и шестимата му спътници започнаха да вдигат оръжията си.

Изведнъж нещо се раздвижи под пончото и мъжът клекна, бързо се завъртя от ляво надясно и обратно, като пончото му вибрираше при това движение, и здравеняците един по един започнаха да падат върху мраморните стъпала.

Гърни чу автоматична стрелба за четири-пет секунди, но звукът не достигна до ушите му чрез дрона, който нямаше аудиооборудване, а директно през няколкостотинте метра гора, разделящи именията на Ръсел и Аспърн.

На екрана Гант извади пистолет и също стреля.

Мъжът с пончото се олюля настрани, като изпусна на земята нещо, което приличаше на „Узи“ с удължен пълнител — и падна на колене.

Гант направи крачка напред и бавно вдигна пистолета с две ръце. Докато го насочваше към коленичилия мъж, едната страна на пончото се повдигна и отдолу се показа нещо, което приличаше на листосъбирач с тясна тръба. Странното устройство избълва поток от пламъци, които достигнаха Гант и веднага го погълнаха.

Гант се олюля назад, изпусна пистолета и размахвайки неистово ръце, падна през отворената врата зад себе си, последван от огнения поток, който сега нахлу във вестибюла на къщата.

Раненият мъж с пончото се изправи с мъка на крака. Препъвайки се напред, насочи потока от огън към всеки от мъжете, проснати на стъпалата, след което падна назад като отсечено дърво. При това оръжието му се насочи право нагоре, дългият му огнен език подпали покрива на портика и каскадно се стовари обратно върху неподвижно лежащия нападател с пончото.

Пред имението на Ръсел лежаха седем горящи тела. Огънят вътре бързо се разгаряше.

— Мамка му — промърмори Хардуик, втренчен смаяно в таблета. — Кой, по дяволите, беше този луд с узито и огнехвъргачката?

Сърцето на Гърни се сви. Искаше му се да не знаеше отговора.

— Майк Морган.

53

Гърни трябваше да мисли бързо. Вече си представяше как на различни официални нива, включително прокуратурата, ще започнат всякакви догадки и търсене на виновници във връзка с това, което първоначално бе замислил като безобиден разследващ трик. Но осъзна, че ако дронът бъде изключен от уравнението — и ако Морган посмъртно поеме цялата вина за случилото се, — тогава може би все още имаха шанс да извлекат убедителни доказателства за вината на Лоринда от това ужасно фиаско.

Обади се в полицейския участък на Ларчфийлд и се свърза с дежурния:

— Говори Дейв Гърни. Намирам се в имението на Аспърн на Хароу Хил. Обаждам се да съобщя за стрелба в района. Мисля, че това, което чух, беше автоматично оръжие с голям пълнител. Звукът идваше от имението на Ръсел. Тръгвам натам през гората.

Междувременно Хардуик върна дрона и го прибра в кутията заедно с аксесоарите му. Гърни му каза да направи отделно копие на запазеното видео, в случай че някога потрябва, и после да изтрие оригиналния файл заедно с всички свързани джипиес данни.

— И после изчезвай, преди районът да се напълни с полиция. Ще ги пресрещна в имението на Ръсел и ще се погрижа да стигнат до правилните изводи за случилото се там въз основа на доказателствата на земята.

Хардуик си тръгна, без да каже и дума повече.

Гърни отвори на телефона си навигационното приложение за офроуд, въведе джипиес координатите на имението на Ръсел и тръгна бързо в указаната посока. Няколко минути по-късно пак се обади в полицията на Ларчфийлд. Съобщи, че вижда оранжево сияние в ниските облаци отпред, вероятно знак за голям пожар, и разпореди всички налични противопожарни коли и спасителни екипи да бъдат изпратени възможно най-скоро.

Десет минути по-късно, когато излезе на задната ливада в имението на Ръсел, пожарът беше чудовищен. Червени и оранжеви отблясъци танцуваха във всички прозорци, които се виждаха от тази страна. Шумът беше като бурен вятър в гъста гора, а пукането звучеше като трошене на клони. Пламъците излизаха през един отворен заден прозорец над цветна леха с лалета, които вече бяха изсъхнали от горещината.

Гърни изтича от предната страна на къщата. Задушливият дим носеше миризмата на бензин и изгоряла плът.

Преброи шест овъглени трупа, проснати в широка дъга на мраморните стъпала, и един на земята под обгорения портик. До седмия труп имаше узи с голям пълнител. Трупът беше на Майк Морган — трудно разпознаваем, защото главата и горната част на тялото бяха толкова обгорени, че вече не приличаха на човешки. Лявата му ръка не беше засегната от горящия бензин, който се беше излял върху него от гейзера, изстрелян от огнехвъргачката му при последния вертикален залп, и късите пръсти с нокти, изгризани до живеца, нямаше как да се сбъркат.

Без защитно облекло Гърни вече не можеше да издържи непоносимата горещина от отворената врата на горящата къща и се оттегли в алеята. Сега, далеч от рева на огъня, чу вой на сирените на бавно приближаващите се противопожарни коли.

Гърни осъзна, че джипът на Морган блокира портата, и изтича там, за да го премести, но откри, че Морган е взел ключа. Нямаше значение, помисли си, някоя от противопожарните коли можеше да го избута.

Но тогава му хрумна друга идея. Тъй като Морган бе отговорен за превръщането на опита за събиране на информация в този апокалипсис с множество жертви, Гърни можеше да улесни разследването, като даде първоначалното съобщение в ръцете на следователите, за да е сигурно, че ще разберат преамбюла към клането. Той извади от джоба си предплатения телефон — същия, от който бе изпратил съобщението до Лоринда за „изнудването“ — изтри отпечатъците си и го хвърли на земята до джипа. Ако някой разтълкуваше неправилно съобщението като доказателство, че Морган наистина е имал намерение да изнудва Лоринда, Гърни беше сигурен, че ще го убеди в обратното.

Първи пристигнаха две патрулни коли от полицията на Ларчфийлд с по двама униформени полицаи във всяка, следвани от Словак с неговия додж. Петимата оставиха колите си извън портата и влязоха в района с извадени оръжия.

Гърни стоеше неподвижно с разперени ръце, докато Словак не го позна.

— Господи, Дейв, какво става тук?

— Изглежда, че е имало престрелка между началник Морган и половин дузина от патриарсите на Гант. В едната си ръка Морган все още държи огнехвъргачка, която вероятно е причинила пожара. Всички са мъртви.

Словак се огледа назад с широко отворени от учудване, ужас и вълнение очи.

— Има ли някой в къщата?

— Трябва да приемем, че Лоринда е вътре, докато не се убедим в обратното. Освен това зад къщата преброих седем мотора, но на земята има само шест тела освен Морган. Значи седмият мотоциклетист може да е в къщата. За друго нямам представа. Търсих начин да се влезе, но всички точки за достъп на приземния етаж са блокирани от пожара.

Словак гледаше втренчено телата, като повтаряше на себе си „Исусе“ и търкаше главата си с две ръце.

Гърни постави успокояващо ръка на рамото му.

— Слушай, Брад, ти си старши служителят тук. Трябва да обезопасиш местопроизшествието. Съдейки по сирените, които чувам, след броени минути тук ще настъпи истински хаос. Предлагам да отцепите района около труповете и да насочите противопожарните коли от двете страни на къщата. Не забравяй да поставиш един от хората си на портата, за да записва кой влиза и кой излиза. Имаш огромно местопроизшествие и не можеш да допуснеш нещата да излязат от контрол.

— О, да. Добре. Ясно. Но… Началник Морган? В престрелка? С патриарсите на Гант?

— Така изглежда. Бях в имението на Аспърн, когато чух стрелба от тази страна. Обадих се в централата и дойдох възможно най-бързо. Заварих това, което виждате сега.

— Имал е огнехвъргачка?

— Да. Може би тази, който конфискувахте от Рандъл Флек.

Не след дълго започнаха да пристигат нови и нови автомобили с виещи сирени — патрулки от Бастенбург, щатската полиция и шерифството; две линейки; още една патрулка от Ларчфийлд и накрая четиритонна цистерна от противопожарната служба на града и още една от Бастенбург.

Гърни се отдръпна в периферията на действието, като от време на време се грижеше Словак да следи ситуацията в съответствие с наблюденията му от дрона, без да добавя подробности извън тези, които можеха да се извлекат от съществуващите улики. Това беше въпрос на деликатен баланс.

Със задоволство видя как един от полицаите намери телефона на земята и го показа на Словак, който после спомена за находката на Гърни и се съгласи, че може да е важна улика.

Гърни тъкмо щеше да попита дали са извикали криминалистите на Барстоу, когато в нощта отекна пронизителен писък, по-силен от рева на огъня. Той погледна към къщата точно в момента, в който един прозорец на втория етаж се отвори.

Лоринда Ръсел, с огън зад гърба си и горящи ръкави на кремавата си блуза, се опита да се измъкне през отвора. Успя да провре навън единия си крак, но в този момент косата ѝ изведнъж избухна в ярки пламъци. Със сподавен писък на болка тя падна обратно в горящата стая. Този последен, предсмъртен вик беше толкова ужасен, толкова пронизителен в агонията си, че Гърни се страхуваше, че никога няма да може да го забрави.

54

Сутринта нетипичното за май време се беше сменило от просто мрачно в мразовито и ветровито.

— Повече прилича на зима, отколкото на пролет — промърмори Гърни, гледайки през плътно затворените френски прозорци към старата ябълка, чиито малко останали цветове се разпадаха във вятъра.

Мадлин го гледаше над ръба на чашата с кафе, която държеше в двете си ръце, за да ги стопли.

— Искаш ли да поговорим за това?

— За времето ли?

— За снощното безумие. Нали за това си мислиш?

Разбира се, мислеше за това, както бе мислил през цялата неспокойна нощ до сутринта.

— Не знам откъде да започна.

Тя сложи чашата на масата.

— С това, което те тревожи най-много.

Отне му няколко минути, за да събере мислите си.

— Имах брилянтна идея да разбера как Лоринда Ръсел ще реагира на опит за изнудване от някого, който твърди, че знае, че убийството на Чандлър Аспърн не е било това, което изглеждаше. Идеята ми се превърна в кошмар.

— Знам. Разказа ми всичко в два през нощта.

— Не мога да се примиря, че аз измислих този план, заради който деветима души загинаха.

— Това ли беше целта ти?

— Разбира се, че не.

— Очакваше ли, че може да се случи?

— Не.

— Защо тогава се случи?

— Морган се възползва от плана за свои цели.

— За какви цели?

Гърни погледна назад към люлеещите се клони на ябълката.

— Мисля, че искаше да изкупи егоистичното си поведение, грешките си, като убие лошите и сам изгори в блясъка на славата. Или може би се е почувствал в капан, ядосан на себе си, и е решил да се самоубие по възможно най-разрушителния начин. Кой, по дяволите, знае?

— Чувстваш ли се отговорен за действията му?

— Не.

— Тогава какво продължава да те гризе?

Той вдигна чашата си и пак я остави на масата.

— Може би се чувствам виновен заради начина, по който манипулирах фактите. На местопрестъплението снощи не разкрих, че аз съм заложил капана. Прехвърлих отговорността на Морган, като подхвърлих телефона, който бях използвал за съобщението до Лоринда, до колата му. Казах си, че като призная, че идеята е моя, само ще се забъркам в кървавата каша, която сътвори той — без признанието ми да добави яснота в разследването.

— И това не ти дава мира?

— Да.

— По собствени егоистични, налудничави, самоубийствени подбуди Морган се е намесил в плана ти, превръщайки го в огнено бедствие, и ти се притесняваш, че не си признал авторството си върху оригиналната идея?

Гърни въздъхна неловко.

— Да.

— Защо се измъчваш, че не си поел отговорност за нещо, за което не носиш отговорност?

— Може би защото не съм достатъчно искрен, достатъчно откровен за ролята си в този случай.

Тя го погледна сурово.

— Боже мой, имаш ли представа колко нелепо звучи това?

Той не отговори.

— Съвършенството е посока, а не цел — продължи тя. — А перфекционизмът е порок, а не добродетел. Ти си нормален човек и даваш най-доброто от себе си. И между другото, това „най-добро“ е на светлинни години над това, на което са способни повечето хора. Но ти продължаваш да мислиш, че не е достатъчно. Наистина ли смяташ, че трябва да станеш и да извикаш: „Хей, това беше моя идея, която този луд използва за своите извратени цели?“. Това ще добави ли дори частица полезна истина към нечия представа за ужасната история в Ларчфийлд? Не, няма. Ще бъде само разсейване. Знаеш го. За бога, приеми го!

Поседяха мълчаливо известно време. После Мадлин добави с по-ведър тон:

— Освен времето, което отделяте за самобичуване, какво имате днес в графика си, детектив?

— Имаме среща в Ларчфийлд по обяд. Мисля, че прокуратурата ще поеме разследването или ще го предаде на щатската полиция.

— Изглежда, че всички хора, които биха искали да разпитат, са мъртви.

Гърни осъзна, че след смъртта на Аспърн и той си мислеше същото.

Предвидимо масовото присъствие на медиите на Котсуолд Лейн и на паркинга на полицейското управление сериозно затрудняваше влизането в сградата. Оскъдността на сведенията, които бяха изтекли в медиите през нощта, придаваше на въпросите, които репортерите крещяха към него, трескавост и хаотичност.

— Вярно ли е, че местният пастор е изгорял жив?

— Това престъпление от омраза ли е?

— Има ли връзка със зомби убийствата?

— Вярно ли е, че нападателите са били въоръжени с огнехвъргачки?

— Допускате ли сатанизма като мотив?

— Ще извикате ли ФБР?

— Вярно ли е, че шефът на полицията е участвал в стрелбата?

— Има ли нещо общо с убийството на Ангъс Ръсел?

— Колко души са загинали?

— Има ли политически мотив?

— Дейв, може ли да ви задам само един въпрос?

Гърни разпозна острия глас, русата коса и червения блейзър на Кели Тремейн от „РАМ Нюз“. Използваше същия трик със „само един въпрос“, който бе използвала преди седмица. Не ѝ помогна нито тогава, нито сега. Той мина бързо покрай нея и влезе в голямата викторианска къща.

— Срещата е в заседателната зала — каза дежурният сержант.

Гърни тръгна по коридора, но телефонът му звънна и той спря. Видя името на Хардуик на екрана. Погледна часа — 11:54 — и реши да вдигне.

— Гърни.

— Лоши новини, Шерлок. Гант не е твоят човек.

— Откъде знаеш?

— Имам приложение, което следи последните новини, като търси всяко име, което въведа. В нощта на убийството на Аспърн Гант е бил главен говорител на митинг в Западна Вирджиния, организиран от движението „Въоръжени свещеници“. Значи Лоринда е имала друг съучастник.

— Благодаря. Ще говорим по-късно. На заседание съм. Между другото, ти…

— Дали съм върнал устройството без инциденти, след като съм изтрил всички видео- и геолокационни данни? Направено е.

Гърни затвори телефона и влезе в заседателната зала.

Кам Страйкър стоеше в края на дългата маса. Явно току-що бе спряла да говори. Хилда Ръсел седеше срещу доктор Роналд Фалоу, а Брад Словак — срещу Кира Барстоу. Гърни се настани до Словак.

Страйкър седна, чукна няколко икони на телефона си и го остави пред себе си на масата. Помоли Словак да разкаже накратко за снощния погром в Хароу Хил.

Той изпъна врата си, сякаш се опитваше да облекчи схващане.

— За щастие, госпожо, намерихме текстово съобщение, което смятаме, че началник Морган е изпратил на Лоринда Ръсел в деня преди нападението. То ни даде представа какво се е случило, така че може би трябва да започнем с него?

— Да видим.

Словак ѝ подаде разпечатано копие, след което раздаде екземпляри на всички около масата.

Докато очите ѝ следяха текста, изражението ѝ, мрачно от самото начало, съвсем се вкисна. Тя бавно прочете съобщението още веднъж, после го хвърли на масата, сякаш самата хартия бе осквернена.

— Продължавайте.

Словак описа последователността от събития, които във всички съществени подробности съвпадаха с това, което Гърни бе наблюдавал на монитора на дрона, включително как Морган разстрелва патриарсите с узито, а после подпалва с огнехвъргачката Гант, мъртвите му главорези и себе си. После прочете имената на жертвите и Гърни без изненада чу сред тях и това на Отис Стрейн. В заключение Словак каза, че в къщата са намерени обгорените трупове на Лоринда Ръсел и Сайлъс Гант.

Страйкър попита Фалоу дали има някакви предварителни заключения за телата преди аутопсията и той каза, че няма. После прокурорката даде думата на Барстоу, която каза, че въз основа на нефтохимическите остатъци изглежда, че целият пожар, както и директните изгаряния по телата на патриарсите, на Гант и на Морган, са причинени от бензиновата огнехвъргачка, намерена в ръцете на полицая. Добави, че очаква по-подробен доклад от Дензъл Аткинс, окръжния експерт по пожарна безопасност.

— Имаше нещо необичайно — добави тя. — Върху телефона от местопрестъплението нямаше отпечатъци. Което е странно за телефон.

Ако не броим едно кратко намръщване, Страйкър не прояви особен интерес към липсата на пръстови отпечатъци.

— Има ли нещо друго, което трябва да знам? — продължи тя.

— Проверяваме записите от камерата в погребалната агенция. Нашият техник откри кратък звуков сигнал, който може да не е нищо важно, но искаме все пак да го проверим.

Страйкър се обърна към Хилда Ръсел:

— Нещо да добавите?

Хилда отговори със смирена усмивка:

— За момента не.

Накрая прокурорката се обърна към Гърни. Посочи текста.

— Изглежда, че бившият ви партньор от Ню Йорк е решил да се пробва с изнудване. Имате ли нещо да кажете за това?

— Имайки предвид случилото се снощи, трудно мога да го приема като истински опит за изнудване. Между другото, преди няколко дни Морган ми сподели, че има сериозни съмнения относно версията на Лоринда за това, как и защо е застреляла Аспърн. Беше открил несъответствие във визуалните доказателства.

Страйкър се наведе напред.

— Какво несъответствие?

— Връзките на обувките на Аспърн на записа от приближаването му към къщата са били вързани по различен начин в сравнение с тези на снимките на трупа му, когато вече лежи убит в оранжерията.

— Потвърдихте ли го?

— Да.

— Как го тълкувате?

— Или някой е манипулирал трупа на Аспърн след стрелбата, или мъжът на записа е бил някой друг, а не Аспърн. И в двата случая това навежда на подозрението, че обясненията на Лоринда са или непълни, или напълно измислени.

— Морган опита ли се да говори с нея?

— Каза, че първо иска да изпробва една идея.

— Каква идея?

— Не каза. Но съобщението, което Брад ни показа, може би дава отговор.

Страйкър взе своя екземпляр и го прочете пак. Гърни видя по очите ѝ как бързо съобразява възможните обяснения.

— Изпратил е заплахата… за да оцени реакцията ѝ?

Гърни замълча за няколко секунди, преди да отговори. Трябваше да направи всичко правилно — така че, докато приписва определени открития и заключения на Морган, а не на себе си, да не изкривява истинските факти.

— Морган беше човек с проблеми. Страдаше от тревожност и омраза към себе си и това се влоши значително след заболяването и смъртта на съпругата му. В неговото състояние на духа е немислимо да е измислил схема за печелене на пари чрез шантаж. Мисля, че в неговите представи това е бил грандиозен, самоубийствен сблъсък със злото. Човек не взема огнехвъргачка, когато отива да изнудва някого. Може да вземе „Глок“. Дори „Узи“. Но не и огнехвъргачка.

Страйкър запази дълго мълчание, без да сваля очи от Гърни.

— Ако съобщението е било опит да оцени реакцията на Лоринда Ръсел, как обяснявате това, което наистина се е случило?

— Мисля, че е ясно, че Морган е изтълкувал отказа ѝ да подаде сигнал в полицията за изнудването като доказателство за вината ѝ. Затова е отишъл готов за сблъсък.

— Знаейки, че тя вероятно също ще се подготви и има риск да бъде убит?

— Да. Но е бил решен да унищожи престъпниците заедно със себе си.

Страйкър събра пръстите си като къщичка.

— Изглеждате много уверен в това.

Гърни кимна.

— Познавам Морган отдавна. Той винаги е бил последователен във всичко, което прави.

— Ще се върнем към това по-късно. Първо, искам да засегна един организационен въпрос. След смъртта на началник Морган участъкът изгуби малкото командна йерархия, която имаше. Снощното клане очевидно изисква задълбочено разследване, включващо работна сила, с каквато Ларчфийлд просто не разполага в момента. Най-доброто решение, което виждам, е моята служба да поеме цялата отговорност за разследването.

Прокурорката кимна на Словак и Барстоу.

— Това по никакъв начин няма да се отрази на вашата работа. Искам да продължите както и досега. Утре сутрин детектив Дерек Хапсбург от моя щаб ще поеме ръководната роля и ще събере всички допълнителни ресурси, необходими за този случай. Когато дойде, ще се срещнем с вас за обобщение на фактите. Дотогава бъдете готови да му предоставите копия от материалите по разследването заедно със съответните видеозаписи и така нататък. Някакви въпроси?

Словак вдигна ръка.

— А тълпата журналисти отвън?

— Не им давайте никаква информация. Абсолютно никаква. Препращайте ги към сержант Пат Лемън, моя прессекретар. Тя ще се погрижи.

Страйкър погледна Барстоу и тя поклати глава.

— Нямам въпроси.

— Преподобна Ръсел?

Хилда отговори с една от своите кротки праведни усмивки.

— Допълнителните ресурси, които споменахте, със сигурност ще бъдат добре дошли.

— Държа да ви попитам, предвид на новата ви роля на изпълняващ длъжността кмет, с тази титла ли предпочитате да се обръщаме към вас, или с „преподобна“?

— Просто „Хилда“ е напълно достатъчно.

Страйкър също се усмихна по своя хладен начин и стана от масата, с което даде знак, че срещата е приключила. Когато другите започнаха да излизат, тя даде знак на Гърни да остане.

След като останаха сами, Страйкър затвори вратата на заседателната зала и седна срещу него.

— Изглеждахте напълно убеден, че приятелят ви Морган не може да е бил изнудвач, но може да е бил маниакален убиец камикадзе. Правилно ли съм разбрала?

— Повече или по-малко да.

— Кое е „по-малкото“?

— Нарекохте го мой приятел. Това е малко преувеличено.

— Добре. Защо сте толкова сигурен в мотивите на този неприятел?

— Освен простата логика и доказателствата на място ли имате предвид?

— Освен тези неща.

След като претегли плюсовете и минусите от разкриването на тази интимна информация за отношенията си с Майк Морган, Гърни реши да ѝ разкаже за онази престрелка в жилищния блок в Ню Йорк. Тя го изслуша внимателно и накрая кимна леко, сякаш се съгласи, че това е важно, за да се разберат мотивите на Морган. После смени темата.

— Вече два пъти се срещам с вас и двата пъти останах с впечатлението, че знаете повече, отколкото казвате. Вярно ли е?

— Не бих казал, че знам. Просто имам предчувствие.

— Какво предчувствие?

— Че всичко това е твърде сложно.

— В какъв смисъл?

— Имаме поредица от заплетени сюжети, които завиват в една или друга посока, но като че ли никъде не вървят по права линия. Ако сте стигнали до същността на едно престъпление, в него винаги има права линия. Но тук правата линия ми се губи.

— Може би четиринайсет трупа не могат да бъдат подредени така спретнато.

Гърни не коментира.

— Споделяте ли съмненията на Морган относно смъртта на Чандлър Аспърн?

— Да.

— Мислите ли, че Лоринда Ръсел е замесена?

— Да. Заедно със съучастника си.

— Кой може да е?

— Подозирахме Сайлъс Гант, но няма как да е бил той. В нощта на смъртта на Аспърн е говорил на религиозен митинг на стотици километри оттук.

Страйкър започна леко да почуква с химикалката си по масата.

— Значи казвате, че убиецът все още е на свобода?

— Така изглежда.

55

След като сподели със Страйкър мислите си за особеностите на този случай — който все още разглеждаше като единно цяло, убеден, че всички злополуки са свързани от един основен мотив, — Гърни тръгна обратно към Уолнът Кросинг.

По време на пътуването не мислеше почти за нищо друго освен за открития въпрос кой е бил съучастникът на Лоринда в убийството на Аспърн. Ако човекът, който се приближаваше към оранжерията в дрехите на Били Тейт на видеото от охранителната камера, не беше нито Аспърн, нито Гант, трябваше да е бил някой друг с приблизително същия ръст.

Някой друг.

Тази проста фраза предизвика странен резонанс в съзнанието на Гърни, чувство за нещо, което е забелязал преди и не може да си спомни, и колкото повече се старае, то толкова повече му се изплъзва. Когато отклонеше вниманието си към друго, чувството се засилваше. Когато се опиташе да улови спомена, той изчезваше. Беше адски дразнещо — тази упорита черта на паметта, която отказва да се подчини на принудата и те допуска до себе си само когато престанеш да упорстваш.

Така стана и този път.

Докато паркираше, разглеждайки разсеяно кошарата за алпаки, Гърни без видима причина си спомни думите на Кларис Флако, когато разказваше за изнасянето на трупа на Хенли Бълок от апартамента му. Докато описваше как „братовчедът“ и „докторът“ са носили чувала по стълбите, тя бе казала: „Някой друг дойде с катафалката“.

Гърни се изненада, че използването на такава безобидна фраза като „някой друг“ би могло да създаде такова ехо, че той самият да я използва няколко дни по-късно. Но сега не се интересуваше от фразата, а от много по-интригуващия спомен, свързан с нея — описанието на Кларис Флако за този човек. За да е сигурен, че си спомня всичко правилно, извади телефона и провери бележките, които си бе записал след разговора им:

„Слаб, плешив, около 40-те. На възрастта на Бълок“.

Около 40-те, преди 10 години.

Прозрението го осени като ярка светлина от халогенни прожектори на местопрестъпление. Той остана седнал напълно неподвижно в субаруто, сякаш всяко движение можеше да разруши картината на убийствата от Ларчфийлд, която постепенно се оформяше в главата му.

Започна да вижда правата линия, която търсеше.

Това бе линия, свързваща всичко — от прибързаното обявяване на смъртта на Тейт от съдебния лекар до вдигнатия на крик лексус на Пийл зад погребалното бюро, от безразборните сексуални връзки на Лоринда до самоубийството на Морган, от несъответствието във връзките на маратонките до всичко, което Хилда Ръсел му беше разказала за изтъкнатите граждани на Ларчфийлд, от аудиоаномалията във видеозаписа от стаята за балсамиране до яростта на Пийл към Фалоу.

Гърни се засмя, осъзнавайки, че единственият човек, за когото всички смятаха, че греши, се оказа единственият, който е бил прав. И онзи, който изглеждаше, че губи най-много, всъщност печелеше най-много.

Обхвана го въодушевление, че най-сетне разбра простата истина, стояща в основата на всичко, обхвана го и срам — срам от осъзнаването колко лесно се е подвел по убедителните разкази на Кира Барстоу и Грета Викърз и двойно повече от факта, че се беше хванал в един от класическите капани, за които предупреждаваше курсантите си в полицейското училище. Най-лошото беше, че бе пренебрегнал аксиомата на разследването, татуирана на ръката на стария му наставник в полицията на Ню Йорк:

Не вярвай на нищо. Не се доверявай на никого. Съмнявай се във всичко.

Възбудата от прозрението изтласка срама настрани. Той обаче разбра, че всичките му вълнения нямат особена практическа стойност. Беше сигурен какво се е случило, но нямаше доказателства. И нямаше да е лесно да намери, защото почти всички замесени бяха мъртви.

Без да губи време, реши незабавно да придвижи нещата по един от малкото все още отворени пътища. Първото, което направи, след като влезе в къщата, беше да се обади на Словак.

— Да, сър, какво мога да направя за вас?

— Първия ден, когато пристигнах в Ларчфийлд, видях лексуса на Пийл, вдигнат на крик в задния двор на погребалното бюро. По-късно ми каза, че е взел крика назаем от съсед. Знаете ли кой може да е този съсед?

— Бих заложил на Хю Станхоуп. Има пет ферарита. По-богат е от бог, но обича да си цапа ръцете с машинно масло. Веднъж предложи да ни тунингова доджовете. Защо?

— Мислите ли, че ще можете да намерите марката и модела на крика, който е дал назаем на Пийл?

— Мисля, че да. Ще мога. Но…

— Дълга история, Брад. Нямам време. Ще ви обясня по-късно.

— Ще го питам и веднага ще ви се обадя.

После Гърни позвъни на Барстоу, но се включи гласовата ѝ поща.

— Добър ден, Кира. Имам въпрос към вас, който трябва да предадете на специалиста по компютърна криминалистика, който е открил звуковата аномалия във видеото от погребалното бюро. Попитайте го дали може да се е получила, ако този сегмент от аудиото е записан два пъти. Искам прост отговор, не подробни технически обяснения. И да, разбира се, че е спешно. Благодаря.

Осъзна, че е гладен, взе пълнозърнест хляб и си направи сандвич с кашкавал и кисели краставички. После включи кафеварката и изми една от чашите в мивката. Докато я бършеше, телефонът иззвъня.

Беше Словак с информация за крика.

Гърни му благодари и веднага отвори на лаптопа уебсайта на производителя. Намери информацията, която търсеше, забутана в техническите характеристики на устройството. Подобно на някои от другите му открития, само по себе си това не доказваше нищо, но го окуражи за следващата стъпка.

Отново се обади на Словак.

— Брад, трябва спешно да говорим с Пийл. Искам да го намерите и да му кажете, че без да подозира, може да разполага с важна, чувствителна във времето информация, свързана с разследването. Направете го лично.

— Да го извикам ли в участъка?

— Това би било идеално. Но ако по някаква причина не може или не иска да дойде, просто стойте при него и му кажете, че идвам. После ми се обадете и ми кажете къде сте.

— Ще го направя. — Словак се поколеба. — Може би трябва да уведомим Страйкър?

— Още не. Първо искам да разбера някои факти.

Това беше самата истина. Гърни премълча другата подробност — че искаше да действа по свой начин, без да рискува някой друг да оплеска нещата, — но така само щеше да даде на Словак повод за безпокойство.

Следващите двайсет и пет минути Гърни прекара със сандвича, кафето и размислите как най-добре да действа с Пийл.

Тези мисли и приготвянето на втората чаша кафе бяха внезапно прекъснати от ново обаждане на Словак. В гласа му звучеше паника.

— Дейв?

— Да?

— В къщата на Пийл съм. Някой е влязъл с взлом. Мисля, че е убит.

56

Величествената каменна резиденция на У. Данфорт Пийл Трети се намираше в края на бяла чакълена алея, оградена със спретнато подрязани живи плетове от чемшир. Алеята се разширяваше в широк овал пред къщата, където сега бяха спрени доджът на Словак, три патрулни коли, микробусът на Барстоу, черен форд експлорър без отличителни знаци и тойотата на фотографа. Гърни паркира до тойотата.

Отляво на овала имаше гараж за три коли. През отворените врати се виждаше малък джип, британски спортен ретроавтомобил и едно празно отделение. Около гаража, къщата и широката ливада беше опъната ограничителна найлонова лента. Един полицай от Ларчфийлд с бележник в ръка пазеше на входа на оградения район.

Той позна Гърни, записа името му в дневника и посочи отворената задна врата на микробуса на Барстоу.

— Ръкавиците и калцуните са там. Местопрестъплението е в задната част на къщата.

След като си сложи ръкавици и калцуни, Гърни обиколи зад къщата, където имаше голяма каменна тераса. С още найлонова лента бе ограден коридор, започващ от задната врата на къщата и продължаващ през терасата до ливадата. Останалата част от моравата бе разграфена като мрежа с бели въженца в геометрични форми за търсене на улики. Един от криминалистите на Барстоу вървеше бавно по тревата, без да откъсва поглед от земята пред себе си. Словак дотича с ококорени от шок очи.

— Изглежда, някой е влязъл отзад и се е спречкал с Пийл, убил го е и е извлякъл трупа навън. На тревата има следи от гуми — сякаш е докарал кола, за да вземе тялото. Лексусът на Пийл го няма, така че може би това е колата, която е оставила следите. Газовата печка в кухнята все още гореше, сякаш Пийл е готвел нещо, но беше останала само неузнаваема овъглена маса, дори има прогорена дупка в тенджерата. Къщата миришеше на дим, голям късмет е, че не е пламнала.

— Има ли някаква оценка приблизително кога се е случило?

— Кръвта все още е лепкава на няколко места, тъй че предполагам, че е станало по някое време тази сутрин.

— Какво предприехте досега?

— Изпратих двама от нашите патрулни да проверят дали съседите не са забелязали някой да идва или да обикаля около къщата. И пуснах за издирване лексуса на Пийл. Не съм сигурен какво следва. — Словак понижи глас. — Окръжен прокурор Страйкър превзе местопрестъплението. Първо ни казва да правим едно, после друго. Не знам дали самата тя разбира какво прави.

Като по поръчка, Страйкър се появи на отворената задна врата и с широк жест с ръка извика Гърни.

— Елате да погледнете. Искам да чуя компетентното ви мнение.

В гласа ѝ звучеше онази скованост, която често издава опит за демонстриране на самоувереност.

Когато стигна до коридора, очертан с найлонова лента и водещ от задната врата до моравата, Гърни забеляза червеникавокафяви следи през терасата. Той внимателно ги заобиколи и последва Страйкър в задното антре на къщата. Когато мина покрай вратата, видя, че стъкленият панел в близост до дръжката е счупен. В антрето имаше нападали стъкла, други се виждаха на терасата, вероятно попаднали там при влаченето на тялото. По тях имаше същите кафяво-червени следи, както на пода в антрето и по камъните на терасата.

Страйкър посочи антрето.

— Главното местопрестъпление е в кухнята.

Имаше кръв навсякъде по пода, както и върху кухненската маса и облегалката на един стол, където се виждаше размазан отпечатък от ръка, вероятно оставен от жертвата, когато се е опитвала да се подпре. На пода имаше следи от влачене, лъжица и парчета от счупена паница. На масата до печката имаше отворена кутия с овесени ядки и мерителна чаша. На един от газовите котлони имаше почернели, деформирани останки от тенджера. Плочките зад печката и абсорбаторът над нея бяха целите в сажди.

Гърни погледна по-отблизо основното петно от кръв на пода. Изглеждаше, че в него е лежал човек или друг голям предмет, който по-късно е бил извлечен от кухнята, през антрето и навън през задната врата. Той последва размазаните следи от кръв на терасата и по коридора от жълта лента до моравата, където спираха. Пълният фотограф правеше снимки по указания на Барстоу и Словак, които му сочеха местата в тревата, върху които трябваше да се съсредоточи.

Страйкър излезе след Гърни от къщата и застана зад него.

— Е, и?

Гърни не отговори. Опита се да прецени разстоянието от последното кърваво петно на тревата до следите от гуми.

— Изглежда, че там е хвърлил трупа в багажника — каза Словак и наклони главата си на едната и на другата страна, за да раздвижи врата си.

В ръката на Барстоу Гърни забеляза найлонова торбичка с нещо тъмно вътре. Попита я какво е намерила.

Тя вдигна торбичката, за да му я покаже.

— Портфейлът на Пийл. Беше хвърлен на тревата там — посочи мястото на няколко крачки от тях. — Шофьорска книжка, талонът на лексуса, кредитни карти — всичко това е изчезнало заедно с парите, които може да е носил. Другите неща — членски карти за голф клуб, „Менса“, ловен клуб, здравноосигурителна карта — все още са там.

Влажният поривист вятър духна косата ѝ настрани, но тя сякаш не усети.

— Този, който го е направил, просто е взел най-необходимото — изказа очевидното Словак.

— Е, детектив? — остротата в гласа на Страйкър стана по-настойчива.

Той се обърна към нея.

— Да?

— Очаквам реакцията ви.

— Засега нямам какво да добавя към това, което е очевидно.

— Какво мислите, че е очевидно?

— В кухнята има много кръв. Изглежда, че част от нея е размазана дотук. Наскоро през тревата е минала кола.

— Само това ли ви казва прочутият ви дедуктивен талант?

— Боя се, че да.

След като го погледна недоверчиво, тя се обърна към Словак.

— Ами вие? Как бихте обяснили това, което виждаме тук?

Той преглътна смутено като човек, попаднал в неловка позиция.

— Ами, госпожо… Мисля… Тоест… изглежда, че Дан Пийл е бил убит. Някой е нахлул в къщата, борил се е с него и го е убил. Вероятно е използвал нож… или скалпел… като се има предвид количеството кръв. След това е извлякъл тялото му от къщата, взел е ключовете от колата му и най-важните неща от портфейла, изкарал е лексуса от гаража, натоварил е трупа в багажника и е заминал.

Страйкър кимна подканващо.

— Нещо друго?

— Пийл си е варял овесена каша, когато убиецът е нахлул в къщата.

— Откъде знаете, че не е ял от нея?

— Лъжицата и чинията, които намерихме на пода, са чисти.

Тя отново кимна.

— Много добре. Някаква идея кой може да е убиецът?

Словак хвърли плах поглед към Гърни и се прокашля.

— Само една, но няма доказателства, само идея.

— Точно от идеи имаме нужда сега.

Словак си пое дълбоко въздух и каза:

— Доктор Роналд Фалоу.

Страйкър премигна изненадано и го накара да обясни.

— Пийл го съди. Разправя на всички, че грешното обявяване на смъртта на Тейт е съсипало погребалния му бизнес, иска да му бъде отнет медицинския лиценз и претендира за обезщетение от сто милиона долара. Не спира да злепоставя Фалоу пред целия град. Мисля, че Фалоу е превъртял.

Страйкър погледна Гърни с триумфален блясък в очите.

— Какво мислите за това?

— Трябва да помисля повече.

— Няма да е зле.

Телефонът ѝ иззвъня. Тя погледна дисплея и преди да вдигне, добави остро:

— Преди да си тръгнете, искам да говоря с вас.

Словак погледна Гърни с някаква въпросителна надежда.

— Надявам се, че това, което казах, е правилно. Тя попита какво мисля, а аз това мислех.

Гърни се усмихна.

— Идеите решават разследванията. По-добре е да ги споделиш, отколкото да ги държиш за себе си.

Това явно успокои Словак и той се отправи към къщата.

Барстоу отново извика фотографа при следите от гуми по тревата.

Докато Страйкър говореше по телефона, Гърни реши да се разходи около къщата на Пийл. Имотът изглеждаше добре поддържан, очевидно от професионални градинари. Пийл не му бе направил впечатление на човек, който би искал да си изцапа панталона, докато плеви цветята.

Гърни обиколи цялата къща и отново се озова на входа на оградения с жълта лента район. Белокосият полицай с бележник в ръка посочи постройката.

— Не е зле за къща на иконом, а?

— Къща на иконом?

— Не сега, разбира се, но в миналото беше. В голямото имение на Пийл. По-голямата част беше продадена преди много години, когато сегашният господин Пийл беше още дете. Сега от всичко е останала само тази къща и няколко хектара наоколо. Едно ще ви кажа — не бих имал нищо против да живея такъв „скромен“ живот. Всичко е относително, нали?

— Гърни!

Страйкър го извика от задната морава, далеч от останалите, работещи на местопрестъплението. Той се отправи натам, без много да бърза, готов да отговори на първия въпрос, който предполагаше, че ще му зададе.

Очакването му се оказа правилно.

— Има нещо, което ми е интересно. Казали сте на Словак да намери Пийл. Защо?

— Исках да говоря с него насаме, а не по телефона.

— Защо?

— Един компютърен специалист откри аномалия в записа от възкръсването на Тейт в погребалната агенция. Исках да го разпитам за това.

— Каква аномалия?

— Не е ясно, но дори и малката вероятност да има нещо подвеждащо в този видеоклип заслужава да бъде проучена.

— И сте отклонили Словак от задачата, която му бях дала, за да се занимава с тази аномалия?

Гърни се изкуши да изтъкне, че аномалията може да се окаже много по-важна от всяка друга задача, от която би могъл да се отклони Словак, но реши, че е по-добре да остави този очевиден факт да увисне неизказан в мълчанието между тях.

След няколко секунди Страйкър пристъпи с не по-малко агресивен тон към следващата тема.

— Запознах се с условията на договора ви с полицията на Ларчфийлд. Това споразумение е, меко казано, неясно. Като част от регулирането на командната структура ще трябва да изясним този въпрос. По време на вашата работа по този случай ще докладвате на моя детектив, лейтенант Хапсбург. Това влиза в сила, считано от…

Гърни я прекъсна:

— Явно не разбирате естеството на участието ми.

Страйкър премигна.

— Какво не разбирам?

— По молба на Майк Морган аз доброволно приех да участвам в разследването, като споделям идеите си с него, Брад Словак и Кира Барстоу. Не съм подчинен на никого.

— Това не е нито професионално, нито уместно. Така не се води полицейска операция. Отчетността е изискване, а не опция.

— Разбирам.

— Хубаво. В такъв случай от утре ще изпълнявате…

Той отново я прекъсна.

— Доколкото разбирам, условията на договора ми вече не са приемливи за вас — тоест не желаете да продължа да участвам в разследването по единствения начин, по който съм съгласен да участвам. Ако размислите, в участъка имат номера ми. Междувременно успех и бъдете внимателни.

Тя се втренчи удивено в лицето му.

Гърни кимна учтиво, отдалечи се до колата си и потегли обратно към Уолнът Кросинг.

57

По пътя получи две обаждания. Първото беше от Словак.

— Удобно ли е?

— Разбира се.

— Вярно ли е, че сте отстранен от случая?

— Официално, да. Прокурорката иска да организира разследването по свой начин.

— Господи, това е голяма грешка.

— Нейно право е.

— Знам, но не ми вдъхва много доверие. Имате ли нещо против да продължа да поддържам връзка с вас?

— Добре.

— Имате ли някакъв съвет за мен?

— Отпуснете се. Вършете си работата. И имайте едно наум със Страйкър.

— Мислите ли, че трябва да продължа да разследвам идеята си, че Фалоу е убил Пийл? Може би да проверя дали има алиби за тази сутрин?

— На ваше място бих изчакал малко. Вместо да бързате да търсите кой е убил Пийл, първо се запитайте защо му е трябвало да взема трупа?

— Знаете ли защо?

— Още не. Но мисля, че това е ключовият въпрос.

След като приключи разговора със Словак, Гърни откри, че има ново гласово съобщение от Барстоу.

Относно вашето предположение за двоен запис, вграден в аудиото от моргата, нашият техник казва, че да, това може да обясни странния звуков отпечатък. Надявам се, че това искахте да чуете. Между другото, чух, че сте се скарали със Страйкър. Това не ме изненадва. Някой ден тази дама ще се пореже на собственото си острие. Ще поддържаме връзка. Харесва ми начинът ви на мислене.

Доволен, но не и изненадан, че техникът е потвърдил подозренията му, Гърни отново се съсредоточи върху належащия въпрос, който преди малко бе задал на Словак. Защо му е трябвало на някого да взема трупа?

Обичайният отговор беше неприложим. Във всички случаи на липсващ труп, които си спомняше, това бе сторено, за да се прикрие фактът на убийството. Но в тази ситуация очевидно не беше така, след като никой не си бе дал усилие да почисти кръвта и следите от борба.

Когато стигна у дома си към 16:30, той бе все така далеч от отговора, но беше още по-уверен, че в него се крие ключът към разбирането на случилото се в кухнята на Пийл тази сутрин и причините за това. Когато Мадлин се прибра малко след пет, Гърни се опита да не мисли за разследването и да насочи вниманието си към по-приятна тема.

Преди да успее да измисли някоя, Мадлин предложи своя.

— Чух, че по-късно се очакват гръмотевични бури и затова предлагам да хапнем по-рано и да поработим по кошарата, докато се стъмни. Какво ще кажеш?

Той се съгласи, като положи усилие да демонстрира подходящия ентусиазъм, и след лека вечеря със сьомга, ориз и аспержи двамата се захванаха за работа по облицовката на стените и покрива.

И двете задачи включваха изрязване на плоскости от шперплат с желания размер. Мадлин настоя тя да работи с ръчния циркуляр, докато той придържа плоскостите върху дърводелските кози. Тъй като никога преди не беше използвала циркуляр, Гърни трябваше да отдели известно време, за да ѝ покаже как да направлява режещия диск през дървото, как да избягва нежеланото ритане на инструмента и как да поставя предпазителя. Както често правеше в подобни ситуации, той се увлече в твърде дълги и подробни обяснения и предупреждения за безопасната работа и Мадлин започна да губи търпение.

Въпреки това до смрачаване всичко вървеше добре. Навесът беше успешно облицован и покрит и единственото, което остана за следващия ден, беше да монтират вратата. Когато здрачът се сгъсти и вятърът се усили, двамата оставиха инструментите си в почти завършената кошара и се прибраха усмихнати в къщата. Мадлин изглеждаше доволна и Гърни беше щастлив, че тя е щастлива.

Все още в това настроение, те си легнаха, правиха любов и се унесоха в спокоен сън.

За Гърни това състояние на ума и духа създаде усещането, че всички части на света, колкото и хаотични да изглеждаха, по някакъв начин си бяха дошли на местата и сега всичко беше наред. Всичко беше тихо, спокойно, безгрижно.

В тази идилия звукът прониза ушите му като кама.

Беше същият свиреп, писклив вой, който бе чул в нощта, в която посланието на Тъмния ангел се появи изписано с кръв на вратата на плевнята им. Но този път идваше отнякъде по-близо до къщата. Много по-близо.

— Дейвид, събуди се!

— Буден съм.

— Какво ще правим сега? Да включа ли лампата?

— Не. Без светлини.

Той се измъкна от леглото и се облече бързо в тъмното. Извади беретата от чекмеджето на нощното шкафче и я пъхна в задния джоб на дънките си.

— Какво правиш? — прошепна Мадлин.

Гърни не отговори.

Погледна часа на телефона си. Беше едва една минута след полунощ. В далечината блесна мълния и след няколко секунди се разнесе гръм. Въздухът, проникващ през отворения прозорец, беше хладен и влажен.

Обади се на Хардуик.

Гласът, който му отговори, беше груб и сънлив:

— Да?

— Извинявай, че те будя, Джак. Имам неканен гост.

— Имаш ли план?

— Да го хвана. Да установя самоличността му. Да го арестувам. Да го разпитам.

— Това не е план. Това са фантазии от правилника за работа на полицията.

— Имаш ли по-добра идея?

— Вкарай му куршум в главата, напълни му джобовете с камъни и го хвърли в езерото.

— Това винаги стои като възможност. Ела, ако можеш.

— Идвам, Шерлок, готов за бой.

Гърни пъхна телефона в джоба си. Блесна още една светкавица и отново тресна гръм. Бурята наближаваше.

Мадлин седеше на ръба на леглото.

— На Хардуик ли се обади?

— Да.

— Защо не на 911?

— Ще дойде по-бързо.

— По-бързо от ченгетата в Уолнът Кросинг?

— След десет вечерта в Уолнът Кросинг няма ченгета. Всичко се пренасочва към шерифската служба на Баундървил.

— Тогава какво… — тя млъкна за момент и се втренчи навън през прозореца. — Какво е това?

Гърни погледна в посоката, в която сочеше тя. Върху листата на едно дърво, растящо до ъгъла на къщата, се виждаше едва забележима неуловима оранжева светлинка. Блясъкът беше слаб и нестабилен, като отблясъци от малък огън. Той се приближи до прозореца, за да види по-добре. От другата страна на къщата не се виждаше огън.

Той изтича в кухнята и веднага го видя през плъзгащата се врата — зараждането на пожар на мястото, където се свързваха новата плевня и кокошарникът. Мадлин бе дошла с него и сега тръгна към вратата.

Той я спря с ръка.

— Стой назад! Този кучи син чака да излезем.

— Трябва да изгасим огъня!

— Ще го направим. Но не по този начин. Това иска той. Ще изляза отзад.

Гърни изтича в спалнята, обу си маратонките и се измъкна през прозореца до леглото. Приземи се на неравния терен в мократа трева и изкълчи глезена си, но адреналинът притъпи болката. Извади пистолета от задния си джоб и свали предпазителя.

Тройна светкавица освети гъсталака зад къщата. Гърни не видя никого. Промъкна се в тъмното до най-близкия ъгъл на сградата, заобиколи и се озова в края на стената, гледаща към кокошарника. Приклекна и бавно надникна зад водосточната тръба на ъгъла.

Огънят се разгаряше и отблясъците му ярко осветяваха пространството между кокошарника и къщата. Районът зад кокошарника и от страната на Гърни бе потънал в мрак, който сега изглеждаше още по-дълбок заради контраста с пламъците.

След като пак не видя никого, той се промъкна от къщата до лехата с аспержи, чиято ограда му даваше частично укритие, и изчака там, за да види какво ще му покаже следващата светкавица.

Тя блесна секунда по-късно. Това, което му показа, беше шокиращо, макар и предсказуемо.

Зад кокошарника, до ъгъла на новата кошара, стоеше идеално копие на Били Тейт — същия Били Тейт, когото бе видял на видеото от безумната нощ на покрива на „Сейнт Джайлс“ — Били Тейт със сив суитшърт и черни дънки. Но вместо спрей с боя, този Били Тейт държеше автомат „Калашников“. Светкавицата изгасна толкова внезапно, колкото беше светнала, и силуетът със суитшърта изчезна в мрака под съпровода на оглушителен гръм.

Според правилата в полицейското ръководство трябваше да извика: „Полиция! Хвърли оръжието! Сега!“, но така значително би намалил шансовете за оцеляване — своите и на Мадлин. А сега оцеляването беше главният му приоритет.

Опрял коляно в земята, Гърни вдигна пистолета, като го стисна здраво с две ръце, и зачака поредната светкавица. Когато тя блесна, ъгълът на кошарата бе частично закрит от аспержовите стръкове, които се огъваха и люлееха от вятъра. Но той за миг видя автомата и сивия суитшърт и произведе три бързи изстрела.

Чу вик на болка, ругатня и миг по-късно последва серия от няколко ответни изстрела. Гърни чу забиването на два от куршумите в лехата, която използваше за прикритие.

След като вече се беше издал, извика стандартното полицейско предупреждение. Два пъти. Когато не последва отговор, стреля още три пъти по посока на кошарата, след което се оттегли зад къщата и се запромъква към далечната страна, откъдето щеше да има ясна, права линия за стрелба.

После, подпомогнат от многобройните светкавици, се затича към тази идеална позиция. Точно когато стигна, стъпи на стърчащ камък и изкълчи същия глезен, който бе контузил при скока от прозореца на спалнята. Нещо изпука в ставата му, той се препъна, направи няколко неконтролирани крачки настрани от къщата и падна на осветения от огъня участък.

Мъжът с качулката до стената на кошарата се завъртя рязко и яростно откри огън по посока на звука. Гърни чу рязкото пускане от куршумите, забиващи се в стената на къщата и в гъстите храсти по периферията на патиото. От легналата си позиция стреля осем-девет пъти, не беше сигурен колко точно.

При следващата светкавица силуетът с качулката беше изчезнал. Гърни се изправи на крака с намерението да се върне до прозореца на спалнята и да се промъкне в къщата, за да си вземе пушката. Но когато се опита да направи крачка, откри, че не може да ходи. Докато умът му трескаво търсеше изход, нападателят бавно излезе от тъмнината зад кошарата на светлината на огъня.

Гърни вдигна пистолета си, дръпна спусъка и чу най-ужасяващия възможен звук — безпомощното изтракване на петлето върху празния ударник.

Сивият силует направи няколко крачки напред и насочи автомата към гърдите на Гърни. При липсата на различими черти под качулката дрезгавият му смях прозвуча демонично.

— Време е да изхвърлим боклука — каза гласът.

Не беше нито мъжки, нито женски, звучеше като излязъл от ръждясала машина.

Докато работеше на предна линия по стотици разследвания на убийства в Ню Йорк, Гърни неведнъж се бе оказвал в смъртоносно неблагоприятно положение спрямо убиец. Главната цел беше да забави нещата. Колкото по-дълго отложеше дръпването на спусъка, толкова по-голям беше шансът му да го предотврати напълно.

Опитът му показваше, че в подобни ситуации повечето убийци, освен ако не са мотивирани от неовладяна ярост, могат да се поддадат на изкушението да изчакат, за да разберат какво знае за тях или за престъпленията им бъдещата им жертва или полицията. Тънкостта беше да разкрие последователност от факти за престъпника, като постепенно удължава разказа, без да издава истинската си цел — а именно протакането. Това изискваше фин баланс. Детайлите, носещи емоционален заряд, най-успешно замаскираха протакането, но те носеха риск от раздразнение, което би било фатално.

Гърни започна с един прост въпрос:

— Струваше ли си да го правиш заради нея?

Ярка мълния акцентира върху думите му и за миг на светлината Гърни видя гневните очи на нападателя. Той продължи да говори тихо, доверително:

— Богинята на гимназията. Неустоима и недостъпна. Освен за Били Тейт. Сигурно е било истинско мъчение да виждаш как дрипав негодник като Тейт получава нещо, което ти не можеш да имаш. И още по-лошо, когато се е продала на оня отвратителен старец от Хароу Хил. Мога да си представя завистта, разяждаща живота ти, година след година. И изведнъж — чудо. Тя те е заговорила. Проявила е интерес към теб. Боже мой, каква тръпка трябва да е било! Най-накрая си имал шанс. Чудя се колко време мина, преди да започне да ти се оплаква колко нещастна е в брака си и колко жадува да се освободи от него. Може би ти е казала, че има чувства към теб, че винаги те е чувствала като сродна душа. Може би това е било достатъчно като напътствие и мотивация. Или може би е била по-конкретна, казвайки, че този ужасен стар Ангъс е единствената пречка за нейното щастие — щастие, което е склонна да сподели с теб. Може би предварително ти е дала да вкусиш това щастие. Разбрал си какво иска да направиш. Просто не си знаел как. Толкова много е било заложено на карта. Такава съблазнителна награда. И такъв ужасен риск. Но неочаквано възможността сама е дошла.

Кокошките кудкудякаха панически, уплашени от разрастващия се огън до кокошарника. Гърни погледна натам и забеляза тъмен силует, който се промъкна по границата на осветеното петно и се скри зад бараката.

Опита се да поддържа спокойния ход на разказа си.

— Звездите са се подредили както никога досега. Осъзнал си, че трябва да действаш веднага, иначе никога няма да го направиш. Обяснил си ситуацията — уникалната възможност — на Лоринда. Казал си ѝ, че моментът е сега или никога. Тя се е съгласила. Измислил си план. И го изпълни. Брилянтно. Поне онази част, която зависеше от тебе. Непредвидимият елемент беше Майк Морган. Тревожният, раздиран от вина, развратен Майк Морган. Лоринда спомена ли ти, че не си първият мъж, когото се е опитала да използва, за да се отърве от Ангъс? Не, съмнявам се, че го е направила. Никой не иска да свири втора цигулка.

Автоматът, който досега беше леко спуснат, сега се вдигна към него. Гърни чу звук, подобен на ръмжене, изпод качулката на суитшърта. Не трябваше да спира.

— Но Морган не е разбрал намека. Приемал е връзката с Лоринда просто като случаен секс, като всичките му други забежки. Когато е осъзнала, че той няма да направи следващата стъпка — единствената стъпка, която е имала значение за нея, — Лоринда е потърсила друг изпълнител. Теб.

Гърни се чудеше колко още може да протака и дали ще е жив, когато Хардуик пристигне. Почти не забеляза, че е започнало да вали и дъждът се стича на вадички по лицето му.

— Мислех, че съм разбрал всичко. Но после влязох в онази кухня, видях цялата онази кръв, видях следите, водещи до отпечатъците от гуми на тревата — и това отново ме озадачи. Зададох си най-очевидния въпрос. Защо му е трябвало на някого да взема трупа? Но това беше грешен въпрос, нали?

На светлината на поредната мълния зъбите на нападателя блеснаха под качулката в широка усмивка.

— Сбогом, детективе.

Резкостта и дрезгавостта бяха изчезнали, нападателят вече не полагаше усилия да преправи гласа си. Звучеше ясно, ледено и разпознаваемо.

Точно когато дулото на автомата се насочи към гърдите на Гърни, зад силуета със суитшърта се разнесе писклив метален вой. Мъжът понечи да се обърне, но в този момент Мадлин се нахвърли с циркуляра върху него и когато зъбите на въртящия се диск се забиха в едната му ръка, той издаде пронизителен писък. Кръвта оплиска лицето на Гърни. Ръката на нападателя се сгърчи конвулсивно и автоматът с трясък се стовари на терасата.

Мъжът се олюля назад.

Мадлин отново атакува.

Проехтя друг писък, по-продължителен и по-отчаян от първия.

Този път фонтанът от кръв прелетя през терасата, една отрязана ръка падна на тревата до Гърни, а мъжът със суитшърта хукна в мрака към долната ливада, издавайки сподавени викове.

Мадлин стоеше задъхана, стиснала все още виещия циркуляр.

— Всичко е наред — каза Гърни. — Можеш да го оставиш.

Смисълът на думите му сякаш не стигаше до мозъка ѝ.

Едва когато забеляза, че кръвта капе от диска върху кокалчетата на пръстите ѝ, тя хвърли инструмента далеч от себе си. Силното дрънчене, когато циркулярът се удари в каменния под на патиото, сякаш я свести от ступора на преживяното. Очите ѝ се наляха със сълзи. Гърни се опита да отиде до нея, но болката, която прониза крака му, го спря. Тя се приближи до него и двамата се прегърнаха задълго.

Гърни чу бръмчене на кола, която форсира някъде зад плевнята и се отдалечи с бясна скорост, хвърляйки камъчета изпод гумите. Вероятно беше изчезналият лексус.

— Трябва да изгасим огъня — каза тя.

— Пусни градинския маркуч.

Кранът беше до задната врата. Тя включи лампите на терасата, после завъртя крана, разви маркуча и го насочи към горящата стена. Водата от маркуча и усилилият се дъжд бързо изгасиха пламъците. Цялата фасада на кокошарника и половината стена на кошарата бяха овъглени.

Гърни извади телефона си.

— Време е да се обадим на 911.

— Вече го направих. Преди да изляза.

Някъде от селския път, водещ от плевнята им надолу по главното шосе, се чу далечен трясък.

— Помогни ми да стигна до субаруто — каза Гърни. — Трябва да сляза да видя какво става.

Тя спря водата на маркуча.

— Идвам с теб.

На километър и нещо надолу по пътя стигнаха до мястото на катастрофата. На светлината на фаровете на субаруто видяха сребристосив лексус, който явно с висока скорост се беше ударил в червен понтиак Джи Ти О. Джак Хардуик стоеше до лексуса. Главата, лицето и тениската му бяха изцапани с кръв. Тя се смесваше с дъжда и се стичаше по дрехите му. Носът му изглеждаше счупен.

Гърни слезе от колата си, като прехвърли цялата си тежест на здравия крак и използва отворената врата като опора.

— Джак?

Хардуик посочи предното стъкло на лексуса.

— За този копелдак с качулката ще е по-добре, ако вече е мъртъв. Всъщност кой, по дяволите, е той?

Гърни беше 95 процента сигурен, почти максималната възможна степен на увереност за човек като него.

— Уилям Данфорт Пийл Трети.

58

Болницата на Уолнът Кросинг беше скромна едноетажна сграда, чиято дейност бе ограничена до образна диагностика, лабораторни анализи и неотложна помощ. Спешното отделение беше твърде голямо за толкова малък град и наскоро ремонтирано.

Хардуик седеше полулегнал в кревата в широка самостоятелна стая с плъзгаща се стъклена врата. Носеше зелен болничен халат. Главата и носът му бяха бинтовани, към ръката му бе включена система за преливане, а различни кабели го свързваха с монитор за жизнените показатели.

Гърни, също с болничен халат, седеше в инвалидна количка на няколко крачки от него. Долната половина на левия му крак беше гипсирана. До него бе седнала Мадлин, със същия черен панталон и блуза с дълги ръкави, които бе носила при нападението на Пийл.

Страйкър, със син костюм, седеше с гръб към затворената стъклена врата, за да е с лице към тях. Беше смъкнала една от болничните масички на колела до подходящата височина, за да я използва като бюро. На нея бе сложила куфарче, айпад, телефон и бележник. До нея стоеше детектив-лейтенант Дерек Хапсбург, дребен мъж с тънки устни и каменно лице. Ръцете му бяха скръстени на гърдите.

Електронният часовник на стената зад леглото на Хардуик показваше 4:05.

Страйкър включи айпада си. След като обяви часа, факта, че разговорът се записва, и имената на присъстващите, тя помоли Гърни да разкаже подробно събитията от изминалата нощ от момента, в който бе заподозрял присъствието на външен човек на негова територия, до пристигането на мястото на смъртоносната катастрофа.

Той описа всичко — от момента, в който Мадлин за първи път бе видяла блясъка на огъня. Когато заразказва в ярки подробности за престрелката, Страйкър го прекъсна, за да попита дали се е идентифицирал като полицай. Той каза, че го е направил, силно и ясно, и че нападателят не е реагирал на предупреждението. Всичко това беше вярно. Той продължи с описание на контузията, която го бе извадила от строя, как Мадлин, въоръжена с акумулаторния циркуляр, е осакатила Пийл и как той с крясъци е побягнал в нощта — „бягство“, завършило с фаталния сблъсък само на километър по-надолу по пътя.

Страйкър попита защо първо се е обадил на Хардуик, а не на 911 и той ѝ даде същия отговор, както по-рано на Мадлин. Прокурорката се намръщи, но не коментира. Помоли Мадлин да опише мислите и действията си, причината да избере циркуляра, какви други варианти е обмислила и какви са били намеренията ѝ, когато се е приближила зад Пийл.

Мадлин я изгледа с недоумение.

— Луд с автомат щеше да убие съпруга ми. Намерението ми беше да му спася живота. Направих това, което първо ми хрумна. Нямах време за мислене. Ако се бях забавила да обмислям варианти, съпругът ми щеше да е мъртъв.

Страйкър кимна, без да покаже нито капка съчувствие. Отново се обърна към Гърни:

— Разбрах, че сте казали на Джак Хардуик, че човекът, който току-що е избягал от имота ви и се е блъснал в него, е Данфорт Пийл. Откъде знаехте?

— Не бях напълно сигурен до самия край, когато насочи проклетия автомат в сърцето ми и щеше да дръпне спусъка. В този момент той изостави опитите да преправи гласа си. Познах го. Интонацията му беше много особена.

— Казвате, че тогава сте се уверили напълно. Това означава ли, че в някакъв момент преди това сте мислили, че е той, макар и не с такава сигурност?

Гърни се почуди дали тази жена полага специални усилия да е язвителна, или това е естествена дарба. Какъвто и да беше случаят, реши да пренебрегне тона и да отговори на същността на въпроса.

— До вчера сутринта видях достатъчно улики, сочещи към Пийл, за да се убедя, че не са случайни и че всъщност той е бил съучастникът на Лоринда. Но после…

Страйкър го прекъсна:

— Защо, за бога, не споделихте? Бяхте с мен в къщата на Пийл, но не казахте нито дума за това. Бих искала да знам защо.

— Това, което мислех, че знам, се обезсмисли от уликите, сочещи, че Пийл е бил убит. Изведнъж стана по-вероятно съучастникът на Лоринда да е някой друг, а Пийл да е последната му жертва.

Страйкър затрака с химикалката си по масата.

— И това объркване не се изясни, докато не познахте гласа му?

— Всичко започна да се изяснява преди това. Объркването ми, когато видях кървавата кухня и следите от влачене отвън, се дължеше на това, че не виждах логика убиецът да е взел трупа. Не можех да си го обясня. Но когато вместо това се запитах защо го е взел, отговорът дойде от само себе си. Трупа го нямаше просто защото нямаше труп. А нямаше труп, защото нямаше убийство.

Химикалката на Страйкър спря да се движи.

— Тогава чия беше кръвта? Кой е бил влачен до колата?

— Цялата сцена е била нагласена. Пийл вероятно е използвал собствената си кръв. Ще знаете със сигурност, когато получите резултатите от ДНК теста. Що се отнася до следите от влачене, може да ги е направил с всичко. Подозирам, че в момента, в който е чул за случилото се на Хароу Хил, е осъзнал, че грандиозният му план се е провалил и е време да се махне от Ларчфийлд. Инсценирането на „убийството“ му е било опит да прикрие следите си.

— Грандиозен план? Какъв грандиозен план?

— Планът, който с Лоринда са имали от самото начало.

— От самото начало? Казвате, че той е убил всички — Ангъс Ръсел, Мери Кейн, Линда Мейсън, Чандлър Аспърн, Били Тейт?

— Ръсел, Кейн, Мейсън, Аспърн — всички, но не и Тейт. Определено не Тейт.

— Тогава кой…

Той я прекъсна:

— Има няколко неща, които трябва да знаете за Ларчфийлд. Някои от тях са обществено достояние, някои научих от Хилда Ръсел, а за някои знам благодарение на собственото си разследване.

Страйкър остави химикалката, събра пръстите си и го погледна с безизразни очи.

Гърни ѝ разказа за миналите изчезвания на хора, които са били в конфликт с Ангъс, за финансовите му отношения със Сайлъс Гант, за роднинската връзка на Лоринда с Отис Стрейн и — според Хилда — за съществуването на дългогодишна мрачна връзка между родовете Ръсел и Пийл. След това описа предполагаемите обстоятелства около смъртта на Хенли Бълок и как тази смърт изглеждаше свързана с тези отношения. Разбира се, спретнатият мъж със сребристосивия помпадур е бил Гант, а здравенякът с татуировката „Отис“ на кокалчетата на пръстите — Отис Стрейн.

— Не мога да го докажа — продължи Гърни, — но залагам пенсията си, че шофьорът на катафалката в Криктън в този ден, човекът, който е откарал трупа на Бълок, е бил бащата на Данфорт Пийл, когото Хилда Ръсел описа като най-студения човек, когото някога е познавала — човек, чиято позиция на собственик на катафалки и гробища го е правила идеален за отърваване от трупове.

Страйкър нетърпеливо разпери длани.

— Това е било преди десет години. Какво общо има…

Той отново я прекъсна:

— Замислих се кои може да са хората, на които е разчитала Лоринда. Първият, който ми дойде наум, беше Гант. Но в нощта, когато е бил убит Аспърн, Гант е бил на митинг в Западна Вирджиния. Значи трябва да е бил друг. И тогава ми хрумна Пийл, заедно с простата мисъл — какъвто бащата, такъв и синът.

Страйкър направи скептична гримаса.

— Какъвто бащата, такъв и синът? Това ли е? Това ли ви накара да заподозрете Пийл?

Детектив-лейтенант Хапсбург изсумтя презрително.

Хардуик го погледна, сякаш му вземаше мярка за чувал за трупове.

— Не само — отговори спокойно Гърни. — Освен това имаше една странност в аудиочастта от видеозаписа от погребалното бюро, за която вече ви казах. Мисълта, че нещо в този видеоклип може да е пипано, ми светна като червена лампа. Оказва се, че част от аудиозаписа може да е била подправена. Всъщност сега съм сигурен, че камерата за наблюдение на Пийл е регистрирала предварително записан звук от разбиването на ковчега, а не самото събитие.

Страйкър скръсти ръце на гърдите си.

— Нещо друго?

— Да. Един експерт от лабораторията откри малка дупка, която беше пробита в дъното на ковчега — в което не виждах смисъл, докато не си спомних, че видях Пийл с автомобилен крик. Когато проверих спецификациите на този модел, те потвърдиха подозрението ми, че Пийл е бил съучастникът на Лоринда от самото начало. Така разбрах и как е осъществен първият голям трик в случая.

Страйкър разпери ръце, после отново ги скръсти на гърдите си.

— Твърдите, че Пийл е участвал от самото начало, но преди минута казахте, че не той е убил Тейт. Ако не е той, кой тогава?

— Това беше най-лесната част от пъзела — каза Гърни. — Беше пред очите ни през цялото време. Всъщност вече имахме отговора. Само да бяхме повярвали. Само да бяхме…

Лейтенантът го прекъсна:

— Нямаме нужда от дълги встъпления. Бихте ли отговорили на въпроса.

Гърни се усмихна.

— Били Тейт е умрял вследствие от удар от гръм и смъртоносно падане. Доктор Роналд Фалоу съвсем правилно го е обявил за мъртъв. Фалоу, единственият човек, за когото всички смятаха, че греши, беше единственият, който беше прав. Тейт е бил мъртъв. Но обстоятелствата около смъртта му са дали идея на Данфорт Пийл. Всъщност тези обстоятелства са били неустоим дар, който той е получил в ръцете си — златна възможност за цял живот.

— Възможност за какво?

— Лоринда Ръсел ясно му е казала, че иска да се отърве от съпруга си. И сега той имал перфектния начин да го направи. Трупът, който в онази нощ са закарали в погребалното му бюро, бил на младеж, който публично е заплашвал Ангъс Ръсел и от известно време се е интересувал от магия и сатанизъм — неуравновесен маниак, ако някой може да се нарече така. И най-важното, никой не се е интересувал от трупа. Мащехата му не искала да има нищо от него; дори не пипнала телефона или ключовете за колата му; не искала нито помен, нито бдение, нищо. Помолила Пийл да задържи трупа, докато тя реши как да се отърве от него.

— Но видеото… — започна Страйкър.

— Видеото беше гениален ход на Пийл. Той беше достатъчно близо на ръст до Тейт, за да се побере в дрехите му. Използвал е грима, с който подготвя труповете, за да направи така, че лицето му да изглежда изгорено и обезобразено, поне от разстояние. И е взел автоматичния крик от съседа си, за да разбие ковчега отвътре. Преди минута споменах, че проверих спецификациите на този модел. Открих, че е електрически и може да се управлява с дистанционно. Дупката, която Пийл е пробил в дъното на ковчега, е била за захранващия кабел. Сложил е крика в ковчега, затворил е и е заключил капака и после с крика го е отворил отвътре, като е счупил дървото около ключалките. Записал е звука от чупенето. Онази вечер, преди камерата за наблюдение да се включи автоматично, той е вкарал ковчега в хранилището за трупове и е останал там с него при затворена врата.

По-късно, когато камерата се е включила, е издал всички звуци, които чухме на видеото, като в един момент е пуснал записа на звука от чупенето на дървото при отварянето на ковчега. Видяхте всичко останало във видеото — как излиза облечен като Тейт, препъвайки се обикаля стаята, използва телефона на Тейт, за да изпрати съобщенията на Селена Кърсън и Аспърн.

Страйкър се наведе напред.

— Защо Аспърн?

— Да хвърли вината върху Аспърн, е бил един от възможните сценарии от самото начало и изпращането на това съобщение е поставило основите.

— Какво е направил с трупа на Тейт?

— Отрязал е ръцете, за да оставя отпечатъци, където могат да бъдат полезни, взел е малко кръв, за да остави ДНК улики у Ангъс, после е нарязал останалата част на парчета и ги е заровил в гората близо до къщата на Аспърн.

— Боже мой — промърмори Страйкър.

По очите ѝ Гърни видя как мислено преглежда всичко, което знае по случая, и проверява дали току-що чутото е вярно.

Медицинска сестра с добронамерено лице почука плахо на стъклената врата зад Страйкър и я отвори.

— Извинявайте, че ви прекъсвам, но трябва да нагледам пациентите си. — Провери числата на монитора до леглото на Хардуик и нивото на течността в системата за преливане. — Мисля, че ще оцелеете. Ще ви задържим двайсет и четири часа и ако всичките ви показатели са стабилни, ще ви пуснем да си ходите. Една препоръка, след като ви изпишем, е да избягвате челни удари. Поне за известно време.

Сестрата се усмихна и се обърна към Гърни:

— Болка?

— Не бих казал.

— Хубаво. Мисля, че сте готов за изписване. — Тя отново се усмихна и излезе, като затвори стъклената врата зад себе си.

Страйкър се намръщи, сякаш анализът ѝ на фактите попадна в задънена улица.

— Според вашия сценарий Пийл е измислил тази сложна шарада за възкръсването на Тейт в погребалната агенция специално за да създаде подвеждащото видео от охранителната камера. Вярно ли е?

— Да.

— Но в записките от разпитите прочетох, че отначало е твърдял, че камерата не записва. Защо го е направил?

— И аз се запитах това, докато един експерт по компютърна криминалистика не ми каза, че облачните архиви вече се използват толкова широко, че са първото нещо, което разследващите търсят. Ако Пийл е знаел това, сигурно е очаквал, че видеото ще излезе наяве — и престореното му невежество за съществуването на записа само ще му осигури правдоподобност.

— Имате много високо мнение за уменията на господин Пийл да заблуждава.

— Да.

— Още един въпрос. Ако е устроил този кървав театър в дома си като част от изчезването си — начин да се измъкне така, че всички да си помислят, че е мъртъв, — защо рискува толкова, за да ви убие?

Гърни сви рамене.

— Не изглежда много практично, нали?

— Не, никак.

— Ще трябва да помисля.

Хардуик заговори:

— Аз ще ви кажа защо. Щом Шерлок се вкопчи в нещо, кучият му син никога не го пуска. Пийл не е бил глупав. Може би е решил, че това е единствената гаранция, че нашият приятел няма да почука на вратата му след година и да му щракне белезниците.

След дълго мълчание Страйкър кимна.

— Това е достатъчно засега. Ще ви потърсим, ако има още нещо.

Тъй като Гърни и Мадлин бяха пристигнали в болницата с местна линейка, нямаха кола на разположение и приключващият дежурството си пазач предложи да ги закара вкъщи.

Когато стигнаха до мястото между плевнята и езерото, където селският път задънваше в имота им, Мадлин помоли мъжа да ги остави там. На Гърни му отне минута, за да слезе от колата и да се изправи на патериците, с които го бяха снабдили в болницата. След като пазачът отказа предложените от Мадлин пари за услугата и си тръгна, тя предложи да поседят малко на шезлонгите до езерото.

На Гърни, все още несвикнал да ходи с патерици, му отне известно време, за да стигне дотам. Когато най-сетне седнаха, Мадлин обясни, че умишлено забавя гледката на изгорелия кокошарник и ужасните спомени, които тя ще предизвика. Мислеше, че ще ѝ бъде по-лесно, ако първо се зареди с красотата на утрото.

Над източния хребет се виждаше изгряващото слънце. Нощната буря беше отминала отдавна, небето беше ясно, въздухът бе приятно прохладен, водните капки на тревата блестяха. Рояци от дребни насекоми се издигаха и спускаха над повърхността на езерото. Червенокрилите дроздове строяха гнезда в тръстиките. Дъждът през нощта като че ли бе направил дивите перуники край пътя още по-сини.

Той протегна ръка и хвана нейната.

— Мислех си — каза тя, — че може би е време да отидем и да си купим две алпаки.

— О?

— Да. Мисля, че това беше знак. Един вид.

— Как така?

— Ако не бяхме говорили за алпаките, вероятно нямаше да започнем да строим кошарата до кокошарника. А ако не бяхме построили кошарата, циркулярът нямаше да е там и нямаше да знам как да го използвам. Така в известен смисъл алпаките в крайна сметка ти спасиха живота.

— Хм.

— Е, какво мислиш?

Епилог

И най-добрите пиар усилия на Мартин Кармъди не можеха да неутрализират лошата реклама от огромния брой убийства в Ларчфийлд. Медиите продължиха да уронват репутацията на селото по начин, който изглеждаше необратим. Дъното на падението беше един специален филм на РАМ ТВ, озаглавен „Селото на мъртвите“.

От правна и данъчна гледна точка Църквата на патриарсите на Сайлъс Гант се оказа необичайно сложен проблем. От практическа гледна точка тя просто се разпадна. Без своя лидер и покровител с добри връзки другите „патриарси“ изчезнаха обратно в подземния свят на мотоциклетните банди, откъдето се бяха появили. Уплашените, емоционално травмирани млади жени, държани насила в укрепения комплекс на Гант, бяха взети под крилото на една държавна агенция за социални услуги, където получиха всички форми на помощ и напътствия, които социалните служби можеха да им предоставят.

В северната част на щата Ню Йорк бяха открити три гробища, принадлежали на Данфорт Пийл. В една от гробниците бяха намерени няколко неидентифицирани трупа в напреднали стадии на разложение, както и един нов, който лесно бе разпознат като Рандал Флек.

Селена Кърсън и Гарвана (истинско име Лулу Рубин) бяха изписани от болницата, обявиха обгорената и надупчена от куршуми къща за продажба и се преместиха в комуна за претърпели тежка травма хора в Калифорния.

Трупът на Мери Кейн остана в моргата шест седмици. Не се намериха нейни роднини. Клубът за совите, на който бе завещала скромното си състояние, най-накрая пое грижата за погребението ѝ.

Ангъс и Лоринда Ръсел бяха кремирани без никой да присъства. Хилда Ръсел нареди прахът им да бъде изхвърлен като медицински отпадък.

Движението на въоръжените свещеници организира голямо погребение на Сайлъс Гант. Възхваляваха го като истински кръстоносец, готов да защитава вярата си в Бог срещу нарастващата вълна от атеисти, социалисти и хомосексуалисти. Убийството му бе осъдено като терористичен акт срещу християнството.

Сестрата на Линда Мейсън транспортира тялото ѝ до малкия град Форландвил в северната част на щата, където беше родена. Погреба я в гробището „Ангелски порти“ до гробовете на родителите ѝ.

Останките на Били Тейт — събрани от местата, където ги беше заровил Пийл близо до дома на Чандлър Аспърн, и изпратени в моргата за разпознаване — не бяха потърсени. Въпреки изразеното желание на Дарлийн Тейт да бъдат хвърлени на плъховете в канализацията, те бяха унищожени по реда, определен от Министерството на здравеопазването на Ню Йорк.

Капчици от кръвта на Чандлър Аспърн бяха открити по въжетата на подемника в оранжерията на Ръсел, което потвърди подозренията на Гърни, че устройството е било използвано за улесняване на застрелването му в изправено положение.

Уилям Данфорт Пийл Трети бе погребан според инструкциите в завещанието си във фамилната гробница на рода Пийл в най-луксозното от трите му наследствени гробища. На събитието присъстваха малък брой представители на медиите. Не се намериха нито роднини, нито приятели, които да почетат паметта му.

С помощта на винаги надеждната интуиция на Мадлин за истината Гърни оцени грешките, които бе допуснал в хода на разследването: доверието, с което бе приел видеото от погребалната агенция; прекомерната привързаност към логично подредените обяснения, заради което бе приел безрезервно описанието на Барстоу и Викърз за мнимото „бягство“ на Тейт от ковчега; доверчивостта, с която бе повярвал в престорената ярост на Пийл срещу Фалоу. Тази конкретно грешка в преценката му разкри нещо, за което не беше подозирал по-рано — склонността му да приписва по-голяма достоверност на изразите на омраза, отколкото на изразите на любов. Гневът изглеждаше реален, привързаността — съмнителна. Може би някой ден щеше да стигне до корените на това. Междувременно реши да включи безмилостен анализ на грешките си в следващата си лекция в полицейската академия. Знаеше, че нищо не привлича вниманието на ученика повече, отколкото признатите грешки на учителя.

От време на време — обикновено в малките часове — той отново преживяваше нощта на касапницата в имението на Ръсел и отново поставяше под съмнение разумността на първоначалния си план, съдбовното си решение да го сподели с Морган и начина, по който бе решил да се справи с последствията. В тези случаи се опитваше да приеме гледната точка на Мадлин. Думите ѝ му носеха известно успокоение.

Една ясна юлска сутрин Хилда Ръсел, в качеството си на действащ кмет, му се обади и му предложи длъжността началник на полицията в Ларчфийлд. Той учтиво отказа. Още веднъж ѝ благодари за всичко, което му беше разказала за видните жители на селото в онзи ден в пасторския дом, и особено за споменаването на отдавнашните тъмни връзки между фамилиите Ръсел и Пийл, без което можеше никога да не стигне до същността на нещата.

И Лоринда Ръсел, и Чандлър Аспърн бяха загинали, без да оставят завещание. Значителното им имущество, включително именията на Хароу Хил, бяха обречени да затънат в блатото на безкрайни юридически процедури за дълги години напред.

В сивия ден, в който си тръгна от Ларчфийлд, Гърни за последен път погледна мрачната необитаема грамада на Хароу Хил, заканително надвиснала над мъртвешки неподвижната вода на езерото, и усети тръпки.

Благодарности

Поредицата за Дейв Гърни продължава да черпи от грижата, енергията и идеите на необикновени хора.

Първо, благодаря на своите издатели професионалисти от „Каунтърпойнт“, които са толкова добри в работата си — особено на превъзходния ми редактор Дан Сметанка, на чието безпогрешно чувство за стил и ритъм се доверявам безрезервно.

Благодаря и на прекрасните ми и подкрепящи агенти — Моли Фридрих, Луси Карсън и Хана Братесани. Не мога да си представя по-умни, по-мили и по-ефективни поддръжници на моя страна.

Специални благодарности и на лоялните читатели на поредицата за Дейв Гърни, чийто ентусиазъм към главния герой и заплетените му случаи е огромна част от мотивацията ми за създаването на тези истории.

Благодаря и на съпругата си за цялата подкрепа, която ми оказва, за забележителното ѝ търпение по време на дългите мълчаливи периоди, в които се потапям в създаването на странните престъпления, които Гърни трябва да разреши, и най-вече за това, че ми осигурява прекрасен живот.

Content

Джон Вердън
Стой далеч от Хароу Хил
Дейв Гърни: #7

Част първа Възкръсналият труп

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Част втора Живият мъртвец

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

Част трета В сърцето на злото

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

Епилог

Благодарности