Олесь Ульяненко

Дофін Сатани

1

Початок

Першого серпня 1989 року надійшло повідомлення: забито у нелюдський спосіб четверо людей. Але команда на виїзд барилася. Тоді за годину потелефонував сам Генерал, назвав ментів засранцями, байстрюками, виблядками. І тільки тоді команда виїхала, нашвидкуруч прихопивши все необхідне. Для такої експедиції.

їх виїхало четверо, вже після обіду, коли пантачитися не було ніякого сенсу, принаймні так видавалося, але складалося зовсім по-іншому, не як хотілося. Загалом, як гадав і думав капітан Ракша, оповитий післяполудневим спокоєм, тихою і ситою втомою. Проте коли вони, четверо, виїхали, то ніхто наперед не знав, що може трапитися саме така оказія. Капітан Ракша мирно і сито, мармеладово похитувався у солодких випарах вчорашньої ночі, хитро позиркуючи на фотографа і медексперта Зісельмана, що смердів ще вчорашнім, на ніч з'їденим молодим часником, виваливши червоні, налиті кров'ю баньки, на широкі, випорожнілі вулиці, раз по раз ловлячи розкосим хазарським розрізом вайлувату фігуру головного слідчого на прізвище Бондаренко. Через багато років Ракша не зможе пригадати насправді його прізвище, ім'я і таке інше, наївно дивуючись, згадуючи потім, виловлюючи з пам'яті залишки того дня, що цілих двадцять років уряд, капітан Бондаренко носив чотири маленькі зірочки і вже навіть не помишляв про підвищення у чині та званні. Капітана ж, Ракшу, влаштували до міліцейської школи за протекцією Генерала, однокурсника і однокласника матері. Генерал мав голомозий, обтягнутий пергаментною шкірою, зі слідами пігментації череп, синій мундир, оздоблений великими золотими ґудзиками, що нагадували очиська китайських акваріумних рибок, а в очах якого світилася доброта і влада, ситість і паразитично викохана втома, де вміщалася ще і нахабна самовпевненість, тому там не знаходилося місця для страху, бо сам чин його, державного мужа, потребував жертви. Навіть через багато років мати Ракші була від Генерала в захваті. А ще більше: він прилаштував до міліцейської школи безтолкового Вітьку Ракшу, котрому невдовзі горіла десятка років тюремного ув'язнення за хуліганство, антирадянську агітацію, бо якось п'яний Вітька повибивав вікна у райкомі, а товариші з його, підпилої до чортиків, ватаги повитирали гузна червоними прапорами. Але це до історії мало тільки дотичний, ледь вловимий штрих, тобто, щоб трохи згадати самого Ракшу і пролити характерну тінь на слідчу команду. Сам Ракша був з неблагонадійної, у всіх відношеннях, сім'ї. Водієм служив колишній армійський офіцер, бабій, чоловік тонкої психологічної конституції^ витончений естет, не педераст, а людина, яка ніколи не ставила під сумнів те, що існує якась вища сила, що рухає і його, і самого Ракшу, і фотографа Зісельмана, а то цавіть і драбкуватого і придуркуватого капітана Бондаренка; а ще він, не так давно, працював у спортивній газеті, і ось нині, на превелику досаду і лють капітана Бондаренка, збирався вибратися і жити за кордоном.

Коли вони виїхали на Печерськ, то над дахами комуналок пряжила спека. Повітря нагадувало слоєний пиріг, а будинки не похмеленому капітану Бондаренку видавалися химерними кораблями або вавилонськими спорудами, — за освітою він був недовченим лікарем-психіатром. І вже коли новенька чорна «Волга» підтягувалася до сірого хвоста масиву, загуцикавши колесами по роздовбаній трасі, викидаючи рештки снів, суму і минулої печалі з четвірки людей, Бондаренко з відчаєм сказав: «Ет, стій, повертай, бо не доїду…» — і заковтав швидко гірку похмільну слину, то всі четверо несподівано відчули, як несправедливість і тяжбина усього світу навалилася на плечі. І дорогою, через міст, коли колеса заспівали тривогою дня, вони знову повернули на плоскодахий Печерськ, таким робом накинувши лишнє коло, бо Бондаренко вирішив-таки похмелитися, заїхати до своєї коханки, настрій геть вилетів з голів слідчих, оповивши ледве не ореолом мучеників. Перед четвіркою, перед їхнім зором лежав Печерськ, овіяний золотим, гіркуватим та гидкуватим сопухом щастя, що тобі, наче старе та діряве адміральське корито, куди водили, попріч уставу, вже не тільки курв, а і добропорядних жінок, з тим засмальцьованим лоском сухотного щастя, яке вже нікому непотрібне, і навряд чи воно ото і є щастя. Рештки команди, чмихаючи крізь ніздрі сизим цигарковим димом, стовбичили добру годину під червоним цегляним будинком, з темними глибокими вікнами, чекаючи на капітана, що неквапом, недбало таки зійшов східцями, як людина, що вирішила найголовнішу проблему у своєму житті. І вони подалися на виклик, бо рація продовжувала кавчати, посилаючи періодично матюччя, прохання і даремні накази. Спека спускалася згори все нижче і нижче, розплутуючись як павутина. Капітан Бондаренко почав відгикувати і нездорова ситість, з брезклим наливом, проступала на обличчі разом із зеленою злобою вічного невдахи. Хитре хазарське око Зісельмана не давало йому покою. Тендітна відреченість його алкогольної, тобто в стані сп'яніння, душі теж не могла знайти спокою та відпочинку, як вона не хотіла, скажімо, визнавати синтаксиси, суфікси і префікси, а тому, з усього і по всьому, його стягувало у провалля: мар'яжила спека за рікном машини, вони викочували на розплилий, як велетенська жаба, підтоплений у маслі спеки, у роїщі гнойових, м'ясних запахів масив, з бурими будинками, обснованими чорним гаддям кабелів, старим і перетертим мотуззям для сушіння білизни, що інколи на тому мотуззі благочестиві патріархи сімейств закінчували безталанне і нудне життя. Нарешті рація кавкнула і заглохла. Оперативникам в трясця осточортіло, урвався терпець або, як властиво для наших людей, вирішили, що справу вони свою зробили і нехай хоч земля западеться під ногами у клятих столичних ментів. Снобізм, знамо, діло розповсюджене, що прямо вказувало на його пролетарське походження. Водія, його думки вголос чомусь довго ніхто не брав до уваги, хоча він сказав першим: «Щось не подобаються мені такі діла. Ага. Вони що там у своїй районці роблять…» Знову запала тиша, попливла за вікнами тендітна відреченість світу, що вбирала у себе спеку, темні коробки будинків, з порожниною неба над дахами, мурашвою люду, котра губилася в дюнах, білих та чистих, з собаками, помислами і таким іншим. «Хе-хе-хе, — несподівано для всіх обізвався капітан Ракша. — Мудрість задницю не того… Хе-хе…» Він напевне очікував, що його підтримають, але решта промовчала, сходячи мовчанкою, як потом, таким робом заклавши між Ракшою і командою гігантський простір, багатозначну мовчанку, що там би помістилося зразу чотири Ракші і чотири міліцейських відділки.

Їм наказало виїхати високостольне начальство, а тому дурнуваті балачки зовсім не бралися до уваги, ігнорувалися від самого виїзду. І тому вони недоумкувато лупили очі один на одного, коли машина зупинилася напроти сірого будинку, щоправда найновішої архітектурної конструкції, але в найупослідженішому районі столиці. Ракшу, як глибокого і переконаного провінціала, це образило. Капітан Бондаренко тільки сопів, випасаючи поглядом щось стороннє, всією своєю сутністю прагнучи дати чосу до якоїсь пивної буди, а тому вид у нього був набагато глибокодумнішим, серйозним, що аж не личили капітанські погони. Нарешті їм назустріч вибігла перелякана пара. Він, у просторій сорочці, з простодушною, невиразною фізіономією робітника, що в часі перевтілився, перелицювався і перейшов у зовсім інший табір, тяжким потом здобувши освіту. Вона — висока блондинка, з гнучкою талією, тендітною випещеною шкірою, м'яким зеленим поглядом, що випасав і оцінював кожного мужчину. Батьки довго переконували, що вони не пара, але так не добритися свого, проте таткове виховання і мамине далося взнаки, і жінка все життя, останні спалахи молодості, буде настирно шукати собі пару, навіть на смертному одрі, а одного разу подивується неприємно, коли забачить в ногах своїх смерть, їх, тобто четвірку оперативників, ведуть на четвертий поверх і показують злякане створіння: дівчинка Настя, а тут мешкає їхня тітка Люся, вони не можуть привести до себе, ремонт, самі розумієте, але якщо слідству буде необхідно, то вони обов'язково підуть йому, тобто слідству, назустріч. У дівчинки Насті вже на повну силу випирають принади, напевне її давлять хлопці по роздягальнях, задирають спідницю, іноді, а може й ні, вона в гарячці віддається у бур'янах, поблизу рідного дому, пацану з гітарою, патлатому і немитому, з біломориною в зубах, котрий п'є дешевий портвейн і веде, тобто «базлає» на говірці того району, звідки його в скорому часі етапують на зону в Черкасах, а мо' подалі, за крадіжку шматка мила або розбите скло у телефонній буді жовто-червоного кольору. Але Настя ще продовжуватиме кілька років уряд грати ляльками, ліпитиме вирізки з солоденькими піснями до грубого зошита, листуватиметься з піонерами Болгарії. У неї вже не пушок на лобку, а жорстке волосся, що говорить про повну статеву зрілість, — так вирішив капітан Бондаренко, сходячи похмільним потом. Ракша та Зісельман мовчки оглянули оніміле створіння, що в майбутньому, зовсім недалекому, погрожувало вирости у красуню — ґоловний біль однокласників та хлопців з під'їзду. Але всі вирішили: вийде таке ж стерво, як і її мати, і подумали про холодне пиво. Хоча це інший, паралельний світ, що нічого не має спільного з нашою історією, тому повернемося до слідчої праці. А діло було так: вона бавилася на шостому поверсі, з ким невідомо, але батьки були певні, що саме вона бавилася одна. Потім батьки побачили її, як вона спускається зовсім не по-людському, неправдоподібно, неприродно викидаючи ноги, а потім у повній мовчанці простягнула до них руки. Долоні були у чомусь липкому, подібному на червону фарбу. І батьки в один голос сказали: «Кров!».

Настя нічого не могла сказати, вона тільки вертіла очиськами, стиснувши німо губи, аж до білого, до безкровного прикусу. її розбив параліч мови, так принаймні констатував лікар, що обстежив, підняв коротеньку спідничку, підозріло щось помацав під трусиками, а батьки уважно і благочестиво, з надією спостерігали за маніпуляціями доктора з-під вижовклого фікуса. Там, аж в тому кутку, під портретом Дарвіна, посадили Ракшу. Стояла спека, серпень місяць, зависла полуднева олив'яна тиша, з піском за коміром, з піском на зубах: хотілося пива, води. Мухи висіли фантастичними створіннями над кашкетами дільничих міліціонерів, що тягнули на прив'язях велетенських і дурних, що розбризкували слиною, слідчих вівчарок. Так воно почалося. Як і кожен порядний початок, все ознаменовує кінець, а кінець відкриває справу початку, віддаючи на поталу вогню, що летить десь із неба, може з невідомості, може з таємниць, забутих у вишніх. Невідомо чого і про що. Такий початок.

Тож того дня, поранні, але не дуже, першого серпня 1989 року, до Івана Білозуба прийшов Ангел. Іван якраз вмостився у зручному кріслі, з гнутими ніжками, під червоне дерево, оббитому зеленим оксамитом, з вензелями польських графів, і спробував слухати музику з програвача, що підпливала хоралами десь в узвишші, в нагорних сферах. Напевне тому і прийшов Ангел. А трохи нижче, теж, щоправда, згори, сусід крушив стінку; панель не давалася сусіду кілька днів уряд, тому він затявся ще більше та дужче, проявляючи небувалу, непотрібну, для Івана, наполегливість. Може, тому, що сусід ходив штурманом далекого плавання на торговельному пароплаві, цей факт вкурвлював і злив Івана неабияк. Іноді, в моменти апогею, коли лють накопичувалася в Івана до неможливого терпцю, він намагався дати логічну і переконливу раду своєму гніву, але все це захолоняло десь вище, наче та лють, наче та гнівливість була наслана і її походження не потребує його, Івана Білозуба, втручання. Що потім і потвердилося, на його подив і радість. Сусід крушив стіну навіть у вихідні, а тому і цей факт немало дратував Івана, що мріяв про відпочинок. Тому, коли він намагався вслухатися в улюблену мелодію, то тільки чув протяжне вищання гойдалок, верещання дітей, ґвалт робітників, котрі повзали павуками в іржавому остюччі арматури, і почував себе не досить комфортно, навіть лякливо, наче хто його лишив без води у пустелі, чи отам у дюнах, де цятка від собаки та дитини віддалялася в перспективу все далі та далі. Загалом, останніми днями йому снилися паскудні сни. З голими бабами, здоровенними і в тілі, і попами, що пили сивуху і пускалися гарцювати в дикому тубільному танці навколо вогнища. І наприкінці тижня, коли гуркіт доріс максимальних частот, затряс могутніми ударами децибелів, вибиваючи з його голови, Івана, найдорожчі і найсокровенніші думки, до нього підступився Ангел. Гість був дуже гарним з лиця. Іван спочатку дуже перелякався, хоча з ним вже траплялися подібні оказії, але такого гарного, справді неземного створіння Іван ще не бачив. З перших хвилин він навіть припустився крамольної мислі, що до нього прийшло щось більше, але облишив, споглядаючи прибульця з солодким жахом вибраної людини. Цей солодкуватий і приторний острах потягнув ізнизу, захоплюючи якось несподівано, поселяючи в тіло знову високу і неповторну радість дитинства або перше алкогольне сп'яніння. Принаймні спочатку було так, і він, Іван Білозуб, відчув тривожну тремку втіху, потім спокій, але не полегкість. Все перестало боліти, як заніміло. Ангел видавався жіночим з лиця, але що він не жінка, то Білозуб чомусь знав напевне. Ангел пройшовся у своїх білосніжних шатах кімнатою, зашамротівши повітрям, і туніка спала з плеча, оголивши жіночу ніжність і округлість, навіть непристойність руки. Витончена кисть: біломармурові пальці, що рожево просвічувалися, як вуха новонароджених або дівочі вушка, порослі золотавим пушком, лягли на облузане підвіконня, а сам зін, затемнений притоками сонця і спеки, — чорний грифельний малюнок проти синього порцелянового неба, з ватою збитих до купи поодиноких хмар, що текли і впадали у великі пазухи піщаних дюн. Тож Ангел холодно поклав свій зір у сизу безлюдь, але від цього видався Івану найчарівнішим створінням у світі. Сама думка, що небожитель завітав до нього, струсонула Івана гордістю, а потім страхом, наче по нього прийшла сама смерть. Щось і внаправду у ньому було жіноче, м'яке, навіть приторне до похітливого: з таким усміхом відкидаються на спину дівчата, коли солодко і безвільно розкидають коліна, дозволяючи знімати трусики. Видавалося, Ангел навіть не помічав Івана, а можливо, просто чекав, що той з криком упаде на коліна, а може ще щось. Тому Іван отетеревеніло, уперто продовжував мовчати, злякано вилупивши очі, намагаючись перевести погляд кудись подалі, хоча б на чорно-білий екран телевізора. Нарешті Ангел сказав:

— Я прийшов. Ти давно цього чекав. Що чекаєш, те завжди приходить. Іноді воно приходить зовсім не до часу, коли непотрібно. Тобі поталанило, що я прийшов тоді, коли потрібно. Я прийшов вчасно.

Від цього глухого голосу Іван зніяковів, наче його спіймали на чомусь сороміцькому і стидному. Губи його побіліли, втратили життя. Йому видалося, що дірка в голові розкрилася, впускаючи через череп, до нутрощів, купи думок. Як клубки кусючих комах.

— Я тебе розумію, але не зовсім, — відказав Іван, продовжуючи дивитися на гостя, звикаючи до нього не тільки поглядом, а наповнюючись дедалі захопленням, ляком і любов'ю. Іван почав задихатися, спазми давили горло, кошлаті великі павуки перебралися до грудей. Потім до нього здалеку, наче удари дзвону у сільській церковці, донеслися ритмічні удари сусіди. Купи думок ворушилися під тім'ям, розколупуючи дитячий страх ночі. Думки гризли тім'я. Тоді Ангел звівся, туніка спала з плечей, оголивши його до пояса. Іван зажмурив очі, затулив їх рукою. Ангел засміявся, холодно і жорстоко. Іван зачарований безоднею його очей, де тисячі відтінків зникали, з'являлися, знову поринали, наповнюючи світ навколо запахами, звуками, далекими від гуркоту і чорноти сусіда. Івана кидало з однієї теплої прірви у іншу, і, коли Іван раз від разу приходив до тями, то чув, як тріщать наперебій, заливаючись, папуги у клітці, жіночі голоси. Папуги зелені, з яскравими червоними хохликами. Вони навіть намагаються розмовляти, — подумав він. Ангел сміявся, відходячи у холодну безодню всього навколишнього, і тільки тоді Іван побачив перед собою всю бридоту, гидь навколишнього світу. Смерділо від смітника, де спалювали сміття, старий одяг, трупи тварин. Падаль, одним словом. Там, недалеко за піщаними дюнами. І він дивився на Ангела, спостерігаючи, як запалюються на рампі, що нагадувала форму велетенської гільйотини, вибалушкуваті зіньки ліхтарів, по черзі, по одному. Тоді він почав з полегшенням дивитися на білі піски, що долонями вилягалися від домів, з червоними капелюшками, череп'яними, німецького чи австрійського штибу. І дітвора, що у граючих воланах спеки ганяла шолудивого пса, заскакувала на гойдалку, радіючи невідомо чому: сусідський гуркіт, як від водоспаду, падав на всю тендітність, витонченість його слуху, давив почуття і задоволення. Іван колись бачив Ніагару. Але це було гірше від того, що він бачив і чув. Тоді, щоб повернутися у реальний світ, він з великим зусиллям, наче рука наливалася свинцем, нездоровою кров'ю, підняв її і торкнувся пальцем вижовклої, тонкої, як цигарковий папір, шкіри. Він торкнувся пальцем, самим нігтем, проковтнувши липку, згірклу слину, і порух його, майже дитячий, викликав знову сміх, кабацький і чисто людський регіт у гостя, так, що Іван на якусь секунду чи її долю, задумався, а тому як він не брав на сумнів власних уподобань, помилок, бажань, то це лишилося тільки чарівною загадкою, що розтікалася проти широкого вікна, де воланами грала спека, сфери і таке інше.

— Болить? — запитав Ангел.

Іван не відповів, а стояв скам'яніло, притискаючи пучки пальців до скронь, слухаючи/ як ударами, могутніми відливами відбивають у венах токи крові, ділячи світ на миттєвості, наповнені жахом, і він зараз був готовим на все, щоб зупинити навалу смердючого і непотрібного життя. Сонце щедро заливало виїмки, і він подумав, що як мертвяку, а тому дуже злякався, пробравшись холодним потом і жахом. Потім повільно, вивільняючись з цієї сонячної напасті, виборсуючись з порожнечі, з тріском сонячного щастя, де присутній терпкий запах жінки, її поту, домішуючи туди свій страх та лють, відчай та дитячу образу, пропускаючи перед зором великі світи свого життя, він видихнув і сказав:

— Так, болить. Неймовірно болить, але зовсім по-іншому, ніж перед цим.

Ангел проплив кімнатами, заледве торкаючись кінчиками пальців підлоги. Знову присів повіддаль, усміхаючись чи глузуючи: злий провісник чи добрий гість.

— Так має бути, так повинно трапитися. Я прийшов тобі на поміч. Чого лякаєшся? Ви дуже дивні, люди: сам хотів визволення, а зараз стовбичиш і не знаєш, що робити? Піди і визволися, сам визволи себе. Якщо той чоловік не слухається, то його треба прибрати. Не інакше. І всіх, хто там буде. Як? Будь-яким шляхом. Ну, хоча б повбивай їх. Невже ти думаєш, що ми приходимо до кого завгодно. Іди визволися. Ти вибраний.

— Як?

— Ти сам знаєш відповідь. Скільки тобі товкмачити? Скільки років ти слухаєш наші голоси, але не виконуєш. Так можна позбутися величі і захисту. Ти послухай: весь світ опускається в пекло з-за того гуркоту. Неповага повинна бути покарана. Тобі належить світ, а не тому кретину. Обмеження — доля слабких.

До цього тільки Іван здогадувався, що таке вибраний, але з приторним смаком налетілого щастя, що насправді може означати це слово, усвідомив його з гіркотою непоправимості, з відчаєм втраченості, з жахом забуття і з викликом вседозволеності. Потім, коли Ангел зник, зовсім несподівано, як і з'явився, він навіть тому зрадів: день наливався спекотою, синьою до низу, наповзаючи смужкою на білі дюни, лишаючи тремтливий неспокій, засіваючи у всі пори тривогу майбутнього. Іван мало не розплакався. Подивився солоним поглядом у вікно, споглядаючи жінок, що підпливали похітливим потом, бо в серпневу спеку їм найбільше кортить, дарма що пряжить, а вони комизяться для проформи, — чим більше жінка хоче, тим більше вона видрючується. Це Іван знав, тому слюнявив поглядом повсибіч, навіть з презирством на павуків-будівельників, що повзали у купах битої силікатної цегли. Горіли, не знати чого, білими сонцями здоровенні ліхтарі на будівництві. Потім він знову з відчаєм подивився на жінок: одна пройшлася, ніжна, з пещеним обличчям і пругкою шкірою, трохи рудуватий колір волосся робив обличчя її привабливим, а задовгу шию, з безліччю симпатичних родимок, вишуканою. Вона надто гарна і горда, подумав Іван. І трохи розсердився. Проте, щоб угамувати його біль, його лють — з'явилася інша із-за кутка, вихляючи широкими, повними стегнами і крижами, тонка у станові, але з тяжким селянським обличчям, з чорними очима, що нагадували йому офорти німецьких художників п'ятнадцятого століття, де зображалися суди над відьмами. Іван побачив її круглі сідниці. Вітер закушпелів, гарячий, сопуховий вітер, і підняв спідницю, заголивши стрункі ноги, голий зад і дбайливо поголений лобок. Іван, злякавшись, підняв до рота пальці, наче обрізався. У горлі першило. Його розібрало кашлем. Тоді він вдягнувся, повільно, як одягаються люди, які ще не знають, куди підуть, що робитимуть, але напевне готові до чогось, як готовий мінер чи сапер до вибуху, що забере його життя. Він відчував на плечах, на тілі кожен шов, кожен ґудзик, кожну складку. Наразі йому прийшло в голову купити молока. У ліфті на нього сапонуло прохолодою. Жіночі запахи, — він ловив їх усюди, звідусіль, кроплячись потом, як перед першою злучкою, бриючись, як перед першим разом, вдихав він ті запахи, тонкі і щипучі, з осіннім вітром, протруєні чоловічим потом, самотні, а від того розбещені, що можна вгадати сороміцькі думки, разом з брудною білизною, рожевими менструальними водами, брудними вульвами, з трихомоназом, далекими заморськими принцами, порцеляновими мріями, і ці запахи перемішувалися з дорогими імпортними сигаретами, де впевнено витав запах тривкого і спокійно статку, що його можна сплутати з щастям. О, він їх не тільки вигадував, накликаючи вночі дивні сни, а леліяв у пам'яті своїй, як священик трепетно чекає празника, щоб виголосити громаді своє звернення. Де є все, тільки так мало місця тому, для кого і чому читалася проповідь та молитва. А коли вислизнув тихо на причманілу вулицю, омившись по самі плечі жаскими хвилями спекоти, глянув на піски і в спаленій миттєвості, що вивернула його нутрощі, зрозумів, до чого закликав його прибулець і що він має робити. Чомусь з пустотою, з тією, що передує кінцевому вибору, подивився на озера, що вихолоняли сірими тарілками десь серед глибини білих пісків.

Іван пішов іншою дорогою, хоча так йти було набагато швидше; з цього місця, де тільки пісок, видно стіну універсаму, червону, облузану, з двома благенькими тополями, що навряд чи можна назвати тополями: дерева бідненько витягувалися який рік підряд, дрібно тремтіли і гнулися за вітром. Він обійшов звичне місце, наче воно чимось уражене, закинувши, по всьому, велетенський гак, але у півдороги це його розлютило, аж пахнуло у ніздрі паленою гумою, аміаком, ще чимось, і Білозуб Іван навіть закашлявся. Потім відчув шкребку пустоту в голові, подумав чи уявив, як туди залазять блохи і насипається пісок, а тому здригнувся від самої думки, яка не виявилася для нього ані потворною, ані бридкою; просто пробрала дрож. Дорогою він зустрів колишнього зека, а зараз ні те ані се, на прізвисько Комета. Той сидів у дранті і листав брошурки, зовсім не звертаючи уваги на спеку. Очі пусті, тільки болісно стиснуті зіниці, до тонкого наркотичного блиску, хоча Комета вживав іноді спиртне, а про наркотики і думати було нічого. Проте Іван Білозуб злякався появи Комети, і навіть заходячи до брудного, з роїщами різних видів мух, гастроному, де не вистачало тільки цеце, що зависли капшукоподібними грибами над блідими купами м'яса, висохлими оселедцями, із закрученими хвостами, схожими на тараню, він якось підтиснув плечі, але зразу ж укляк, коли подибав перед собою репане, африканського виду обличчя, а перше — у ніс шибонуло запахом того ж таки аміаку, гноїща, лайна і ще чогось, а ще далі голос, а за голосом дві пари відчужених і холодних очей:

— Побійся Бога. Не роби того, що намислив. Не можна того робити. Глянь сюди. Почитай, тут все сказано. Ось, почитай. Будь розумнішим, ще не пізно. У мене сьогодні був віщий сон.

Іван з'южився, наче хто ударив його по яйцях: продавщиці, червонолиці, з рожевими балабухами грудей, з ротами, повними золотих зубів; тут були ніжні обличчя, навіть тендітні до інтелігентного, на які він не тільки задивлявся, а тому це викликало у нього розгубленість, наче хто його роздягнув перед велетенським натовпом, і сам собі потім дивуючись, він закричав на весь порожній універсамі

— Іди звідси, нечистий. І свою штундистську літературку забери, а не то я засуну тобі її в сраку, — Іван подивився на продавщиць, ті, в свою чергу, на нього, аж тоді зареготали, аж зуби блиснули, пустили гуляти золотих зайчиків смердючими оселедцями, що підходили у солоному сиропі, розфасовані дбайливо бляшанками. Одну він знову виокремив про себе, з карими очима, привітною усмішкою, і, глянувши на неї, знову набрався впевненості, ну, як нормальний мужчина. А після того він взяв молока і пішов, впевнений у тому, що треба робити.

Іван швидко повернувся додому. Він довго дивився у вікно, на піски, як людина, що втратила мову, забула сьогоднішній день. Він дивився на пустирища, але навряд чи бачив пустоту та вітер над дюнами, а так, начебто перед ним відкрилися великі життєві таємниці, і він побачив дивовижні світи. Тільки від збудження почало різати в паху. Йому знову захотілося того солодкого спустошення, як по приході Ангела, коли навіялося стільки невідомих запахів.

Проте реальний тяжкий звук відбійного молотка розколошкав цей кришталевий світ. Він заздрісно потягнувся до жінок поглядом, облизав губи, пошерхлі, розчервонілі, як у школяра. Світ пропах жінками, які хотіли його, але не знали, де шукати, навіть з якими він знався, о, зараз не знали хто він. Гуркіт відбійного молотка згори ламав і рушив його тремтливу чарівність. Він вже не міг цього терпіти, тому треба швидко покласти цьому край. Він хотів дослухатися до голосів, що полилися до нього звідусіль, здебільше добрі, трохи злі; ті, що були м'якими, розтопленими як віск, їх можна розпізнати на запах, говорили майже те, що говорив прибулець, трохи інакше, трохи дурнувато, але щоб вгадати їх, не треба ніякого зусилля. Вони тільки потверджували те, що говорив Ангел, переконуючи Івана в правильності вибору. Він сидів, уважно дослухуючись голосів, відділяючи від злих, що весь час заперечували, не тішили; тоді Іван випив підряд дві склянки холодного молока, підібрав старий, але ще досить міцний одяг і вийшов з кімнати впевненим кроком.

Слідча бригада зустріла Івана на майданчику між двома поверхами. Будинок кооперативний, тож завжди такі повні дивакуватих, міщанських нововведень, з геранню і кактусами, трояндами і левкоями у горщечках, що нагадували свинячі корита, і ними заставляли всі поверхи уряд. Він поливав червоні, як кров, троянди, що неотесана бригада сприйняла — всі до одного, — за болгарський сорт, а внаправду це був якийсь чудернацький, привезений з Індії, що навіть не називався сортом чи видом, не належав як до такого, а мав попри, на далекій своїй батьківщині, ритуальне значення. Запах від квітів стояв густий, дурний і нуднуватий, такий, як люблять жінки, і заповнював три поверхи угору і донизу. У Івана яскравий малиновий рот, що прикривав чи ховав ледве-ледве білі різці доглянутих зубів, а губи розкривалися широкою усмішкою, відкриваючи ту білосніжну і приємну, ніжну незахищеність, майже дитячу. Якщо Іван говорив, коли взагалі він говорив, то видно, як очі набирають жовтуватого світла поволі, наче запалюються ізсередини китайські ліхтарики тим невимовним оксамитовим блиском усіх спокусників або людей, захоплених чимось фанатично, і тоді разючий контраст між мерехтливим блиском рогівок та білою, пещеною, майже жіночою шкірою, з заледве зеленавим відтінком, присутнім у всіх аспірантів та наукових співробітників. Він так з самого початку відрекомендувався, коректно і виважено. Ніхто, окрім Ракші, не звернув уваги на Івана Білозуба. Він вийшов на хвилинку, мерехтнув тінню, а капітану Ракші невідомо чого запам'яталося: стоїть він на майданчику серед індійських чи болгарських рожевих троянд, що колисаються від протягу вентиляторів, у світлих, салатового кольору, бездоганно випрасуваних штанях, у голубій сорочці, з акуратними латочками, білими стьожками, стоячим комірцем, світловолосий, ще з мокрим волоссям, і зачіска навіювала про добропорядність, затишок, безтурботність, невимовну радість і захоплення життям. Більше нічого, тільки вологий, короткий погляд, який губився у невідомості.

Бригада зупинилася перед звичайнісінькими дверима, що від поштовху капітана Бондаренка, здоровенного кіровоградського мужика, з широкими долонями, з опохмиленою пикрю і сизими очима від постійного пияцтва, з низьким чолом, — легко прочинилися. Світла у передпокої не було. Бондаренко подався назад, скоряючись професійній звичці, але швидше з усього був переляканим, тому вихопив пістолет, — але ані діяти, ані виговорити щось путнього не міг, стояв мов укопаний, ворушив білим, в накипах язиком. Так спливав муторно час у темряві та тиші, видавалося, прорва його минула, а всього десять секунд, не більше. Хтось з бригади дико загорлопанив, навіть не закричав, а завив не своїм гласом, вдарив по вимикачеві, що модно поблимував зеленим фосфоричним оком. Тріснуло, посипалося іскрами фіолетове світло, наче на новорічній ілюмінації, невимовно гарне, яскраве. Труп лежав до них викрученими у передсмертній судомі ногами, наче велика комаха або атлет, що на хвилину припав до підлоги, щоб виконати якусь чудернацьку фізичну чи акробатичну вправу. Весь передпокій густо заляпаний кров'ю. Видавалося, що перед тим як перерізати йому горлянку, покійника крутили на центрифузі, доки він не віддав душу. Труп безголовий. Сухожилля і порвані нерви вказували на те, що проморочився вбивця порядно, і, з усього, це його чи не перший такого штибу досвід. З вдяганки на мертвому видно, що це вільнонайманий робітник, які тільки-но почали от-от з'являтися у заможніх городян. Бондаренко дико, наче у нього враз заболіли всі зуби, завив і звився, плутаючи слова, матюччя, ліплячи до чогось і щось подібне, котре мало нагадувати людську мову, витягнувши обидві руки з пістолетом «стєчкіним», влітаючи до просторої кімнати, розчиняючи ногами двері, пробіг кілька кроків і зупинився, вихекуючи перегар, аж Ракші ззаду було чути. Світло потекло у дверну амбразуру, видавалося, як спросонку, повільно, захлюпалося наприкінці холодцем, вихопивши ще два трупи. Кров на стінах віяром, розбризкана рівно, широкими опашами, а на підлозі — темними густими калюжами. На стіни кров лягла так, наче фуркнула з горловини велетенської відкоркованої пляшки. Бондаренко рвучко відхилив занавіски. «Суки, здорово живуть… — він покривився, потім швидко, наче школяр, виправився: — Жили, мать його. — Далі, схаменувшись: — А може, тут хто є живий…» — І знову його рука потягнулася за «стєчкіним». Роздратований Зісельман кинув: «Ніколи, кеп, не клади пістолет до кобури. А загалом, участки сюди навіть не потикали носа… Вони чекають на нас… Все видно замацано. Всі пальчики». — Світло яскравими смугами повзло кімнатою з дорогими картинами, стільцями з крученими ніжками, кріслами червоного дерева. Скрізь копи книг. Половина книг не розібрана, а у велетенських картонних ящиках, з англійськими та японськими написами. Мешканці тільки-но обживали квартиру. Підлогою, з ялинкою паркетом, бурштинового кольору, розкидано пуфів, за кількістю шість, підбитих справжнім індійським чи китайським шовком. В кімнатах прохолодно. Два кондиціонери німецького виробництва перекачували справно повітря. Телевізор та аудіотехніка імпортна, частина з соцкраїн, але більшістю японська. Бондаренко шморгонув носом: «Можна шити справу про вбивство з ціллю пограбування! Фарца засцана…» Зісельман буркнув: «Сумніви мене беруть. Тут щось не того…» «Хреститися треба, коли щось видається…» — огризнувся Бондаренко, окидаючи осовіло безголові трупи. Ще один покійник, з усього, що хазяїн кватири, одягнений у шикарні, майже небесного кольору джинси. Його напрацьовані, дужі, як у вантажника, руки, викручені так, наче у танці святого Віта. В кожній долоні він стискав по паркетині, вирваних у передсмертних муках. Нігті повиламувані з м'ясом, під самими корінцями, тобто у самій основі. На лівій руці відсутній Палець, з обручкою або золотим фамільним брюліком. Жінку, напевне дружину, оперативники знайшли на кухні. Труп її, теж безголовий, так і стояв на колінах, склавши руки і частину тулуба на стільця. Скрізь у помешканні кров лежала широкими калюжами. У попільниці з богемського кришталю — кілька сигарет. Одна лежала у жолобкові і згоріла до самого фільтру. На фільтрові сліди помади червоного, майже бурякового кольору. Решта покроплена кров'ю. Видно було, що кров цвіркала і била з перетятих артерій, бо пляшки, вилаштувані на шкапчикові, оббризкані кров'ю, наче з пульверизатора. На попільничці та цигарках видно чіткі відбитки пальців. Біла кухня залита кров'ю майже повністю. Це оперативники побачили, коли відсмикнули жалюзі. Складалося дике вражання, що убивця навмисне виточував з жертв кров поволі, смакуючи та втішаючись, як конає жінка. Жінка роздягнена, зовсім гола. Суісня дорога, мокра від екскрементів і крові лежить поруч. Зала простора, під ранній модерн. Під горіхове дерево. На стінах вітальні картини, маски, ножі. Кілька копій Модільяні. Дорогі модернові люстри, що на золотих шнурках звисають до самої підлоги. Дві дорогих, без смаку, німецькі канапи. Запах крові і французьких парфумів. Голови жертв лежать на югославському журнальному столикові. Голови лежать так, наче вбивця вкладав потаємний зміст або нібито виголошував якусь промову, принаймні з самого початку, з першого погляду видавалося так. Але навряд чи це було випадковим. Перед витріщеними очима покійників, тобто перед їхніми головами лежала книжка у досить дорогому тисненні, гарно переплетена. Ще поруч — тлустий зошит, що його в народі називають загальним. «А дєвочка нічо була» — прохрипів Бондаренко, обітер піт з чола. Хтось тільки свиснув, протяжно, з почуттям, наче не вистачало для всього цього слів, а потім закашлявся. Страх висів разом з приторним духом крові. Пізніше, всі в один раз зрозуміли, що їх насторожило: приторний, вигасаючий запах людської юшки. Він ще відчувався на майданчику, його ніяк не могли заглушити запахи троянд, півоній, сигаретного диму. Бригада від ледачкуватості, а більше від побаченого, навіть гадки не мала, з якою морокою зустрілася: вони тільки інстинктивно, як ті хорти, вертіли головами, відчуваючи, що щось таки не гаразд, зовсім все по-іншому, у цьому просяклому сонцем дні, в домі, де рівно і розкішно розіслався спокій. І Ракша, пізніше, пригадає обличчя Бондаренка, що ніколи у житті, скільки він його знав, не проймалося ані сумом, ані відразою, але тоді видно було, як нелюдський біль, що прийшов наче іззовні, заставив сльозитися його безвиразні очі, а страх пересмикував німе, як маска, обличчя. Ракша дивився то на гумове обличчя, то у велике і широке, мов кіноекран, вікно, геть чисте, майже прозоре: хмари в рівень дахам, людям, птицям. Руки Ракші несподівано потягнулися, взяли великого тлустого зошита. Обкладинка дбайливо прошита. Це — справді щоденник, як він і здогадувався, такі, як колись давно вела мати, ховаючи від батька. І неждано для себе, не відриваючи погляду від синього неба, він сказав: «Він розмовляв з ними… Вже після того як повідрізав голови…» Бондаренко тільки засапав носом, сковтнув слину, кинув, видавлюючи слова крізь спазмуючу горлянку: «Нічого особливого, Ракша, тут немає. Нічого. Пограбування з ціллю убивства…» Фотограф з водієм тільки перете? смикнули плечима. А Ракшу як хтось заставляв вертіти в руках зошита. Навіть через багато років він довго нічого ще не бачив у цих повільних, сомнамбулічних рухах, особливого. А тоді він відкрив зошит, бездумно гортаючи сторінки. І ось там, на сороковій сторінці, де стояло число, тобто день убивства, десь за кілька годин до трагедії: сьома година, чотири хвилини, десять секунд. Несподівано для опергрупи, для самого себе Ракша прочитав уголос: «Сьогодні мені вночі снився сон, що до нас підіймається покійна мама. Мама одягнена в синій халат, що його Костянтин подарував їй перед смертю. Мама прийшла і сіла. Сиділа мовчки. Дім наш нагадував чомусь великий дерев'яний корабель чи ще щось таке, я так і не розібрала. Коли я розповіла сон Кості, то він якусь хвилину дивно мовчав, наче справді був відсутнім, наче його тут не було разом зі мною. Потім сказав, що сьогодні сам бачив сон, якийсь жахливий… буцімто дивиться на себе у дзеркало, а волосся з його голови, на його ж таки очах, випадає… дуже швидко… Він навіть посміявся, якось безтурботно і легко, що був геть лисий…» Бондаренко махнув рукою: «Дурна інтілігєнція, треба знати, що сни до обіду ніхто не розказує і не записує…» — він сказав «не пише». Зісельман тільки й того, що не покрутив пальцем біля скроні і не сказав звичного «мишігіне». Він виїде до Сполучених Штатів, маленький астенічний жид, з алергічним запаленням носа, щоб потім написати листа і згадати через багато років цей випадок, щоб потім взагалі, на зріз, вкінець, позбавити Ракшу якихось ілюзій. Він не дасть забути Ракші цю історію, цей маловиразний суб'єкт, чомусь певний, що прислужується своїй справі. А зараз молодий сержант, з команди районного відділку, стоїть на колінах, рожеве вухо його пробиває навскіс проміння, він відчайдушно намагається втримати блювотину, підкидаючи худенькими крилами плечі з погонами, і все його тіло дрібно тремтить, наче у лошака. Ракша закінчує читати, роздивляється відсутнім поглядом килими, з яскравими розводами, з виводками невиданих і невідомих тварин, уквітчаних пальмами та квітами, що, видно, в уяві творців ростуть перед брамами раю чи пекла, а може, самої цариці Семіраміди, що вона їх плекала, вкладаючи холодну любов у ці небесного творіння іриси, троянди, айстри, кордемони. Один килим розгорнутий, двома кінцями прибитий до стіни, — решту не встигли. Поруч ще один, маленький журнальний столик, для кави і чаю. Кілька чашок з віденської порцеляни, з надпитою кавою. Ракша ловить свої думки у протилежному напрямку, і він, отруєний справжнім вихованням, думає, що тутішалися на каві: гіркуватий запах «арабіки», за якою простоюють у чергах знервовані або зманіжені інтелігенти. Тут зналися не тільки на каві. Ракша знову дивиться на розвернутий килим з яскравими кольорами і грворить вголос, не соромлячись: «Бабу б зараз… Стакан горілки і ну його все…» Видно, з видовжених і переляканих облич, що він не намагається навіть побороти цю думку, а притискає глупо до серця руку, і чує, як тиск відбиває у скронях маленьким дзвоном, і сержант, той, що з районних, забуває зачинити двері, напускає зелених мух, що радісно розлітаються кімнатами, розсідаючись широкими калюжами крові.

Люди металися як божевільні. В очі кидалося відразу, що від страху вони втратили розум, що страх їх геть спаралізував. Параліч від страху, як оргазм без кохання. Убивця діяв напрочуд виважено, впевнено і ані на хвилину, видавалося, не втрачав контролю, напевне холоднокровно, але пристрасність, якась зовсім незрозуміла, позначилася скрізь. До передпокою він зайшов досить легко, навіть не задумався над тим — відчинять йому чи ні. Без дзвоника, — двері, з усього, були_ прочинені. Потім сам Іван Білозуб підтвердив, згадуючи цей палаючий пристрастями і сонцем день, з чорними мухами над рівними плесами синіх, мертвих, без риби озер, найсвітлішим часом свого одкровення. Смерть, як і кохання, зачакловує. Тому він зайшов до квартири впевнено, зовсім не вагаючись, бо був певний своєї правоти. І відразу, у передпокої, загнав у горлянку кухонного ножа працівникові. Це була перше і остання жертва, котру він убив відразу, не зволікаючи, а значить, що про потьмарення його розуму чи божевілля не могло бути й мови. Він провернув кілька разів лезо, відіпхнув труп, що вчепився скрюченими пальцями у штанину. Він швидко, наче робив все життя подібне, перерізав телефонний шнур, вдарив мертвого ще раз у потилицю і якусь хвилину ще стояв, ніжачись від прохолоди кондиціонерів: стояла неймовірна спека, а над доброю половиною міста, над пагорбами, широкими полотнами розвіювався дощ, і він відчував, як невимовна жага і пристрасть підступають до грудей. Він ступав з передпокою до вітальні, де працювали хазяїн і ще один працівник. Хазяїн тримав у руках дюбельний пістолет, заряджений, і діловито давав розпорядження робітникові, як ліпше пробивати діру у стіні, — він навіть не повернув голови, коли убивця підійшов, а продовжував діловито горлам, як у нього витягнули м'яко з рук дюбельний пістолет. Убивця вистрелив прямо у скроню, але потрапив у лобову кістку. Неквапливо перезарядив, хоча дюбельний пістолет заряджається досить довго і можна було втекти або покликати на допомогу, проте робітник кричав з переляку і бігав під стіною. Іван довго водив його на прицілі попід стіною, нарешті, з млосним притоком млівоти, вистрелив у груди, але потрапив у шию. Захльобуючись кров'ю, працівник напівсвідомо вже побіг до кімнати, звідки Іван почув жіночий крик, що від нього у самого похолола спина та ноги. Жіночий голос говорив, якщо це можна назвати людською мовою: «Господи! Нас усіх уб'ють!» Тоді він швидко повернувся до передпокою, взяв ніж, перерізав вени на руках ще живим: господарю і робітникові; але працівник пручався, хрипів кров'ю, нівроку дужий і затятий, — тоді Іван взяв ломик, яким розбирали ящики, і перебив чоловікові руки та ноги. Господар мовчав: чи він надумав симулювати мертвого, якщо це було можливим у такій ситуації, чи внаправду помирав, що швидше подібне на правду, хоча Іван на допитах запевнив, що хазяїн був живий живішого. Коли Іван підвів голову, то побачив жінку. Жінка стояла у проході, притиснувши до грудей руки, і не мала сили з переляку закричати. Тільки тоді вона побігла, — коли він подивився на неї з плеча. Нічого гарнішого у своєму житті Іван не бачив. Його розбирало як від випитого, навіть більше. Повагом, відкинувши лома, він подався за нею. Жінка бігала, ментеляючи русявими косами, з кімнати в кімнату, жбурляючи під ноги всілякі речі, доки він не наздогнав її у спальні. Після її крику він вдруге почув її стогони, — від жінки приємно пахло вхоженим тілом, парфумами і ледь-ледь потом. Від неї, навіть зараз, линуло холодною неприступністю, вишуканістю і гонором. Такі жінки викликали у нього радісний і водночас заздрісний прилив відчаю, що супроводжувався кількаденною депресією. І це спочатку розлютило його, потім розмлоїло, зробило очі вологими, — такі погляди бувають або у фанатичних людей, або у закоханих, або у відчайдухів, що все втратили у своєму житті. Він наказав їй роздягнутися, а потім запитав, як краще задовольняв її чоловік. Він так і сказав «задовольняв». Іван ніколи не допускався грубощів. Жінка зняла сукню, ліфчик, труси і почала проситися. Чим більше вона просилася, тим більше розпалювала його; йому хотілося, але він сам не знав чого. Жінка була внаправду дуже гарною. У неї випещене, чудових форм, навіть рідкісних, тіло; таке тіло буває тільки у тих жінок, що виросли у багатих сім'ях, жінок, що добре виховувалися і не бовталися з тринадцяти років під'їздами, лигаючись з шантрапою. Іван від задоволення тільки сопів, проте вийшов швидко з кімнати і скоро повернувся з головою її чоловіка. Жінка зомліла, але він хутко привів її до тями, виливши графин холодної води. Іван розщібнув штани і спробував її взяти. Він кінчив їй між ноги. Тоді розлютився і вдарив, але попав пальцями об бильце, і від болю зіскулився, на очах проступили сльози, і він з образою дивився на жінку крізь сльози. Потім він зізнався, що хотів ударити її зовсім не боляче, так, аби провчити. «Я зголоднів. Я хочу їсти. Ходім на кухню, ти мені приготуєш». — Вони пішли разом на кухню. Перед цим він попросив одягнути жінку нову, найгарнішу сукню. Він сидів, слухаючи, як шурхотить матерія, торохкотять тремпельки, пахне прибитим запахом нафталіну, парфумів, і це навівало на нього найпотаємніші думки та мрії; коли йому видалося, що жінка надто бариться, а може, справді порожнеча голоду кинула його у хвилю тоскного отупіння, він став жінці навіть допомагати в підборі плаття. Жінка геть очманіла і взагалі нічого не говорила, — вона сиділа на велетенському, з фіолетовими стьобаними ковдрами, сімейному ліжкові, стиснувши ноги у колінах, розкинувши литки, а тому прибрала, сама того не розуміючи, найпривабливішу позу. Іван особисто вибирав сукню, звішував у руці, як якийсь товар, запитував, заходив до спальні, іноді торкаючи плече. Іноді, в хвилину найвищої насолоди, він сідав проти неї, зазираючи у гарне, витончене обличчя, з туманіючим яшмовим поглядом, з копицею розібраного волосся, і це йому підозріло, до банального противно, зовсім не романтично, щось нагадувало. Тоді він поспішав, невідомо куди, закусував губу. Нарешті, коли сукня вибрана, він справді відчув звірячий голод, що аж гумою і тальком відригувалося з тельбухів. Дорогою до кухні він випив каву, яку сподівалися випити хазяїн з працівниками, а можливо, і вона.

Тут він підвів голову, зовсім як звір, — його знудило, потім тіло взялося якоюсь сверблячкою, і він не знав, куди подітися, наче це назавжди, наче це страх перед висотою, немислимою, догори, а не донизу: початком йому зробилося навіть легко, затим він почув, чисто фізично, оглушливий лязкіт у протоках вушних раковин, що віддавав у глибинах мозкових завитків, що заповнював навколишній простір, що виростав до неймовірного шквалу, наче велетенські лопасті і крила гелікоптера розбивали, накручували густі потоки повітря, просяклі свіжою кров'ю, як патокою, його спермою, екскрементами, жіночими білями, пацючими послідами, торжеством відкритої таємниці, страхом велетенського і незрозумілого світу, що палахкотів поруч. І тоді він нетвердо, мов з чужої волі, звів догори обличчя, до високої білої стелі, такої білої, наче в прохолодному зеленому дитинстві, з пінястими візерунками, що нагадували цукерки, які багато років уряд варили бабусині сестри, вдовиці, з вигрубілими селянськими обличчями, що йому аж злипалося у роті, коли він бавився у соняшничинні, — і тоді під стелею побачив легеньку хмаринку, наче дим, наче подих чогось невиданого, чогось такого, що заворожило його погляд, його тіло, котрим він так пишався, налило бридкою і тяжкою кров'ю, зовсім не його. Далі хмара набрала форму обруча чи кола і поволі почала спускатися донизу. І в часі, як коло опускалося нижче, то він відчував себе маленьким та нікчемним, розплюснутим, і та могутня сила, що увійшла до нього з відвідинами Ангела, кудись звітрилася. Він перестав пити каву, духмяну, з приємним для нього і дразливим пощипуванням носових пазух запахом, замішаному на нудному духові крові, — Іван виплюнув її на підлогу, завертів оскаженіло очима: жінка на кухні Смажила м'ясо; вона стояла боком, у профіль, одягнена в агатового кольору сукню, проти вікна, і він встигнув подумати, що вона, аби захотіла, могла вистрибнути з вікна, принаймні закричати, дарма, що сьомий поверх, і навіть вприкінці думки побажав того сам, скулячись від солодкого внутрішнього жалю. Жінка робила все покірно, майже механічно, скоряючись наглій звичці домогосподині: сукня приємно шурхотіла, вивітрюючи запахи, відтіняючи бліде, з тонкими і благородними рисами обличчя. Але Іван почув страшний удар, саме удар, такий, наче об воду ударили велетенським крилом, зачепивши повністю широке плесо озера, збуривши хвилі. Так для нього сколиснулося повітря. І він взагалі перестав чути. Він оглух: тільки металевий лязкіт крил, мертві свинцеві від спеки сфери заколисалися як хвилі, неправдоподібно нерухоме небо зарухалося, зависло у широкому вікні живим желатиновим згустком, а мухи масними чорними плямами зупинилися; встояне на крові повітря вмент просякло аміаком, — очі у вбивці вирячилися, він почув, як вони вискакують з орбіт, а з ніздрів потекли тоненькі струмочки сукроватиці. Іван захникав, висолопивши розпухлого, обкладеного білим язика, і ось його погляд натрапив на тоненьку чорну книжечку, яка була нічим іншим, як баптистською Біблією. Його як хто стусонув у живіт, в саме сонячне сплетіння, розкидавши тріщини болю всим тілом, що спліталися в один вузол, викручуючи зуби: на чотирьох, пускаючи липку слину, соплі, сукроватицю, він заповз до кухні. Жінка стояла на колінах і молилася. На столі сходило сизим паром м'ясо. Він відхаркався, швидко приходячи до тями, продовжуючи стояти на чотирьох, потім сів, подивився здивовано на одну руку, потім на іншу і вдарив жінку, наказавши їй роздягнутися. Жінка зняла через голову сукню, і він з насолодою втягнув солодкий запах пещеного тіла, тремтячого і мокрого від страху та збудження. Іван подивився на неї протяжним водянистим поглядом, перехопив її жалібний, близький зараз йому, майже відповідно ніжний. Вона вимовила, досить спокійно, але з надією: «Пожалій мене. Я все зроблю. Навіть більше, навіть чоловік не робив зі мною такого…» — вона затнулася на слові «робив», що тяжко і лиховісно зависло у повітрі: він дивився на її гарне тіло, пругке і білосніжне, і здивовано, майже по-дитячому, з пустотливим виразом, торкнувся пальцем її грудей, провів нігтем збудженими від страху сосками, вкотре смакуючи податливість тіла; у нього зіпріло чоло, але він нічого не міг сказати, вихопивши тільки таке недоречне, що для нього прозвучало страшніше, ніж будь-що: «У тебе дуже ніжне тіло. Як у червоної риби. Ти дуже багата і гарна». І він швидко заковтав слину, його відсутній погляд повернувся, і він розумів та пишався, що в такі хвилини у нього сумний та прекрасний погляд, як у кіноактора, зовсім не відчужений, а теплий, з спалахами, іскрами злого лукавства, навіть — хо-хо — веселенький. Жінка сама спробувала усміхнутися, блиснувши гарними, порцелянового кольора зубами. Проте його погляд поволі воложнів, убираючи чи то темряву, чи страх. Потім навала звуків, що розламували його істоту зусібіч, а не тільки з нутра, і почув тільки легеньке надоїдливе лящання, але вже чітке, зрозуміле, близьке, таке, що він міг осмислювати звуки жіночих слів, і попріч усьому, чим жінка більше просилася, тим більше це його дратувало, викручувало у паху, і йому хотілося робити з нею все заборонене для нього, невимовно чарівне, гибле, чого не робив ніхто більше; і чим настирніше лунали крики її прохання, чим більше лилися сльози, тим лютіше, аж до власного ридання, він робився навіженим, захопленим, як хлопчисько: спогади роїлися в голові, з якоюсь чаруючою мелодією, що тремтіла молодими жіночими грудьми, змішана з ворожбливою мелодією, що колисала, витягаючи з пам'яті запахи, наповнювала рота смаком черешень, мигдалю, суниць, а тому жінка на цьому тлі робилася нікчемною лялькою, з смердючого м'яса, з лахміттям, що нічим не вирізнялося від її чоловіка, від робітників, котрі лежали в калюжах крові, підпливали велетенськими сомами. І врода не рятувала більше її, ні, вона ніколи не рятувала її, вона злила, сердила Івана. Він глянув на робітника, важко повертаючи голову, так повільно, коли німіє від довгого сидіння шия: робітник лежав перевернутий навзнак і ворушив покусаними губами, пузирячись сукроватицею. Іван таємниче усміхнувся, в себе, мовби виконував шкільне завдання, а сам тихцем підзирав у вікно напроти, де роздягалася дівчина. І ударив жінку в живіт ножем. Навалився, взяв її, вірніше спробував, але вона завалилася на бік, довго і сильно билася та виривалася, покриваючи тишу несамовитим монотонним вереском, а він намагався закрити долонею їй рота, так, щоб не покусала пальці. Жінка перетворилася на великого червоного від крові черв'яка. Але він все ж таки надушив її, взяв у крові, як розпанахану рибину. Коли закінчив, то жінка була ще живою.

Коли все осіло, а за вікнами почало темніти чорними дощовими хмарами, ядуха сперла горлянку та груди, він здичавіло повів по-бичому очима навколо, тобто не повертаючи ані голови, ані шиї, наче велика задоволена жмутом, хапкою трави скотина, задоволено замурчавши, а потім несподівано заревів, як ревуть дебіли, коли не отримують очікуваного задоволення, або як тварина, впольована, але ще жива, під ножем мисливця. Він ревів, відкривши червону горлянку до неба, наче бажав викричати рештки щастя, що застрягли в його здавленій спазмами горлянці і не хотіли звідти виходити. Та ось жінка заплакала, а він несподівано, здивований, стих, вилупився на неї привороженим поглядом, намагаючись пронести свій скаламучений невтамованою радістю мозок крізь темряву таємниць. Він звівся, глянув на робітника, на те місце, де пив каву, з якимось диким переляком, заступав підлогою, як би то вона розпечена, а стеля відразу упаде на нього. Одним махом, чітко, впевнено, повторюючи удари кілька разів, з завченим за короткий час досвідом, відтяв голову робітникові, потримав її в руках, кинув на підлогу, як дитина жбурляє від себе рогатого жука або жабу. Та за хвилину повернувся, зупинився біля самих дверей кухні, швидко підняв її і поклав на журнальний столик. Жінка спробувала закричати, а може, попросити чогось, востаннє допомоги, але сили у неї забракло: удар ножа пройшовся м'якими тканинами, не задів нутрощів, і вона спробувала будь-що боротися за життя. І втратила свідомість.

Іван дійсно зголоднів, принаймні він так гадав: незадоволення почуття завжди пробуджують скажений голод. Чи він справді не хотів убивати жінку, чи просто таке слово, як смерть, найменше жило в його сірих звивинах. Він пішов до ванної, помив руки, вмився, голосно фиркаючи, плямкаючи губами та розпускаючи соплі, розкидаючи на кахельні розводи мильну піну. З усього його хвилювала сусідня кімната, з синьо-жовтим або сірим колом, після появи котрого Івана паралізувало жахом. Він продовжував думати про нього, умисне голосно пускаючи воду, намагаючись логічно осмислити той химерний обідок. Оглянувши ретельно себе від кінчиків пальців аж до черевиків, він почав уважно, скрупульозно розглядати більма очей, з такою дотошністю, з якою розглядають хворих лікарі. Одягом своїм він був зовсім незадовлений, хоча пропередньо одягнувся у брудні лахи. Ненормальність і некерованість у цій ситуації були повністю виключені: людина діяла з ясною головою, логічно осмислила свої дії, піддаючи їх критичному і структурованому аналізу. Одне тільки, — зі своєї дзвінниці. Не повертаючи голови, так, як, видно, звик зі своїми жінками, він запитав, де лежить одежана щітка, але в останню хвилину щось заставило змінити попереднє рішення. Зовсім несподівано він заметався кімнатами, шукаючи якогось опертя, наче втратив щось головне, наче шукаючи ще щось таке, котре змогло вгамувати нестерпну сверблячку, що розлазилася кошлатими павуками усим тілом; він блукав кімнатою, зовсім тобі вередлива дитина, перечіпаючись через розкидані речі, іноді послизаючись у велетенських калюжах потемнілої крові, і ось жінка почула, лежачи на животі у кухні, ніжну музику Сен-Санса. І тоді вона побачила його, що торжественно йшов, весь висвіжілий з виду, повертався до неї з просвітленим обличчям. Він зайшов на кухню, підняв жінку за руку, ледь живу від переляку, а не від втрати крові, і чудуючись її маленькій, наче виліпленій з гіпсу голівці, з яшмовими очима, зараз трагічним поглядом нещасливого кохання в тих очах, як йому хотілося думати, і повів до ванної кімнати. Він викупав її, дбайливо, як то роблять з дітьми, заліпив рану пластирем, одягнув у пухнастий, рожевого кольору халат; так вони разом повернулися назад; він чвалав мов приспаний, чуманіючи від запаху парфумів, йоду, окису водню, Сен-Санса. Смаженя була ще тепла. Він смачно попоїв, рвучи м'ясо міцними білими зубами, потім поставив чайник і звернувся до жінки, що дрімала, звісивши по-курячому голову на тендітній шиї: «Піди принеси…» — «Що?» — «Чоловіка принеси… Та не всього, — він добродушно сміється. — Тільки голову…» — і він знову заливається осяйною білозубою усмішкою. Жінка кричить. Кричала вона так голосно, що навіть Іван почав лякатися, спостерігаючи, як у кількох метрах, на будівництві, мужики на просмоленому дахові п'ють кефір, поклавши перед собою оранжеві пластикові шоломи. Він ухопив жінку за руку і підвів до журнального столика. Жінка зомліла, — понюшка нашатирю привела її до тями. Але він повільно, направляючи її руку, заставив торкнутися пальцями холодного чола чоловіка. Жінка оправилася під себе. Іван наказав зняти халат і підтертися, що вона і виконала без найменшого супротиву, все щоправда повторюючи «пожалій мене пожалій мене пожалій мене». Іван сказав: «Я хочу кави. Пішли на кухню. Ти мені приготуєш кави». — Зовсім нехотя він відригнув з'їдене, досить сито і смачно, а тому засоромився, бо був людиною вихованою, чемною і культурною. Його привчили, що такого робити не можна. Тому йому зробилося дуже ніяково. Несподівано він поставив жінку на коліна, перегнув і спробував її взяти іззаду, але нічого не вийшло, хоча з жінками у нього останнім часом виходило все: ця упертюха мовчала, звісивши волосся, туге і гарне від дорогого шампуню, добре від природи, пахуче, як і у кожної молодої жінки, чудесного золотавого відливу; ця стерво замітала волоссям чорні калюжі крові, що на кінчиках, це чудесне волосся, збилося клубками. Вона скинулася, оголила красиву шию. Івану зробилося ніяково. Тоді він ударив — найбільшим — ножем по шиї, по самих хребцях, але промахнувся, не попав, ударив слабо, і напевне саме з-за того, що зніяковів перед вродою жінки. Кров з розрубаної артерії зафуркала на підлогу. Іван засопів, збудився: наскочив іззаду, а жінка хропіла, бульботіла слиною, але Іван міцно, широкою долонею притискав її до табуретки, ніжачись об тепло спини, об пружкість шкіри, що вигравала округлими м'язами під тендітним жиром. Він побачив її відображення в люстрі і закричав з переляку, потім завищав. Він відскочив, упав на спину, якусь хвилину видавалося, що пекуча жага нарешті вгамована; він притих, дихаючи важко, обтрушуючи великі краплини поту у калюжі юшки; жінка продовжувала конвульсійно битися, викручуючись живучим красивим тілом. За якусь хвилину Іван знову відчув неспокій. Облизуючи губи, він засунув їй тесака в анус, і з приємністю, з нечуваною насолодою слухав пронизливе, наче осінній вітер, верещання. Він притримував її межи лопаток, то за шию, вганяючи ножа, прокручуючи раз по раз лезо. Нарешті все закінчилося. Жінка втратила свідомість. Все закінчилося, але його не полишало роздратування, шарпаючи тупо низ живота, мошонку, судомлячи ноги. Голоси дзижчали у вушних раковинах здоровенними металевими мухами. Він, похитуючись, став у повен зріст, подивився згори, навіть з ніжністю і відчаєм, куди домішувалася відраза, і тут, як вибух феєрверку на карнавальному святі, жінка захрипіла, спробувала звестися на лікті, викидаючи з прямої кишки шматки, згустки крові та калу: це видалося Івану неестетичним, навіть жахливим. Він ухопив сокирку для м'яса і одним махом стяв їй голову: не здивувався, що таке легко вийшло. Голова ще довго намагалася жити без решти: ворушила ротом, кліпала очима, швидко, наче лічильник на таксі. Так він потім розповідав. А він дивився на голову жінки і відчував нечувану насолоду, більшу за всі насолоди, навіть статевий акт не викликав у нього таких почуттів, тим більше після трахання він поринав у порожнечу і прострацію. А зараз його переповнювало щастя, ніжне і легке, що ні до чого не зобов'язувало, наче порвалася невидима перепона, і всі невидимі світи відкрилися для нього, для Івана Білозуба. Він опустився на підлогу, тамуючи, ледь втримуючи трем у ногах: притиснувся щокою, тілом усим до холодної стіни і заплакав від щастя. Плакав він довго, дивлячись у сині неприступні сфери, бутів від щастя і втоми, аж доки не побачив Ангела, що стрімко летів до нього, торкаючись кінчиками пальців і оборками туніки чорних калюж крові, з розпущеним волоссям, викинувши золотого кольору кучері, відкриваючи лик, витончений, ніжний і жіночий, з великими темними очима. Ангел роздягнений до пояса, білий, як слонова кістка, як дитячі солодощі, як перший сніг, підступив до Івана і поцілував агатовими устами у щоку. Після цього Ангел зник, лишивши у повітрі легкий пахучий серпанок, заставивши тремтіти ніздрі, серце, і він тільки чув його голос, збираючи відрубані голови на журнальний столик:

— Не бійся. Нічого не бійся. Початок покладено.

Після цього його розмлоїло, захотілося спати, але він напевне знав, що до кінця нічого не зробив, тому вичитав лекцію, цілу промову головам, аж тоді подався до спальної, завалився, не скидаючи одягу. Він спав і сонце заливало очі, наче густим розтопленим воском. Він чув запах воску, він чув опіки, він чув нечувану насолоду. Прокинувся від того, що кімнатами хтось ходив: сомнамбулічно тупотів, як перелякані всмерть люди. У щілину дверей він побачив дівчину Настю.

Удари наче дзвін, наче тихий сум, як хтось невидимий ударив у рейку, чи просто у пісках діти затарабанили у велетенські металеві труби, що лежали іржавими гадами серед пісків, але Ракша встигнув подумати, що навряд чи тут поблизу є щось подібне до церкви, щось подібне до невеличкого затищного храму, молильного дому, з прохолодою і спокоєм, рівним голосом священика, старого, втомленого скорботним земним путем, геть сивого, що напевне кілька років тому як повернувся з таборів: і відразу упала злива. Тіні забігали кімнатами, змінили звичне положення, свій колообіг, а тому видавалося, що безголові покійники ожили, затанцювавши химерний танок, сплутавшись у змієвидний клубок тіней, що покривали обличчя живим і мертвим, пускаючи їх усіх в оманливий віртуальний світ мандрівки, де місця не було нікому, ані мертвим грішникам, ані неживим святим; танок мертвих і тіней продовжувався, наганяючи живим свідкам в рота липкої слини, просяклої жовчю, і цей короткий проміжок часу, болюче яскравий, коли дощ хвилями, то накочував, то відходив, видушуючи запахи, звуки олов'яного серпня, лагідно пестячи у серцевині своїй смерть, що лягала на дахи чорними тінями, як востаннє, вищали дитячі гойдалки, заливаючись, бігла пухиристими свинцевими калюжами, жовтими глиняними потоками дітвора, кличучи невідомих людей, вигукуючи імена дощу, улюблених іграшок та героїв. Ракші несподівано прийшло у голову, що забажай він чогось відразу, то воно б неодмінно збулося, бо десь неподалік, разом з тонкою прохолодою смерті, чути могутнє сопіння Всевишнього. Фотограф тільки затулив очі, наче внаправду хотів від когось захиститися. А капітан Бондаренко, безперестанку обтираючи піт, смикаючи нервово потрісканими, заскорузлими, майже селянськими пальцями замурзаного комірця, прошипів однією горлянкою: «Як на покійників, то у них чудова усмішка? Білий прикус… Європейська якість… Чотири жмури європейської якості…» — «Ходім, — важко сказав фотограф. — Нам тут нічого робити. Нам краще мовчати. Начальству нічого патякати. Правильно вирішив кеп: вбивство з ціллю пограбування…» Капітан взвився: «Це мені, сука, вирішувати, з якою ці… метою… О!» — І погляд у нього опустився додолу: а у кімнатах, у вітальні потемніло від дощу, що рівно шамрував дахами, білим сполохом йшов пісками, — подув протяг, щось упало, і Ракша підняв. То знову була Біблія, але на те ніхто не звернув уваги. Капітан Бондаренко видирав із щоденника аркуші, зупинявся у якійсь задумі, знову починав упевнено шматувати зошита. Вікно прочинилося могутнім ударом бурі, протяги підняли вирлу, вихопивши білі аркуші, і вони летіли, чіпляючись краями за чорні калюжі, іцо вже взялися плівкою. Потім стало тихо. Дощ глушив ґвалт дільничих міліціантів. Ракша трохи манірно порозмовляв з ними, а потім зійшов до ліфту, як прилетів районний наряд і сказав, що відшукали вбивцю. Ракша глянув на годинник, і подумав, що надто скоро і це малоймовірно, але промовчав, почувши враз несподівано зраділе бухтіння Бондаренка.

І по тому, за годину, коли мокрі і злі дільничі міліціонери притягли невідомого зовсім чоловіка, у поношеному, але чистому одязі, з дивного кольору шкірою, а ще чистими, відсутніми до світу очима, геть скляними, як у мертвого, і кинули, матюкаючись до ніг столичних слідчих закривавлений одяг, пальця з обручкою, кілька жіночих трусів, з плямами місячних; тоді капітан Ракша зрозумів, що у повітрі твориться щось немислиме, чого не втямити пропитому і прагматичному розуму капітана Бондаренка. Собаки рвалися на невідомого, що його, з причин зовсім невідомих, тримали за руки, а не одягали кайданів. Його попередньо, легко, для проформи побили, наче чогось вижидаючи, видно заглядалися на команди столичних оперів, а могли, звісно, більше, та й хотіли більше, з превеликим задоволенням вламати чортів невідомій, зовсім неприємній людині, то найбільше після пиятики задоволення, тому його й присукупляють разом, для дозвілля і для закону — докупи, а не порізно. Одсапуючись, Бондаренко глянув на невідомого, запитав, харкнувши майстерно у бік, прямо на скло: «Хто такой?» Йому відповіли, що це один бомжара, колишній зек на прізвисько Комета, що фамілії, тобто його прізвища, ніхто не знає, але не важливо, бо у нього знайшли відрубаний палець, шмоття, і на пиці написано, що це не інакше як робота цього виблядка. І Комету, не боляче, для проформи, коцнули. Комета відмагався, відбалакувався, говорив упевнено, чітко, і тільки Ракша один здивувався правильній вимові, тим паче, що літній чоловік викликав навдивовиж симпатію, говорив чистою українською мовою, пересипаного галичанським діалектом, цим напевне потверджуючи свою непричетність, напівсвідомо, до вишуканої донецьким матюччям мови столичних, і не, міліціантів. Коли вони прийшли до його житла, що знаходилося поруч, то здивувалися порожнечі та кількості книжок, а ще більше — собаки взяли інший слід, проте відразу його упівдороги загубили, і підозра автоматично вернулася до Комети. Вони йшли широкими піщаними дюнами, під важкими крилами свинцевої зливи, кожен відчуваючи притоки, удари крові, наче щось лиховісне, невимовно страшне зійшло до них, влізло у їхнє життя. Бондаренко один напевне нічого не думав, а гадав, як його швидше проковтнути грамів так із півлітри, по-швидше відзвітувати Генералу, завалитися до коханки і до понеділка не показувати нікуди носа. Вони вже підходили до будинку, де трапився злочин, і Ракша невідомо чому і чого звів погляд, побачив тремтливу, але виразну постать у синіх, великих коридорних вікнах, такі бувають тільки у кооперативних домах, і впізнав того чоловіка, що поливав квіти. Не те щоби душа почула щось негаразд чи недобре, але таки підвів голову вдруге, і вже побачив, як вітер розчахнув вікно навпіл, і перед ним засвітилася бліда, як кисіль, пляма обличчя з тускним вологим, мов дощ, поглядом. Дощ то опадав, то знову набирав сили. Навіть видно було бліду синю кульку сонця.

Іван, десь того часу, стояв на майданчику, серед тремтливих рожевих індійських троянд, дивився, як вітром роздуваються білі парусинові штанц у фотографа, наче нічого кращого в житті не бачив, так чомусь видалося Ракші, і йому примарилося, що то його далеке дитинство, з чарівними цирковими містеріями, забутим терпким щастям, яке іноді відчуваєш, вдихнувши чистого озонового повітря на похмілля. Синє сонце хилиталося врівень голови. Коли капітан Ракша задер голову, то зустрів цей немислимий вицвілий погляд, майже небесного кольору. Ракша відригнув, сплюнув під ноги, слухаючи, як подвір'ями розбігається дитячий крик, вищать гойдалки, а в небі все наливається більше і більше, — скоро знову уперіщить дощ, ще більший, упаде важкими полотнами, так як падає крик жіночий серед пустоти і порожнечі вулиць, як б'ється глухо монета у під'їзді важким серпневим понеділком. І Ракша, наче скулячись від болю, поволі підняв голову ще раз, як хто його вимусив, то угледів темними ямками вікна чиюсь легку тінь і якогось дідька подумав: «Вляпався, мать його…» І далі покотило дворами. Псюки захлиналися білим кашлем, — верещав, зігнутий у три погибелі, від шлункових спазмів капітан Бондаренко, тицяючи пальцем то на Комету, то на Ракшу, ворушачи, хляпаючи по-риб'ячому ротом, знову нагинався і блював у калюжу. Тоді, із завченим відчуттям виконаного обов'язку, він заклацнув кайдани на руках Комети, гукнув Зісельмана, дивуючись тупому приливу нудоти, відчаю і відрази. І йому захотілося плакати, зовсім по-дитячому, безпомічно і невідомо чого.

Напевне з майданчика, трохи вище гостроверхих веж, чорних списів будівельних кранів, Іван Білозуб подивився на руду куряву з темного боку міста. Йому подуло прохолодою в обличчя — це накотила довгоочікувана ніжність, відпускаючи у порожнечу невблаганний страх минулого: дійшло до нього, що вже не треба зупинятися, навіть колись давно, зовсім лячно і неждано подорослівши, бо до цього ніяк не міг зрозуміти, що його в'язко стримує або навпаки — змушує летіти в провалля яскравих видив ночі: зараз він відчував чарівність жаского і теплого початку, благоговійно дослухаючись до того, як рипить пісок під ногами, тріщать незайманим хрускотом галузки та рештки шкла під протекторами черевиків, і, ступаючи у переддощову пароту, підставляючи плечі, ловлячи перші важкі, рідкісно великі краплі дощу, зачудовано вирізняючи присутність якогось іншого життя: псячі сліди, металеві каркаси, далекі будинки, з червоними черепичними капелюшками дахів, що нагадували йому індіанські вігвами, римські портики, а послід — вовчий або ведмежий; від цього запашно потягнуло чистотою дитинства, ранками з виїздами на дачу або до села, до бабусі, коли перед тобою лежать випорожнілі, слизькі та чорні канали метрополітену, з невитравним креозотним запахом і трункими жіночими парфумами з назвою «Червона Москва». І він був вдячний цій хвилині, а вірніше — він не міг навіть підібрати слова. Ось тоді він взяв, для себе, і спробував розуміти прості речі, що були давно зрозумілими, але з часом і плином, з втратами, з надіями відійшли в неіснуючу далечінь, продовжували жити за товстим шклом або, відшукавши інші речі, вжившійся у них, взявши зграбно на озброєння, щоб катувати його, Івана; тоді він напросто, колупаючись в зубах, з переляком, радісним та невгамовним, як у квітні місяці, зрозумів, що оті виступки, опуклості, дірочки в зубах, свеблячка болю, а не сам біль, не що інше, як саме його найдовше, найстрашніше, найнужденніше, найпрекрасніше його життя, і воно, оте копирсання, складає невід'ємну частину, воно складає розуміння, життєвий шлях і наснагу. І він заспокоївся взагалі, бо навчився давати раду думкам. А тоді полив дощ; початком він опускався повільно, наче живе створіння, розвіюючись світом, над притихлим містом, сльозливо обтікаючи вікнами. Далі він упав великими рваними розкриллями, але перед тим Іван став на коліна і почав молитися. Він молився щиро, хоча не знав жодної молитви, а тому його балачки видавалися глухим монотонним бухтінням дикуна, що просить у дерев'яного свого ідола всього відразу, але звертався він пристрасно, захлинаючись у соплях і сльозах, заходячись зашпорами душі, доки під ним не набігла велетенська калюжа. І вже радісний звівся і пішов, виважуючи кроки до будинку, що білою плямою піднімався і тремтів разом з дощовою купеллю, де з майданчика, з узвишшя, він споглядав озера в синіх попругах, в чорних брижах води, великі шматки чорної і необітованої землі, коли бажалося закричати, як мисливцю. Але що насправді билося у його голові, де, наче велетенський дзвін, розхитувалися почуття і думки, разом з могутніми притоками крові, ніхто не знав. Він холодно, байдуже і по-обивательському цікаво, наче його зовсім не обходить, без будь-якої злоби, спостерігав, як відводять під дощем зсутуленого, з розбитою пикою, викрученими руками, з скляним і напрочуд твердим поглядом Комету.

Комета, син шулявської шльондри і конголезійського негра-марксиста, якого убили на «кругловій» дорозі, коли той намагався затягнути до ліжка дівчину ватажка місцевої банди. І зовсім не з дурного тону, а через незнання місцевих звичаїв, бо навіть напівдикому негру невтямки, що такі гарні дівчата можуть продаватися у країні комунізму. Можна поілюзувати, що перед самою смертю він розчарувався у системі загального людського щастя, з сонцем розвиненого чи развітого соціалізму. Ватажка, як належить, посадили, потім він отримав «вишку», тобто смертний вирок, наче символічно окресливши загадкове коло подій, що відбулися невдовзі. Комета був нівроку дужим чоловіком, доволі працелюбним, з темною шкірою і м'якими африканськимми рисами обличчя, що чомусь імпонували совєтській людині як інтернаціоналісту, гуманісту і таке інше. Кожен, хоч трохи освічений у марксистській чи ленінській практиці чолов'яга, хотів випити з Кометою, залюбки повчити його життю, бо почував перед ним незрозумілий обов'язок та комплекс, який кремпує середню людину перед акторами, поетами, вченими та всілякими хвостатими знаменитостями. Комету залюбки і з добрим серцем запрошували на гостину, усупереч репутації його матері, хоча послугами її користалося замалим не півпоселення, що натоді було тільки приміською столичною зоною. Псуватися Комета почав швидко, як і кожен пацан, тобто малолітній хлопчак, що виростав і мужнів на вулиці, тицяючись, мов сліпе кошеня, засцяними підворотнями. Він швидко, десь у дванадцятирічному віці, навчився красти в універсамі пиво та оселедці, а потім вони з Ходановичем, його товаришем, в майбутньому ґвалтівником і пасивним педерастом, пропивали та прощали з великим задоволенням здобуте. Комета від природи був цікавим чоловіком, тому, видно, і носив таке поганяло. Він читав брошурки, книги про розбійників, про піратів, про королев і рицарів, часто намагаючись розповісти про це несусвітньо дурним своїм шкільним товаришам. Причиною його падіння, тобто сповзання до низу по суспільній драбині, була, напевно, і вроджена чутливість, відсутність будь-якого виховання, але радше оте романтичне осяяння, що супроводжувало Комету скрізь, де б йому не випадало з'являтися. Про нього, у його товаристві, говорили «світла людина», і тягнули хто до столу, хто у ліжко, набалакуючи купу компліментів, неіснуючих достоїнств, пророчили за чаркою велике майбутнє, мабуть, комірника чи сторожа. З усього цього можна зробити висновок — краще б Комета не читав. Для нього, тобто Комети, друзі вартили набагато більше, ніж заведено у середовищі робітників, навіть інтелігенції, бо ані ті, ані останні не приймали цього так щиро до серця, як сам Комета. А ще причиною: завищена чутливість Комети, — як і кожна потенційно здорова одиниця суспільства, обтяжена творчими коплексами, любив дівчат, саме любив, задивляючись на них, наче слухаючи музику, спостерігаючи зовсім невідомий, протилежний світ, але жінок страшила його темна шкіра, палаючі очі, тому сприймали відповідно, як малюнок з часопису «Навколо світу», і милувалися з нього, як з сьомого чуда світу, тому і виходило, гуляло у товаристві: Комету ліпше тримати за блазня або як яскраве екзотичне створіння, хоча про це говорилося потаємно, сам на сам, в перекурах між пиятками, танцями, весіллями, але відчували, скоро навіть дуже, нестандартність ситуації, а тому хитро, замало не делікатно, давали зрозуміти, що і хто він. І згодом все вийшло на білий день. Тут Комета і почав навісніти. Добре начитаний, він вимагав до себе зовсім іншого ставлення, ніж до когось, і всі це розуміли, але навряд чи підтримували, називаючи його хвальком, брехунцем, а тому Комета виписував на людях зовсім-таки ексцентричні вибрики, котрі наводили думку про хворобливий, розладнаний розум Комети. До вподоби було краще мати справу з вантажниками чи робітниками, які фільми про революцію дивилися в п'яному, розібраному стані, і то раз на рік, але знати, що чекати від них, а по всьому — нічого окрім білої гарячки. І поганяло він дістав якесь незвичне для того середовища, де йому мимоволі доводилося існувати, куди невблаганна доля занурювала все глибше, і тому він жив, наче у глейкому смердючому водовороті, з якого вибратися шансів один із ста. Він навіть, перед самою службою в армії, намагався віднайти причину і поступив учитися до сільськогосподарського технікуму, але швидко був відрахований за нетактовну поведінку, політичну неграмотність, і насамкінець, уквітчаний всілякими іншими мотиваціями та констатаціями, фактично був полишений морального црава на спілкування в онному суспільстві, а факти ті, що ними заповнювалися блацки, особові справи, а ще тюрми, говорили про досконалість і справедливість правосуддя, — а тому в часі Комета навідріз відмовився показуватися на грамотні люди і втратив віру до них взагалі. В армію, на службу, Комета не потрапив. Його арештували за фальшивим звинуваченням у пограбуванні пивного бару. Як не доводив адвокат, що пройнявся долею талановитого, — так він вирішив, — хлопця, як не клялися свідки, але Кометі, на невимовну радість судді та прокурора, припаяли п'ять років позбавлення волі в таборах суворого режиму; і хоча відсидів він з тих п'яти тільки три, але повернувся звідти зовсім іншим чоловіком, із стурбованим обличчям і очима, що вибирали людей, речі і все інше. І на дім, на батьківщину свою, він подивився по-іншому. Товариш його, Ходанович, спав уже років зо два обісцяний під тим же універсамом, де вони крали оселедці та пиво: Комета стояв і дивився на нього під мороским осіннім дощем, розуміючи, що нічому не дивується, але дивно якось хочеться плакати. Тож статус у Комети на вулиці визначився швидко. На роботу він не міг влаштуватися з багатьох причин. По-перше, він спробував тюремного хліба, тобто зледащів, а Комета пішов і відбував покарання як путьовий, тобто не стукач, не гомік, не ґвалтівник, а тому розбестився на зоні від неробства, що було мірилом, зековським законом, — там він навчився добре грати в карти, нарди, точити ручки до викидних «фінок», малювати гральні карти, розказувати, або «тіскати» романи і всілякий інший мотлох, зовсім непотрібний у вільному житті, а для обивателя жах із жахів. Друге: він продовжував запоями читати, ляпати погожими днями язиком на «п'ятачку» десь поблизу пизниці, але йому, засвідчимо, хотілося правильно жити, нормально співіснувати з рештою населення, то радше давали знати гени безпутнього батька-марксиста, а можливо, загроблене марнославство талановитої людини, що підло була викинута суспільством за бар'єри. І останнє: закон і моральний лик совєтської людини, — що найменше бралося до уваги, але воно то і було чи не найголовнішим чинником. Тяжіння людини до нормальності завжди балансує між злочином і збоченством. Ще у шкільні роки він визначив, що тут нічому не навчать, а ще більше: не візьмеш знання у блідавеньких, полишених енергії вчителів; але тоді, на свій розсуд, Комета намагався дошукатися порятунку у книжках. Він ще не знав таких слів — «пророки» і «Бог», хоча іноді вони траплялися на його очі. Віддати належне — він довго і часто прочитував ці місця, якось шанобливо виділяючи, наділяючи їх увагою, теплотою і ніжністю, навіть тоді, коли говорилося про них в досить негативному тоні. А на волі Комета вперто хотів бути нормальним, тобто мати красиву жінку, гроші, повагу серед тих людей, з якими він спілкувався і жив. Більше йому нічого не хотілося. Хіба що аби його слухали. Власне, нічого нового він не бажав, але життя витискало з нього поволі щось головне, без чого його мрії поволі перетворювалися на ексцентричні вибрики, доволі нестандартну і неадекватну поведінку у тому середовищі, де будь-яке непорозуміння сприймалося щонайменше як зрада, а її можна прирівняти до єресі, що нею тавруються відступники і клятвопорушники, хоча час потвердив, що одне одному навряд чи заважає. Одягався Комета вишукано, але досить яскраво, незвично і «модно». Жінок приваблювала його вдяганка, манера добре говорити, ясно викладати думку, — тому в часі проблеми з жінками у нього відпали самі собою: найкращого чоловіка, як у ліжку, так і на людях, годі пошукати. Жінок підманював екзотичний, світлого шоколаду колір шкіри, яскравий одяг, гроші, що водилися не густо, але завжди були. Він не зловживав алкоголем, був добросердним і навіть великодушним. Спочатку це імпонувало людям, ну, як розвага. Далі — це починало насторожувати, дратувати, хоча ніяких небезпек, нічого немислимого, страшного у цьому високому, гнучкому і сильному чоловікові не було, хіба що навіжена снага, але це теж тільки поверхня. Талант не люблять, кажуть, а геній ненавидять. Хоча тут далеко до правди, бо Комета завис десь між невизначеним поняттям люмпена, який чогось хотів, а таких у країні скоро з'являться тисячі і тисячі, з претензією, на ідіотсько незрозуміле краще життя. Проте Комета міг би стати винятком. Але причини зумовлюють інші причини. Система, як і будь-яка інша, намагалася зломити людину, а якщо ні, то перегнути на свій бік, цим вже конкретно окресливши її долю, і що гірше, ніяк не добереш: жити безродним смердючим люмпаком, покидьком суспільства, з тверезою головою, повною талантів і розуму, чи відверто перейти на бік системи, що продукує блага, дає надію, але її не виконує, та з дивідендів котрої можна непогано влаштувати свій зад, і не тільки у зручному сральнику чи унітазі, а на пуховій канапі, навіть не вітчизняного виробництва. Будь-якій системі необхідно завантажити людину комплексом неповноцінності або дати зрозуміти, що вона остання буква у цьому алфавіті, нехай навіть якщо вона, ця літера, стоїть і в перших числах, і той алфавіт починається з останньої букви. Система стравлює людину з людиною на будь-яких рівнях і сферах, в будь-яких устроях і організаціях, ладах, режимах, з липовими і прекрасними конституціями, що виточують кров не так безболісно, де расизм звучить як моцартівська чи шопенівська сонатина. Система виламує руку, а не руки, щоб зробити слухняного раба, працівника, тому їй спідручніше мати у своєму арсеналі всі засоби знищення, вже зазубрені до тупості цивілізацією, але свіжі, з акцентом на державний устрій. Комета дивно і химерно не підпадав під такий статус. Він почав ходили до церкви, де заприятелював із священиком, батьки якого були репресовані, а про засуджених за нізащо людей він якось дізнався, коли відбував перший строк покарання, тому пройнявся, як незаслужено скривджений, до них симпатією. Тут він зовсім по-іншому вимовив слово «батьківщина» і ніколи не забував про нього, до самої смерті. З цього часу у нього з'явилося щось таке, взагалі незрозуміле для пересічного обивателя, що мріяв життя глупими днями, безпросвітною п'янкою, гульнею та виталищем велетенського, як пиріг з пап'є-маше на майданах, під час вразника, з вічною втомою очікування вічних свят і карнавалів, власного безпутства, яким навіть не допоможе щезнути відривний календар. Кометі все те нудило, було чужим, і скоро він відверто зненажав те товариство, де кілька десятків років уряд добивався незрозумілого визнання. Скоро він почав і сам пописувати великими круглими літерами до зошита, але нікому не показував, бо дуже соромився. Якось він обмовився священику про свої літературні вправи, і той надавав купи книжок, зовсім заборонених, зовсім не релігійних, хоча Комета чекав і хотів саме таких, там не було Святого Письма. Так він, Комета, торкнувся іншого, запашного і чудесного, геть незрозумілого світу. Можливо б, у цьому було якесь продовження, але у тому році церковку обікрали. І міліція з'явилася з собаками, з автоматами наперевіс, з криками, з ґвалтом, тягнучи п'яну матір за коси підлогою, але прийшли-таки по Комету. Вражений Комета відмовлявся, посилаючись на те, що священик є його приятелем. Але батюшка уперто мовчав. Кометі показали заяву, написану священиком. Він не повірив і попросив зустрічі з святотцем. Той не з'явився, але Комета і на цей раз зрозумів, що його підставляють, як, напевне, і самого попа, хоча сумніви у нього були: від природи Комета був тонко психологічно обдарованим, мав трохи збочену уяву. Головне, що він вірив в Бога, а значить батюшка у нього був поза всілякими сумнівами, — думки, як і належить неофіту.

А трапилося те, з чим він зустрічався все своє життя, хоча ніяк не хотів це брати до уваги, не міг звикнутися, по природі своїй маючи іншу ментальність, щирість душі та незлобливий характер. Церкву пограбували п'яні підлітки номенклатурних, тобто вельможних, батьків, тому ніхто в цьому нічого не побачив лихого, наче пограбували пивний ларьок або ще щось з цього розряду, що називалося незрозумілим дивакуватим вибриком, ну, коником у народі, майже нічого не взяли, щоправда, нагадили, насрали десь там на паперті чи як воно у них називається, — малі та дурні, вивчаться, якщо доживуть. Можна запам'ятати той день, тому що він був болюче світлим, лишень сонце линяло крізь хмари. І сонячний та світлий комуністичний порядок демаршували обивательський день, що співпадав з чимось, де мораль присутня як лейкемічна хвороба, проте священик почав добиватися свого і не переставав писати заяви. Тут і склалося: з'явився цілий підполковник КДБ, вивантаживши перед батюшкою купи забороненої літератури. Потім батюшці нагадали, що донька його навчається у Москві, у вузі досить елітарному і має невдовзі зробити непогану кар'єру, тому заяву варто не тільки забрати, а навіть переписати на ім'я, і цей добродушний, ввічливий та грамотний чоловік, повибачавшись, чемненько дістав папірця з написаним там прізвищем Комети. Невідомо, чи довго торгувався священик, але таки згодився. Не пірнеш, не дістанеш так глибоко у людську психіку, не покличеш когось на допомогу. Кометі знову всунули строк, майже мінімальний, але після цього Комета відверто почав зневажати все, про що говорили майже всі тодішні газети, також він не вірив людям, які розводилися про справедливість, ненависть, любов і таке інше. З другого ув'язнення він вийшов сорокарічним чоловіком, що загалом, на купу, пробув за ґратами добрих п'ятнадцять років свого життя: він мав високу статуру, досить гнучку, кучеряве африканське волосся, вже вифарбуване густо сивиною. Його зневажали за те, що він, Комета, буцімто спаскудив церкву, хоча ніхто з його співвітчизників туди не потикав носа, але так було треба, і його зневажали з несподівано народженою святістю та побожністю. Це не дивувало Комету, але кидало у розпач. Він спокійно проціджував крізь душу послід людської і громадянської моралі. Якісь номенклатурні соплістони і байстрюки викликали співчуття, а його зневажали. Двоє з них пізніше померли від передозування наркотиків. Доля решти невідома, як була б невідома доля самого Комети. Він вийшов на волю геть не адаптований до середовища, геть на пси втративши віру у все, що говорили і робили люди, але повний наївних думок, що вони лишать його у спокої, як і він лишить у спокої їхні домагання та посягання на світ, на його скромну особу, що обертається там і не може з нього вибратися. Самотнысть — такий вимір, що тяжко піддається логічному міркуванню. Самотність Комети велика і заодно банальна, як самотина пересічного алкоголіка або загробленого системою яскравого релігійного діяча чи великого поета. Відсутність логіки навряд чи знакова, і присутність ірраціонального, що теж відверто розгулювало широкими і світлими вулицями країни, де все наливалося якоюсь нездоровою силою, і хто — той він, та його величність, та могутність, що тоді правида у країні? Навряд чи знайдеться і знаходилася тоді пряма відповідь на запитання. Але варто глянути, як воно летить, розкинувши широкі крила, покриваючи крок за кроком, метр за метром, кілометр за кілометром велетенські простори країни, то можна, з відвертим невіглаством, сказати, хто кому служив, хто кого кликав, хто кому молився, якщо це надавалося на назву молитви. Комета все це ясно розумів, але вижити за будь-яку ціну, за будь-яких умов стало у нього за кредо. Він грав у карти, у нарди, іноді од відчаю пиячив. Він відверто зневажав устої держави, в якій жив, існував; він лаяв уряд і попів, зеків та вільних. Інших в країні попросту не існувало, вони не вживалися. Між пиятками він багато читав, з болем спостерігаючи за старіючою матір'ю, що пускалася берега далі і далі, розуміючи, що нічого не може вдіяти, як не зупинити вітер, бо тут править той і влада у нього зовсім інша, коротка і жорстока. Він, дивлячись на матір, набирався терпимості, хоча його розбирало зло, що скільки років зневажено, що скільки несправедливості звалилося на його плечі, проте все це дуже швидко для нього набрало буденного резонансу, як звук розбитого скла, що доносився віддалеку. Його більше цікавило: чому, без всякого нацьковування, напевне ж без вагомої причини, кадебісту підсунули папірець саме з його ім'ям. Він наяву хотів побачити зло, що піднялося на нього, проти незахищеного, ледве-ледве викоханого маленького світу, що повинен був вирости у великий і неповторний. Сама його істота на тоді вміщувала і складалася з шкільних лубочних знань, фрагментів забутих та заборонених літераторів, що іноді пропаганда ставила як ікону перед людьми всього злого і непотрібного, а значить, Комета віднаходив там щось таке, що живило його розум і не тільки; потім до його рук випадком почали потрапляти шматки метафізичних праць; потім на блошиному ринку він придбав Святе Письмо, вірніше, сектантську Біблію, з коментарями, які він піддав нищівній критиці, записавши все у тлустого, грубого зощита. Словом, між пиятками, він намагався рятуватися, ховаючись літом куширями, кущами від стороннього ока, наче лякаючись злої долі, що чигала на нього, наче оскаженілий лев чи навіть страшний звір Апокаліпсису. Відтоді як йому потрапила до рук Біблія, яку навіть священник не додумався подарувати Кометі, вважаючи його надто примітивним суб'єктом, що годився лишень на жалість, — отож саме Святе Письмо дало йому зрозуміти, що діється і твориться навколо і чиєю владою і силою все покривається. Він намагався відійти від людей.і світу, але був надто молодим, грубим і диким, як для такого свавільного життя. Його приваблювали жінки, але жінок такі люди мало приваблювали. їм на багато привітнішим видавався той Комета, що грав у карти і пиячив, — останнє Комета робив дуже рідко, пив тільки задля годиться, відчуваючи непоправимии сум і печаль, а ще, що вірогідніше, перебиваючись мізернею заробітнею, розвантажуючи вагони на залізничній станції, або взагалі здавав пляшки, тоскно споглядаючи навколишнє життя. З чого і жив, дякуючи Господові. Іноді його ані з того ані з сього пробивало запитати: а що полишиться після смерті? чи буде там присутній запах і пам'ять земного життя, чи все провалиться у смердючу і холодну яму забуття і невідомості? Можна лишень уявити, що думав переляканий від несподіванки пересічний совєтський обиватель, котрий навіть не здогадувався, що після смерті ще повинно щось бути. Тому розумову хворобу у Комети на загал визначили досить скоро. Здебільше таких людей, загнаних вже до краю, лишають у покої, з надією, що вони самі вже автоматично чи фатально дійдуть своєї прірви. Але не так виходило з Кометою. Він робився з дня в день злим на язика. Люди, що оточували його, починали боятися його, як звично лякаються чорного кота, що перебігає дорогу в небажаному місці чи священика, а Тому тримали дулі в кишені, плювали через плече, зрідка, забобонно, клали хреста, початком страхаючись його як простого зека, але з часом це зсунулося у їхній свідомості з чимось більшим, десь відсилалося в ті далекі часи, коли люди ще ходили до церкви і вірили у якесь абстрактне зло, і десь підсвідомо Комета у них асоціювався з нечистою силою, а може, уособлював у собі ще щось страшніше, тільки от що оте страшніше — ніхто не знав. При всій своїй безтолковості та безгрішності Комета помалу чомусь ставав уособленням зла і страху перед непорочним лицем обивателя. Через багато років, поближче до нинішніх подій, коли від нього ще не зовсім смерділо сечею, лайном, гноєм і аміаком, вони намагалися залучитися його підтримкою, підкупити його увагу, аби він поворожив чи спричиннив, але розгніваний такими пропозиціями Комета з тріском та соромом вигнав, ледь не побив кілька благочестивих матрон, доволі гарних, в міру розпутних, котрі могли користь принести зовсім іншу, але це тільки утвердило його у вірі, в ненависті до цього світу, бо Комета був переконаний, що тут все твориться в ім'я ворога Господнього. В цьому був і правий, але тут віддавало невіглаством самоука, що опирався тільки на свій розсуд та своє чуття. Тож за такі оказії на нього скаржилися міліції, а та в свою чергу кілька разів відкривала карні справи на Комету. Окрім того на нього навішували усіх собак, коли десь грабувався ларьок, билася пика, зчинялося ґвалтування чи якась протизаконна дія. Нарешті, владі вдалося знову запроторити його за ґрати, як називалося тоді — «за тунєядство», звідки Комету скоро випустили за гарну поведінку і за станом здоров'я, бо запідозрили у нього рак. Просидів Комета два роки «на Черкасах», повернувся геть висохлий, з відсутнім поглядом, що часто зупинявся тужливо на небі. Ходив він пустирищами, спав невідомо де, бо дім його опечатали, запломбували відразу, як померла мати, і він довго шукав її могилку, але так нічого і не знайшов, і пролежав у безпам'ятстві кілька тижнів, молячись невстанно і тихенько, наче поранений приблудний пес під парканом лютого хазяїна. Але люди так і не полюбили Комету. Діти при нагоді запускали у нього каміння, жінки, а особливо молодиці, плювалися услід. А він заходився проповідувати. Спочатку він приходив до порожніх церков і слухав, як правилося, потім це йому обридло і видалося нудним, геть полишеним змісту, за винятком, коли читали Євангеліє. Він уперто лаявся з попами, з дяками, з бабками, що висідалися на лавках у церкві, вважаючи себе за вершину святості. Він змагався сам із собою, переборюючи нездорове тяжіння до спиртного і жіночої половини. Хоча трохи пізніше він знайшов таку ж неприкаяну, майже сліпу жіночку на ім'я Христя, так і прожив кілька років, уже прибраний і чистий, з цупкою бородою, смаглявий, з м'якими, видимими рисами африканського походження, про яке йому весь час нагадували, і що мати у нього блядь, а не хтось інша. Христя померла дорогою, взимку: заблукала і замерзла. Після чого Комета геть посивів. Христі вдалося у влади висудити якусь житлплощу, там він і жив, далекий від реального світу: його скляний, майже відсутній погляд ловив Іван Білозуб кожного разу, коли йшов на працю, в магазин або повертався з черговою жінкою. Вони обидва уважно, навіть для стороннього ока, подовгу змірювали одне одного поглядами, і упродовж скількох років, аж до цього дощовитого дня, Комета мовчав, зовсім не озивався, спостерігаючи за Іваном, наче за великою шкідливою комахою. Того дня Кометі привиділися стрічки, різнокольорові три стрічки. Він нічого не розумів, але знав, що це не дарма. Йому останніми роками виділося всілякого, тоді він лягав і чекав. Він намагався не робити того, чого не розумів, але уважно, як велика дитина, придивлявся до снів, до людей. Він навчився розрізняти зле від доброго чи навпаки — не робити нікому злого, хоча сам чи не найбільше потерпав від того злого. І цього дня, що валив воланами спеки, пропах смертю і кров'ю, він прокинувся з тоскою, як людина прокидається з радісною печаллю, здогадуючись, що в житті щось переміниться, але не знаєш, з якого боку. Несподівано для себе він почав кричати біля магазину, під злий регіт продавщиць. І коли до нього увірвався наряд міліції, що не стримувала дурних своїх собак, і знайшла закривалені речі загиблих, він зрозумів, що буде мовчати, бо так потрібно Господу Богу, щоб він сплатив жертву набагато років пізніше, щоб зло покаралося як найлютіше, як найстрашніше, щоб усім воно лягло на обличчя.

Його повели спочатку до котельної на допит: дощ лив такий, що годі було добиратися, а ще дільничі міліціанти злилися, що нічого не виходить, а на роль убивці та грабіжника саме підходив Комета, син нігера і шулявської шльондри. Отже, щоб показати столичний, центровий тобто форс, за допит взявся капітан Бондаренко. Комета сидів на табуретці, а за вузьким віконечком періщив, не перестаючи, дощ, заливалися бездомні пси, віщуючи смерть і тугу. Капітан Бондаренко наказав насипати у валянок піску, і робив це невимушено, навіть допомагав та показував, як це робити, не ховаючись від підозрюваного чи допитуваного Комети. У свідки потім візьмуть Ходановича, обмиють і причешуть, а також його повнолітнього сина, дрібного злодюжку, що мав житло десь на Караваєвих дачах і навіть, поговорювали, процвітав. Син Ходановича знайде ще кілька свідків, з пісними і блідими обличчями ще совєтських сутинерів, педерастів, з числа провінційних акторів, що приїхали шукати щастя у столицю та так і зависли у тягучій невідомості вічного празника, що ним повна столиця. Комету били нещадно, як тільки дозволяло попереднє слідство. Вічний невдаха, капітан Бондаренко, сповнився справедливості та гніву — невтомно працював по ребрах Комети валянком. Комета тільки хекав, вихаркуючи липку рожеву слину. Ракша затуляв собі долонями очі, чого дуже соромився, а Зісельман взагалі розвернувся спиною до Бондаренка, прямо виголосивши, що до цього скотства не має ніякого відношення, і нехай все минеться, тобто дощ і ця клятуща справа, то неодмінно подасть рапорт на звільнення. Водій, витягнувши довгі цибаті, як у клоуна, ноги, сидів у проході, намагаючись уникнути бесіди з дільничими міліціонерами, що наперебій просили валянка з рук капітана, переконавши себе і сумління, що перед ними справжній убивця, — курив короткими затяжками, байдужий до всього, що накочувалося на цих людей, і подумки прокручував варіанти, як найтихіше відвідати церкву, невідомо чого, соромлячись, бо до цього він зрідка заходив туди на Пасху. Міліціанти зазирали в обличчя Кометі, щось кричали, плювали, а не втримавшись, збивали його ногами, топтали. Комета навіть не озивався. Коли йому дуже боліло, то він тільки хрипів — якимось нелюдським хрипом. Нарешті дощ перестав, вщух раптово, але за п'ять хвили грюкнуло, і полив ще більший, геть поховавши небо, масив, дороги. Треба було їхати, але міліціонерів охопила ейфорія, світла радість вливалася в їхні душі, наче в дірки увірвався чистий і свіжий вітер. Вони гамселили кулаками, плювали в обличчя Комети, з кожною хвилиною не відчуваючи не те щоби жалю, а навпаки — обуяв їх справедливий гнів. Але тут завищала рація, і збуджений Бондаренко забелькотів у ту рацію. Говорив Генерал — у синьому мундирі, з золотими ґудзиками, важний і важливий чоловік у цій історії. Він схвально поставився до того, що вбивцю затримано, що не треба розтягувати, щоб, чого доброго, справа не скочила кудись і не набрала якихось чудернацьких обертонів, а тому швиденько треба Комету доправити на Лук'янівку. На Комету відразу накинулося троє чоловік, заламали руки, а Ракша, бридячись, двома пальцями, почепив кайдани йому на руки, подумки виводячи собі в заслугу щиро виконаний громадянський обов'язок; про справедливість він намагався не думати. І Комету повели під дощ, що розмотувався мітлами, — вітер дув зі сходу, холодний, майже осінній. А Іван стояв, заворожений стихією, радісно дихаючи у рожевих індійських трояндах, а потім у нього з носа потекла кров, у голові запаморочилося, і хтось підтримав його, простягнув хусточку, і він почув голос: «Бідолага. Він такий вразливий». Він аж просльозився від цих слів.

Забачивши перед собою роззяплені, наче смердюча пащека, двері «чорного ворона», Комета зупинився і ноги його мимоволі підігнулися, бо відчув самим нутром, що нічого вже для нього у цьому світі не лишилося. Відтак він набрався духу і попросив Бога, щоб це трапилося, але по-швидше, бо він надто втомився марудитися цим життям. Тоді його повезли: повз червоні, закидані сміттям зарості рогози, повз червоні куби і прямокутники домів, що піднімалися над брудними пісками, як могильні склепи, і він дивився на це вже без жалю, хоча тут пройшла добра половина його життя. Потім він затулив очі долонею, намагаючись уявити чи згадати матір, потім Христю, потім ще когось, і заснув. Розшурхали його біля самої Лук'янівки. Він вловив рештки міліцейської розмови, наче зазирнувши несподівано у глянцевий, яскравий часопис: хлопці добивали анекдот. Його вивели на подвір'я вологе і тихе від дощу, порожнє від людського відчаю, з криками охорони, з рипінням кованих дверей, з нудотним запахом параші, з казенним духом, з віянкою мигдалю, де вгніздилася сама смерть. І він її почув. Як легке і тремтливе дихання Христі. Почув на допитах, де вже його не били, а тицяли папера в руки, щоб він підписав, і, ставлячи підпис, він добре розумів, що виводить на папері собі вирок, але нічого не міг з цим поробити, наче якась нелюдська сила скрутила у три дуги, і він, Комета, тільки безпутно, мовчки мацав своїм осклілим для життя поглядом небо, безпечно споглядаючи, як западається земля, відкриваються багна небесні. Доходило, що це більше, ніж підпис, а тому що справедливість, як ти не крути, візьме своє, а тут-таки більше, ніж справедливість. І тоді він сидів, тихенько наспівуючи псалми. Слідство не тривало довго. Відтоді, як його повели до прокурора, потім на суд, під невсипною охороною, коли собаки навіжено рвалися з прив'язів, а його супроводжували довгим сірим коридором, з казенним запахом дорогих сигарет, шкіряних крісел, посадили в дерев'яний вольєр — все звично, без людей. Опустивши голову, він слухав, як токи крові приливають до голови, а потім легко задихав, коли виголосили вирок: «Вища міра, з подачею на оскарження до Генерального Секретаря». В камері, де чекав виконання вироку, він не відчув самотності, але не було і спокою, що для нього стояв за дверима. Комету морило на сон, а голова була тяжкою, і нічого більше. Тільки коли йому тупим тюремним лезом, майже без мила, голили голову, ретельно і кожного тижня, він чув, як десь в ребрах і об легко тьохкає серце, піднімав плечі і слухав, як зле радіють перукарі і лається охорона. Він молився, і чомусь менше за себе, а більше за того чоловіка, що стояв у кущах рожевих індійських троянд, з водянистим зацькованим поглядом, зануреного в окроп жаху і порожнечі. Потім до нього прийшли, виголосили вирок, сказавши, що прохання про амністію відхилили, але ще є надія написати до самого Генерального Секретаря особисто, — на це Комета тільки усміхнувся і пішов з охороною. Він був пошукав вікна, але так нічого і не побачив, набрав у легені повітря і зайшов до кімнати. Перед ним поклали чистий аркуш паперу, і він встигнув тільки вивести «капітан Ракша». Постріл викинув мізки і очі на стіл. Один з охоронників сказав: «Відмучив, мать його». Невідомо для чого офіцер зробив контрольний постріл. Стояв і тупо дивився, як осідає пасмами дим на бутафорську меблю. Так Комету розстріляли рівно через місяць після того, як трапилося вбивство, нікому не збрело в голову назвати убивство серійним. Прохання Комети задовольнилося, і він пішов зі світу майже легко, як на людей, нікого не згадавши у пам'яті своїй, окрім Бога, можливо тому, що втомився згадувати земне життя, якось ненароком здивувавши байдужістю своєю високочольне начальство, котре рапортувало Генералу з великими золотими ґудзиками, що справу закрито у «зв'язку з виконанням вироку». Яким був вирок, високочольне начальство не цікавилося. А капітан Ракша пив цілий тиждень. Перших три дні він шукав причину, потім облишив. А далі капітан Бондаренко, веселун і анекдотщик, завмер у компанії пияків, перелякано витріщивши очі на стелю, наче щось там забачив, ну, приміром велетенського кошлатого павука, потім ухопився за горло, вивергаючи білу піну, завалився спиною, разом із стільцем на підлогу, засукав ногами, та так швидко, що навіть, коли приїхали лікарі, то не могли підійти, а як підійшли, то закричали теж не своїм гласом, як опечені чи ошпарені, і почали викликати реанімацію, і лікар, що приїхав з реанімацією, сказав, що тут треба працювати робітникам з канатної фабрики або акробатам, так бідоласі повикручувало ноги та ступні, а язик глибоко запав у горлянку, обличчя зробилося синім, як дитячий м'яч. Тоді вперше капітан Ракша разом з водієм сходили до церкви і поставили свічку. Проте свічка потухла. У широких вітражах, відбиваючись у вікнах, летіли зовсім, здавалося, безтілесні янголи з фресок, і тільки двійця відвертала погляди, — на них зирили масні, майже жирні очі врубелівських пророків; запах, густий і нудний, ладану, тоскні голоси старушенцій, що виспівували псалмів та молитов. «Ходім звідси». Тоді Ракша вийшов швидко, тягнучи за рукав водія, що імені його через багато років ніяк не міг пригадати, а тільки торжественний настрій, прохолоду дня і як чистим та порцеляновим небом котилися білі кучугури хмар, і дійшовши якогось «гадюшника», де вони намірилися випити, вони обидва несподівано розвернулися і знову подалися до церкви. Свічка стояла на місці і горіла рівним полум'ям. Вони переглянулися, і вперше за скільки років капітан Ракша впевнено тричі поклав хреста. Далі вони знову пили у якомусь напівпогребищі, на Володимирській, раз по разу піднімаючи злякано голови, дивлячись у замурзане вікно, — опускали голови і продовжували пити, говорити, нікого, навіть самих себе не слухаючи, щось марудно бубнячи під носа, а як їм видавалося: з почуттям і серцем. Ракша пив і з несказанним, благоговійним прямо-таки тремтінням, спочатку згадував і думав про Генерала, що влаштував йому кар'єру, а потім наче ото прокинувся, як зі сну перед собою побачив зовсім незнайоме обличчя, бліде, з непроникною маскою, тобто затверділе, як у найманого убивці, і тому капітан Ракша несподівано, не своїм гласом закричав на весь «гадюшник». Водій, як годиться, підняв своє осовіле обличчя і теж подивився нагору, але рівно там нічого не уздрів, тому потягнувся за склянкою. Ракша тієї ж хвилини зовсім погано подумав про Генерала, згадавши, як той потайки бігав на сповідь, а там Запився разом з попами, і разом вони кричали наперебій пісень церковних та православних, сороміцьких та злий тюремний блатняк, а батюшки плакали, тільки Генерал робив трагічне обличчя. І Ракша випив, опустив важке від горілки та думок обличчя і подумав про Зісельмана: клятущий жид, знову виплутався, може, прокрутитися ось так, що ані сіло ані впало не звинуватиш у чомусь, ага, а не піймаєш — споганити життя це теж право таланту, — наприкінці вирішив він, для своєї користі. Засинаючи, він таки вирішив, що поганий з нього мент, щасливо захропів, пускаючи на царину слину.

2

На крилах зла

Він чув їхні кроки, лункі і зазивисті та віддалені, наче занурені у глибоку нішу, що чимось нагадувала сон або густу, смолянисту речовину, крізь яку зверху тупотіло та калатало, мовби з нутрища великого бронзового казана, де учні професійної школи, в народі — патронату, — ховалися, щоб викурити по цигарці або потягнути дівку за плитку шоколадки чи щось таке інше, зовсім неприпустиме, — останнього Зуб найбільше боявся, якщо це підпадало під означення страху. Тільки лункі кроки, — і весь час із закритими очима, без звуків, лишень бажання зробити так, як того пам'ятного вечора: галас, приглушений від комірчини, а його ліжко, Зуба, напроти. Це навіть якось заводило. Пекуче бажання, наче розпечене вогнищем каміння у холонучі осінні дні на березі моря. Кожні дні сонячні, принаймні прожиті. Ще не сказано головного, зовсім ненароком виголошеної тези: «Біда людей, а можливо, людства в тому, що воно не знає про мою присутність. Я нагадаю їм». І пізніше, навіть більше ніж пізніше, він радісно зустрічав смерть, вигадану чи абстрактну: кожного гожого дня Іван стояв біля люстра, уквітчані квітками ікебани, з ялицевими гілками, китицями ягідок ялівцю, давлячись від приторного духу воску і православного ладану, що його приносила раз на рік його коханка, жінка з великими і круглими очима, тонкою осиною талією, білим тілом: пізніше, трохи пізніше вона нагадуватиме йому липкий запах відреченості, що приносить тільки смерть, а ще більше той металевий дзбан, куди приводили в покарання школярок та школярів хлопці з банди Рекса. Рекс, маленький тлустий, з одвислим черевцем чоловічок на куцих ніжках, геть рудий, — казали, що батько в нього чи дід, тобто батько його матері, був німцем, який започав її за банку тушонки, пачку шоколаду і термос макаронів. В долад пішов і сам Рекс, котрий збив за кілька років в інтернаті невеличкий капіталець, але досить, щоб мати вплив на школярів, однокласників; під його вплив потрапляли навіть старші класи, а ще він плутався з місцевими вурками. Перше своє прізвисько — Байстрюк — він приймав зовсім не зле, видавалося з першого разу, з першого погляду: потрапив він до інтернату за таку ж провину, що і Білозуб, вірніше, Івана відправили після довгих зволікань, і невідомо чому, радше за те, що мав паскудний характер, а око, яке він вийняв своїй однокласниці пером для писання, то прибавлялося як саме собою зрозуміле, для того, щоб тільки відправити до бабусі в далеке від столиці житомирське село. Рекс повідрубував пальці на руках батька, що п'яний прийшов додому і не знайшов чого випити, а тому розбив мудакуватого гіпсового кота, тобто копилку Рекса, забрав гроші, що їх хлопець дбайливо збирав цілих три роки, і пропив за один вечір. Рекс зробив те, що і хотів давно, але не знав як. Він зв'язав батька, приніс колоду з хліву, а потім повідтинав на обох руках пальці. Благо з'явилися сусіди, бо батько верещав не своїм гласом. Сусіди тільки похилитали головами: весь у бабу, та свого приймака отруїла тільки за те, що на людях той непоштиво обізвався про неї та сина. З батькових інвалідських грошей перепадало і Рексу, на привеликий подив самого Білозуба, так той умів обставити справу. У нього, Білозуба, трапилася інша оказія: його однокласниця Франька Бабейко, що носила разом з чорнильницею смачні пончики, золотаві, підсмажені, з повидлом, заздрість усієї дітвори, що тоді майже з половину не наїдалися, жили впроголодь, хоча Іван це діло мало розумів: їв він мало, мав вигдяд заглищеного підлітка, котрого хвилють лишень книжки, хоч останнє його взагалі не цікавило. Книжки він терпіти не міг. Одного дня відчув роздратування, втягнувши носом запахи пончиків, пустив носом соплі, перебіг весь клас, вийняв з чорнильниці ручку з пером і ткнув у око Франі, крутнувши кілька раз за часовою стрілкою. Тут, прямо під ногами, сів біля Франьки на підлогу і заревів не своїм гласом.

І отже, він стояв біля срібної амальгами дзеркала, отороченої чорними стрічками, екібанами, жовтими квітами, і виразно, витягуючи губи руркою, повторював слово «смерть», потім-несподівано приходив до тями, вловлюючи зміст віддаленого на відстань слова, лякався, кропився потом, сідав і тихенько сукав ногами, погладжуючи лисі коліна. Проте кожного разу він вимовляв його смачно, наче ім'я жінки або щось більше, про яке знав він і ніхто більше, — це заміняло йому кохання, хоча ніхто, навіть Іван не був упевненим у самій таємничості самого слова, що дарувало якесь незриме почуття. Уявляючи смерть, він бачив свою миршавеньку маму, а так як в дитинстві йому було заборонено мріяти, бо це, бачте, психологічно травмує, розпалює уяву, то він фантазував її з перетятим горлом, з вивернутими у нелюдський спосіб руками, з усим тим гамузом оголеної купи жінок і чоловіків, непотрібних та неправдоподібних мрій, що забирають життя, вибарвлюючи його чудесними картинами неіснуючого, але того, котре живе поруч — білого, як блиск кварцу, щастя. І тому материна смерть, початком абстрактна, з роками і днями, годинами та хвилинами, набирала чогось несуттєвого, але мелодійного, ніжного звучання, але до металічного дзвону реального. З кожним пройденим роком у його душі фали органи смерті. Тому смерть жила у його душі, у його істоті, як інша зовсім субстанція, що виникає нізвідкіля, нізвідки, як любов, як поема, як люта чорна ненависть Він зовсім не уявляв чорних вихрів, що у шквалі своїм зламають важкі стіни, виб'ють вікна його буття, тому швидше він відчував радість, розмиту метафізичною хвилею від її наближення, що не почуєш упріч дихання, як подиху улюбленої жінки, її стрімкого і невідворотного подиху смерті. Так складалося невідомо чого, — як про Рекса і матір, — до одного цілого. Весь час — смерть для нього асоціювала не тільки з причиною, смерть для нього була тим, що можна осягнути, відчути на нюх, на смак, на запах: він, головне, страшився її, бачив її; смерть існувала поруч з матір'ю, — вона вийшла з-під його влади, на його досаду вона контролювала його; смерть існувала з жаркою жагою Рекса і матері, в єдиному цілому. Те, чого він бажав і лякався. І мати, здавалося, керувала ним з темної і сирої могили. Так він бачив загробне життя, якщо здогадувався про існування такого.

Якщо відверто заглиблюватися в роздуми про життя, то воно відкриється одноманітною і порожньою марнотою, а проте, щоб вигадати чогось нового, не може й бути мови: все однакове і нове набирає форми давнього, а все давнє то тільки чиєсь застаріле збочення та продукт хворобливої уяви, з широкими стягами безпорадності на узґанках марнославства. Було так сказано Десь у Еклезіаста. Але чорти існують в своїй природі тільки тоді, коли хтось повірить y це, як вірять у добрих духів, а потім дивись — напасть, зникає щось із дому, ініхто не заходив, ніхто не входив, велика штука віра, у будь-що. Краще б ти був гарячим або холодним, а так — ні се ні те. Так отож, — застав дурня Богу молитися, так він і лоб розквасить. Тому світ для Івана мав той нудотний і марудний запах: темний відтінок світлого дня, що притаманний людям розумової конституції, аніж духовної, хоча на ті часи про такі речі тільки здогадувалися, і духовне життя протікало у всіх на очах кумачевими прапорами, а сивенька професура бодрячком з катедри проголошувала, що держава, в якій по-щасливилося уродитися, найкраща у світі. Фарби не завжди вибирають до вподоби. Напевне воно так і було. І як водиться, — вигадай чорта, він вам і ратиці на стіл. Розум може втнути такі речі, що го-го, тільки шапку зсунеш на потилицю і все думаєш та гадаєш; звідки воно взялося: вродь би ото і знав, і таке собі інше, десяте чи двадцяте, а занесло, що кісток не повисобируєш. Розуму і почуттям якраз під руку юзонути в інший бік, мандрувати, охоплюючи місця, міста, речі, людей, планети, держави, — все це дає пожарища для почуттів, тішить марноту, напоює славою, але навряд чи працює дух. Дивишся потім на себе як на зруйнований храм, або недобудований. _Коритися забаганкам духа було річчю неможливою, вірогідніше: сидячи на унітазі, слухати пісні якогось гурту або палкі промови чергового вождя, бо фактично такого не існувало, як не існувало віри, а Бог існував в уяві як щось абстрактне, — перехатим Єговою на атеїстичній лубочній картинці, з всілякими перекрученими пропагандою прибамбасами, з топорними надбавками, повикручуваними, порваними неуміло цитатами з Святого Письма. Скажімо: про щось таке вірили тільки у плані розмови, на освітленій блідо-березневим сонцем комунальній кухні поблизу Хрещатика чи на Бесарабці; тут вірили в прописну істину, де розмова на кухні про Бога набирала сенсу тільки тому, що існувала освітлена березневим сонцем кухня; якщо це кухня, як причина висцяного з пальця таїнства, чи прототип її, чи якась інша відсторонена деталь, зникала з горизонту цих людей, то щезало саме розуміння віри, навіть подоба того, що говорилося на затарганеній, з порізаними клейончатими царинами на столах, і простір порожнів в очікуванні нового культурного явища. На цих березневих, потемнілих, антикварних речах, кухнях, велетенських кімнатах, де відразу збиралося кілька сімей, де говорилося щозавгодно, але не тільки чого хотілося, здебільше з-за остраху потрапити за ґрати, вилетіти з роботи, — і від цього говорилося, — але мати великі неприємності, ось це і витирало віру в написане, полишаючи відчай, втому і пустоту кожного прожитого дня; тому виникала потреба мати щось в собі й поза — не написане, що повинне вирости і набутися до магічного священнодійства. Написане чи видруковане піднімалося до вершин недосяжних, які, ті вершини, пересічному обивателю із західних регіонів чи катерному єврею з Житомира видавалися безоднею, із запахом сірки, із скреготінням зубів гієнних, але тут, на засалених кухнях, або навіть на чистих кухнях, культурних спальнях подавалося за істину в останній інстанції. І вже задовго до подій, що ураганом лютим окутували країну, саму столицю, ці кутки запліснявілого людського марнославства так і лишилися смердючими кухнями, з книгами сорокарічної давності, що нахабно, а радше наївно дивилися на вас із-за скла запацьореного тарганами, поточеного шашелем і мишами серванту.

Що знала Марія? Вона думала, що скільки часу ти звикаєш до свого відображення в дзеркалі, спостерігаючи так довго, що приходить час і ти не бажаєш з ним, з тим відображенням, прощатися. Але пора, як ацетиленом обтирає пружкість шкіри, пустошить душу порожнечою прожитих років, облизує азотним язиком шкільні мрії. Старість розкидає сітку смерті і страху тоненькими ниточками зморщок. Більше того: вона дивилася на це очима, повними не відрази, а з відчаєм скоро прожитого життя, невловимим поворотом чогось прекрасного, з усім уродством і божевіллям, як танок гадюки чи кобри. З астматичним відчаєм непоправного, коли розум у жінки не віднаходить вищого показника, то вона падає на широке крило інтуїції. Вона думала, але швидше гадала, що підійшла до тієї межі, коли врода взагалі буде вивітрюватися з швидкістю вогню, як розтоплюється олово; вона розтопиться у сонячній бовтанці дня, як тиха і непомітна птаха, серед тисячі облич, рук, голів, ні, балакучих заслинявлених ротів кухонних пророків. Ніхто нічого не полишить для неї, а вона нічого не лишить після себе. І чомусь остання думка накочувала сльози на очі. Коли людина прокидається з відчуттям тоски. то вона обов'язково вляпається у халепу, — щонайменше. Іноді це передчуття збувається, але переважно у чоловіків, де розум виважує і випрацьовує, викручує мозок інтелектом, то у жінки інтуїтивна тоска спрацьовує стовідсотково, і тоді вони, як білуги, як бездомні суки, скиглять на місяця чи тиняють порожніми вулицями міста, що його самі вигадали. Психічні розлади в останньому випадку гарантовані.

Але і тут Марія собі зрадила; вона втратила попросту реальність, переживши і виживши її, як і більшість громадян, розташованих на велетенських пагорбах міста, що виношувало два тисячоліття месіанську культуру, висіваючи та вироджуючи карликових та картинкових героїв. Свобода — чарівний Божий дар, що його використовують тільки ті, які про неї нічого не знають. Жінка, навпаки, намагається прожити короткий спалах своєї вроди і жаги якнайдоцільніше. Тому, кілька років уряд, ще молодою жінкою, вона прокидалася з відчуттям старості у грудях, з німотою незавершеності у лоні; вона навіть не здогадувалася, що світ старий, немічний, як оці майдани, площі, залиті сліпучим сонячним світлом, і їхні балачки, їхні вчені захоплення, звичаї близьких, далеких людей — це навіть не вчорашній кошмар, не жахіття, а вони самі маленькі лялечки, личинки зла мимоволі; зла абстрактного, ненароком, в ім'я неіснуючого добра, викоханого на кухні за читанням заборонених книжок. Інколи таке трапляється, у нормальному суспільстві, де можуть вбити на вулиці і покарати вбивцю без великих перешкод для закону, де голод віддалений на відстань розумування по телевізії чи у читанні книг та лекцій десь в індіанській прерії, — там несподівано людина відчуває, що щось у ній закінчилося, пора початися новому, але Марія уперто вірила, що засалений стіл, з кухонними балачками на різноманітні заборонені теми є чимось більшим, ніж світ переплетеного у чорне, із золотими тисненими буквами Святого Письма. Ця книга стояла у неї, запилена, зрідка, майже ненароком, витягувана, і то тому, що поруч знаходився якийсь мудренйй філософ, виданий у сусідній державі, а тому слугував за взірця, за кредо, навіть у найгірших життєвих випадках, доведених до хроніки, за дороговказника. Вона віддавалася цим чаюванням, читанням, сперечанням зі своїми колегами, що іноді пробували з нею не лише фліртувати, а ще щось більше, проте Марія сприймала їх тільки як предмети для суперечок, не знаходячи чоловічого ідеалу; на її думку, це було однаковісінько, як лягати в ліжко з самою собою. Вона обрала чоловіка, протилежного цій університетській та аспірантській братії: сильного, із здоровим інстинктом самця, в міру розумного, жорстокого і хитрого, що міряв світ грошима, відчайдушним гедонізмом, вірою в навколишнє, як непоправимими істинами. Борис був чоловіком середнього зросту, але дужим, десь із глибинок пліського села чи містечка, він мав свій, хазяйський погляд на світ, — всі його родичі, знайомі, близькі радо вітали совєтську владу, як єдину і законну. Це не завадило йому потрапити за ґрати у досить юному віці, де він ще більше набрався житейської мудрості.

Після народження Івана вона зрозуміла, що світ загрозливо обмежився. Вона навіть не могла уявити, що він, цей світ, урвався у її фантазіях, які Марія з часом, мусуючи, переплітаючи, виліплюючи за своїм бажанням, почала сприймати за дійсність; вона почала розуміти оманливість, радше брехливість, наче крик її не долітав до кінця велетенської труби, іноді видимої для її зору, де вона часто бачила себе, але причини тієї обдуреної свідомості вона не сягала. Так вона говорила, що це звичайнісінька фантазія, як ходіння по місячних доріжках. Але далі з'явилися голоси. Це була скрушна, з холодним потом реальність для неї. Одного березневого дня, коли вона сиділа під великим червоним килимом і читала, з насолодою поглинаючись пінявою слів, десятками нових відчуттів, Марія почула голос, тонкий і плаксивий: хтось називав ім'я їï чоловіка. Потім покликав її, цей невідомий. Марія зняла окуляри, закусила рогову дужку, більше здивована, аніж перелякана, вслухаючись з цікавістю в лунку, безголосу тишу центральних нічної пори районів, а далі здивована все більше, наповнюючись жахом, що балансував на грані істерії, п'ялася водянистими сірими очима, вдивляючись у широку панораму вікна, залитого жовтим присмерком, з тією відразою на рисах обличчя, коли буває, якщо дівчина босою ногою наступає на велику липку комаху; але вона все прикіпала зором, провалювалася у брунатне місиво дворів; але того дня голос, чи те, що вона сприйняла за голос, не повторився. Але Марія точно запам'ятала його: і той голос холодним, споконвічним забобонним навіть для атеїстів жахом холодив її кров.

Пізніше, коли самотність задавить її, оголить волю, як шльондрі заголюють спідницю на людях, волю, зовсім не подібну до чоловічої, а затяту, глуху, як стіна у селах, — вона бажано вишукуватиме ті пискляві, жахливо переконливі голоси. Вони, ті голоси, набудуть чарівного флеру, що заставлятиме битися її вичахаюче серце, холонучу кров гнатиме ще гарячими жилами. Вона розділить їх на ніжні, на сердиті, але страх з роками пощезне зовсім, і звичка осяде в кублах свідомості. Щось надсуттєвого вона в тому не почує, не побачить, звично переклавши це на психічну недугу, а саме — на легку форму шизофренії, що нею, цією хворобою, хворіло половину інтелігенції, весь її викладацький склад, так вона принаймні підсвідомо себе потішала. Але навіть у хворобі вона боялася собі дізнатися. І навіть тоді, коли відомий лікар, однодневний її коханець, приписав ліки, і це, тобто голоси не «пройшли», вона продовжувала мовчати, зачудовано піднявши лапи своєї душі, тріпаючи лахміттям роздумів перед власним марнославством, засохлим вже кільканадцять років на вчительському поприщі. І дійсно, з часом це пройшло, але вона продовжувала ковтати транквілізатори, запивати їх червоним сухим вином, таким робом вирішуючи проблему раннього клімаксу, стосунки з чоловіками і, звісно, — сином. Але коли голоси знову з'явилися, то вона приписала це вживанням ліків, і це вгамувало лють до втраченого коханця, вірніше, до самої себе: доктора вона знищила за одним присідом. Але голоси то никали, то лунали з чорної безодні хриплявим відлунням. Як припинилося і це, то вона знову в скорому часі почула їх, бо вони виявилися реальнішими з реальних, навіть те, з чого вони починали свої балачки, на превеликий жах, на відчай минулого досвіду, збувалося; вони, голоси, наче пеленгували її думку, — виголошену чи тільки-но пережиту, але не готову до матеріалізації. Вперше, після одного такого сильного пророцтва, вона вже не намагалася цього забути, сиділа за червоним вином, з лікарем, намагаючись дати подіям логічну раду; цілий день вона блукала, наснажена цими враженнями: голос врятував життя сину, заборонивши їхати трамваєм 11, і в скорому часі трамвай зійшов з колії. Але потім голоси стали помилятися, а може, умисне брехали, і останнє вона, Марія, зрозуміла своїм прагматичним і холодним, але десь обмеженим абстрактними науками розумом, що поволі потрапляє у пастку, розставлену невідомо ким; але спочатку це були чоловіки. Тож вона блукала цілий тиждень, вражена цим, наче втаємничена, наче сама з того дивного світу, звідки вони прийшли, але властиво її розуму, вона наділяла їх казковістю, маючи надію, що скоро все воно оте зникне, проясниться само собою: про голоси ангелів та бісів, про пророчі гласи вона якщо й чула, то сприймала це відповдно, — як одну з побрехеньок, легенд, що їх частенько розпускали в колах інтелігенції, вихололій та вкляклій, на стадії раннього ренесансу; як торочилося, зі сміхом, разом з безтурботними і веселими анекдотами про Леоніда Брєжнєва. Все прочуте, пережите поверталося свого кола, в прочитані книжки, в мізерний життєвий досвід, що закінчувався і починався не купленими кілограмами сосисок, довжелезними чергами, писанням доносів на колег і таке інше; все це у неї перетиглювалося в заворожливе містичне чтиво, штибу гоголівських ранніх оповідок, тому Марія ніяк не могла взяти у голову, що папір та реальність можна якось пов'язати, і все ж вони, попріч усьому, ляґали на одну площину; вона сповідувала реалізм у грубому сенсі цього слова, який не виходив далі кухні чи університетської кафедри, навіть не гадаючи та не думаючи, що безодня, між нею і вірою, може стати рокованою не тільки для неї. її реалізм — це було тільки культурницьке нашарування атеїзму, гримучим сурогатом, очі якого дивилися у світ зовсім палко, а не відсторонено, навіть страшно і жахливо, як розпалені від захоплення очі комісарів, що спостерігають плюндрування храму або масовий розстріл. Проте, тут трохи було простіше, — у житті Марії так мало подій, а окрім того, думки її вертілися навколо роботи в університеті, заробітні, кількох дешевеньких книжечок, прочитаних на кухні, а ще трохи чоловіків, як сатисфакція перед кимось, невідомо тільки перед ким, за тяжкий робочий день.

Потім світ для неї став прозорим, з жовтим оскалом розбитого щастя, але терпимим, як темні тіні на стінах сусідського будинку, наче випорожнілі вікна мрії, куди влетіли чужі птахи думок, як бульбахи води, що потрапили на розпечену сковорідку; але навдивовиж захоплювало, як заборонений делікатний предмет, фантазія, виголошена при людях у шістнадцятилітньому віці, а тому воно вжилося у неї, звило гніздо, і лишилося жити іншим, своїм життям: Марія з тих жінок, що до сорока років заплітають коси і виголошують достоянням культури все, що потрапляє на язика. Навіть саме слово «культура» в устах її знайомих звучало щонайменше як лайка, бо для репкуватого селюка це було не що іншим, як невимиті руки та непідтертий зад. Марія нагадувала безголосого співака, якщо таке порівняння можна взяти на віру. Переконання відігравали якийсь химерний стимул у її житті: вони тримали її міцно, міцніше за будь-які обставини, міцніше за чоловіків, що на них пхала її природна потреба вижити, взяти, перемогти у цьому світі, котрий зробив це життя, її життя нужденним і несправедливим, — але чого коштували ці переконання? Поезія її запаленого мозку, її думки, вже не ліпилися до форми, а звична пружність думки, з дорослішанням Івана, вже не ліпилася, не надавалася до форми. Іван ріс мовчазним, все дивився на світ світлими, трохи жорсткуватими очима, і це її десь несвідомо дратувало; голоси відступили, як зміясті і повзучі тіні на підлозі кімнати у червневий тихий полудень, коли чути, як за дворами дзвінко летить східцями зронена кимось монета, і ти навіть можеш визначити її достоїнство. Коли все це відійшло, голоси, полишивши кислий присмак, металевий смак пустоти, то Марія якраз входила в ту пору, коли ще не перелистують потріпані альбоми з фотокартками, вглядаючись у вижовклі світлини, з жадобою наркомана або мазохіста, а з гоноровитим пафосом кидають примирливий, знічев'я погляд, як на окрилений світ мрії, що колись існував поруч, а потім пропав, до якого вже ніколи не дотягнутися: хіба хто може сказати, якими падлюками були їхні предки в молодості, скільки доносів вони накатали у відідлок, скільки судів виграли, крокуючи піровими кроками приспаними київськими вулицями; старість дурить сивим волоссям, холодним і драглистим, пітним тілом у пролежнях, з терпким запахом сечі та калу, тишею, де тільки хурчить чайник на електричній плитці, звучить романс Шаляпіна та ревно плаче у жовту осінь Вертинський. Але Марія, попріч усьому, з якоюсь стервозністю, що нею уражені самотні жінки та феміністки, відчувала, що світ цей, нудотне швидкоплинне життя за вікнами її новенького кооперативного дому, зовсім не вигадане життя, не плетиво оманливих жовтобоких фантазій, куди вона, за великим рахунком, теж боялася заглянути: це життя, як не крути, обертається навколо неї, як різдвяна ялинка на Хрещатику, і обертається з причин не особливих, а з чисто банальних, що воно є витвором її рук, розуму, а також середовища, з тупою впевненістю вибраності, а вона за своєю скромністю навіть й гадки не має зачисляти себе до їхнього кола, як то завжди буває, коли ти серед людей знайомих відчуваєш тимчасовість, думаєш і сподіваєшся на щось примарливе краще, гадаєш піти і складаєш надію, що воно в один блискучий і яскравий момент закінчиться. Нереальність світу, майже казкова убогість і зачарованість навколишнім, і її, і люду, що протікав мирно, сірою односторонньою масою, то розквітчаною, розцяцькованою, як хвіст буддійського дракона, — все дивним чином і плином витікало з цього блідавенького створіння, що десь в середині життя починала вірити, а потім переконалася у своїй непогрішності, навіть рахуючи від того часу, коли почала ходити до церкви, хоча останнє мало змінило щось в її уяві, у її світогляді, у її претензіях до світу. її забаганки, витончено психологічні, її матеріалістичні бажання перенеслися до Бога, що повинен був змінити світовлаштування так, як хотілося Марії. Тому вона часто на нього сердилася, як лаються на звичайнісіньку людину, важко та істерично дихаючи ранком за чашкою чаю чи кави.

Іван якось смутно відчував переміни в житті, якщо внаправду міг відчувати так, як того вимагала мати, — а вона саме вимагала. Світ з катакомбної комуналки перетворився на велику яскраву долину, майже без звуків, з тим шелестким, майже білим дзвоном у вишніх; іноді він бачив великі сонця, дивні світи, що пролітали широкими кімнатами і ховалися у виямки очей, опуклих черевах, що майже чи жили окремішнім життям, знайомих та коханців, що приходили до матері: іноді він годинами, днями, тижнями чекав на них, дивлячись, як за широкими кооперативними вікнами падає білими лопухами сніг. Вони набрали для нього загадкове коло окреслених предметів, які потребують поклоніння. А потім різкий, як удар шкіряного ремня, голос матері: «Відчепись! І щоб я не чула більше імені того чоловіка». Тоді він смутно відчував провину, отруйну тривогу від того, що ім'я того, на кого чекала мати, на кого чекав він, слухаючи шепотіння вітру, цямротіння води, повністю відходить у щось страшне, більше ніж покара. Тоді він ясно вирізняв навколишні предмети, реальні у своїй правдивості; вони, ті предмети, були для нього бридкими: стіл з вишиваною скатертиною, кілька книг, шкапа, віник далеко на кухні і якийсь різкий, заледве затхлий запах. Потім він дасть ознаку тому запахові — аміак.

Він так і запам'ятає першу пору свого дорослішаня, коли дитячий розум ледве починав розрізняти світ. Так він розповів про це Рексу, а Рекс поділився з ним, що вони робили з матір'ю. Пізніше він ледь не виблював, коли дізнався, що Рекс має від власної матері дитину, з чого той неабияк пишався. Він потоваришував з Рексом, відчуваючи в ньому те, чого йому не вистачало. Тому він так і пам'ятатиме початок дитинства: великі сонячні плями, від яких робиться нудно і водночас солодко. Він сам не помітить, як заприятелює з Рексом, на кілька років старшим, який відкриє для нього світ, зовсім не бувалий, що опісля викликатиме у нього кілька років уряд захват, жити без заборон, без всіляких табу. Вони ходитимуть вночі, а в неділлю, полуднем, до кіномеханіка, з рудуватим рідким волосям, з блідою шкірою, майже як у Рекса. Там відкриється світ порнографії, чорно-білої, вживу, зняту на дешеву кіноплівку. Перед цим довгі розмови, з онанізмом Рекса, з його слюнями на плечі Івана, з вікнами на туманіюче озеро, звідки, за словами Рекса, не видно ані неба, ані берега, бо там живуть чорти, і він з ними спілкується. Потім Рекс понадився тягати в чулана хлопчаків з меншого класу, що заборгували йому по кілька карбованців, здебільше круглих сиріт. І коли Іван запитав, чи таке можливо, то той тільки розреготався, захихикав єхвдно і сказав: чого б і ні. Тому в комірчині кіномеханіка Іван не здивувався, коли той поліз до нього в штани. Нічого особливого не трапилося, тобто не вийшло зовсім нічого, але після того Іван втратив довіру у Рекса і кілька днів уряд чекав покарання, що його обіцяв здійснити над ним його колишній приятель, хоча слово колишній було тільки тимчасовим явищем. Окрім всього Іван Білозуб відчував неабияку повагу до Рекса за його комерційний талант, жадобу до грошей, розваг і вільного життя: білявенький коротун, весь запітнілий, що говорив, захлинаючись власною слиною, видавалося б, що зовсім не переконливо, але дивись, отака чортівня, через днів три він починав вірити в кожне його слово. В інтернаті всі жили впроголодь, але до Івана приїздили тітки, дядьки, іноді батько і привозили багато харчу, гроші, тому він не знав нестатку, голоду, хоча його пригнічувала самотність і думка про те, з якого дива, при живих батьках, його відперли у спеціальну школу. Ця школа була щось на кшталт тюрми, з неписаними зековськими законами, відтіненими дитячим максималізмом. Тут він вчився битися, огризатися, дурити, хитрувати, хоча зусилля великого не треба було, — це виходило у Івана само собою. Вони влаштовували «темні», тобто нічні покарання над школярами, котрі завинили перед неписаним інтернатським законом. Гомосексуалізм, як покарання, але для таких як Рекс це було ще машиною збагачення: для того, щоб окремого суб'єкта не зробили «півнем», треба заплатити таку-то суму. Чим більше потрапляло під немилість Рекса і його команди людей, тим ліпше для банди. І хто переступав поріг інтернату, — це ставало неписаним законом, якому опиратися ніхто навіть не збирався, а навпаки, кожен підтримував його, бо розділ між «порядним» і «непорядним» пацаном проводився чітко, і хотів того хтось чи ні, але кортіло кожному стати хоч тут, за цими стінами, побути порядним. І в скорому часі, несподівано для себе, Іван зробився одним з ідеологів тієї системи, в якій жив, як він зізнався пізніше: він став політруком. Так він сам визначив свою персону в суцільному безпросвітному школярському житті, з дурними вчителями, що розпустою своєю не менше видрізнялися від учнів; його вирізняло серед інших не лише відчуття несправедливості, тяжіння до порядку, а означилася зовсім незрозуміла сила впливати на рішення своїх старших і молодших товаришів; і не тільки це стосувалося практичних справ, тобто кишенькової школярської комерції, а саме: він міг дати непогану пораду, вступитися за невинного, захистити його, якщо це було в його силах. Тому його і боявся Рекс, хоча Іван Білозуб, що носив прізвисько Зуб, про це здогадався після того, як його випустили із школи з відмінним атестатом. Змужнілий, з якимось затравленим блиском в очах, наче в дитині живе хтось дорослий, полишає іноді його, наче глузуючи, щоб показати непривабливість отроцького життя, і стороннім видавалося, що він, Іван, цілими годинами на когось чекає. Ніхто цього не розумів, окрім старшої викладачки Раїси Володимирівни, яка початком любила його, майже як мати, а потім несподівано обізлилася, стала жорстокою до нього. Напевне, він не фантазував і не брехав, бо різкі, здебільше несправедливі зміни в його бік будуть діставати його упродовж всього життя. І з пам'яті інших, його близьких людей, дізнавалися, що вони пам'ятали Івана, ще тоненького і блідого, аж до зеленого хлопчину, який несподівано завмирав, втупившись блискучими своїми очима кудись в кінець, в темряву довгого коридору, і у повітрі висіли страшна напруга, безголоса тиша, тиша ця була звернена до когось, до когось, для чогось промовляла. Але це було згодом, і це було пізно, як усвідомлена втрата.

Проте перед ним ще тільки великі світлі сонячні плями дитинства. Він ніколи вже не думатиме чи відчуватиме, бо думати і відчувати у швидкоплинному часі стало одним цілим, хоча воно часом, оте ціле, тягло у різні боки. Він дивився у жовті калюжі ранку, куди несподівано війнуло вітром її, материного життя, з тією безпосередністю, з якою дивляться люди, втрачені для цього чи іншого життя, або ті, що знають щось більше. Він був надто малим, щоб бачити щось більше; він вростався у якусь незрозумілу самотину, хоча весь час жив у оточенні розумних людей, а іноді — він дізнався пізніше, — зовсім-таки, подивись, знаменитих і великих, як для цієї країни, де нічого без певного галасу і крику не проходить. Він-бо жив, як тихий шелест вітру, як поташ страху, наче хто наламав кісток, але все це несподівано, бажано чи ні, то інше питання, проте одійшло, вихололо і прибрало буденних обрисів. Марія дивилася у його спину, і так, наче його зовсім не існувало, наче через скільки років не сприймала всерйоз, наче не встигла звикнути та усвідомити, що це шматок її плоті, ослизлий кавалок, що вона притискала до грудей, з тим враженим духом, що вже набирав свої витки до пекла, до раю, до життя чи невідомо куди; він відходив далеко, так, як вона останнім часом чула голоси, або голос, що вже втихли, як і її незрозуміла пристрасть все сортувати, піддавати аналізу. І тому це дратувало її, полишивши зовсім самотньою, і вона уперто думала, зовсім не по-жіночому, притуляючись нутром до тривожної думки, жахаючись власного відкриття, а то і глибокого переконання, що Іван причетний, якщо сам не звідти, звідки приходять оті голоси, що зрідка у її вбогій уяві малювалися срібними та золотими кулями. Навіть дізнайся тоді про причину власної підозрілості, все одно не повірила б, бо мала не тільки вбогу уяву, а ще нестравне сприйняття світу. Бо її цікавила філософія, наскільки вона, та філософія, єднала її з людьми потрібними: вона вірила у чужу безкорисливість, але не терпіла її, тобто для неї таке було лише словом, не більше; безкорисливість її перечила, бо у цьому житті їй все діставалося з трудом, хоча труднощі вона спричиняла здебільше собі сама. І це теж не було правдою. Як і всі істерички, Марія перебільшувала. Сорокарічна жінка, що заплітає дівочі кіски. Але до сорокарічного віку вона ще не дісталася, до тієї межі, що осатаніло вимагає шукати шпарину ненависті, широкі розтруби для діяльності, відтоді коли її сили і привабливість витікатимуть, як масло з розтопленого французького сиру. Вона тоді певне шукатиме віру, просту і беззастережну, хоча навряд чи доживе до цього. Світ вона вимірювала просто, як складалося її життя, досить примітивне і невиразне, не піддате загальним катаклізмам, а тому особливе. Вона свято і уперто вірила, що вона дійсно чинить якийсь великий подвиг. Всі свої недуги, включно і фізичні, вона позначала або недоліком сексуальної енергії, або перенасиченням як такої. Вона не вважала себе розумною, навіть в душі, тобто подумки, навіть вродливою чи сексапільною, а тоді вже серед інтелігенції гуляли подібні слова, десь чи випадком, чи довгими пошуками, ночами переписані в тлустого, з розбухлими корінцями зошита, але факт її, тобто Марії, виховання лишився для неї аксіоматичним; ця жінка вважала себе виваженою і стриманою, навіть тоді, коли вляпувалася у справжнісінькі сексуальні оргії, що від таких запершило б у горлянці найдосвідченішого еротомана чи там паливоди. Марія просто скаженіла, коли їй нагадували про виховання, навіть жартома, навіть тоді, коли це не стосувалося її особи. І чим більше в її оточенні, в колі її друзів, що бундючно видавали з себе більше достойними і шановними та шановнішими, ніж того заслуговували, лунали такі і подібні слова, мотиватиції, — як вони називалися, — цілі формулювання, уквітчані зовсім недієздатними висновками, але надто красивими, а тому слугували невиразним, як зліпок, як неготова форма, куди повинні влити свинець, олово, золото, взірцем доброчинного, всього навіть дивного і прекрасного, бо воно неодмінно дивне, і вона зачудовано провалювалася в патологічну патоку з нечуваною насолодою, десь наприкінці, як риба, викинута на лід, розуміючи усю зверхність, поверховість, а мо', несправжність, бо напівсвідомо, з досвідом безталанної самки, розуміла більше ніж будь-хто, причини нестерпної муки, протиставити котрій у неї не вистачало сили, а ще більше розуму: одна вчена зарозумілість. Марія сьорбала повітря слизькими жерлами алергічного носа, дивлячись непорушно, зачудовано поперед сірбе, підтискаючи до синього губи, зовсім тобі не зла кікімора чи там єхидна викладачка, тільки-но, в першому поколінні, відірвана від життя інтелігентка, може, навіть інтелектуалка, хоча останнє лунало дискантом, щоб виправдати нікчемне існування: іноді голоси їй видавалися великими слизькими блискучими рибинами, іноді колегами, зовсім без одягу, іноді прекрасними жінками, що займалися забороненою лесбійською любов'ю. Вона спостерігала за Іваном з-під тяжких рогових окулярів коралевого кольору, з награною тривогою, бо для страху вродь і не малося ніяких причин, а часто з німим запитанням: чи розрізняє він голоси, чи спілкується з ними, що вони так небажано, зрадливо пішли від неї, полишили на самоті, з цим маленьким, але вже з ранніми статевими ознаками чоловіка. Отож, потім, у часі, доктор скаже, що мати Івана і була першим злим його генієм, хоча внаправду, — скоряючись чорному фатумові, що вона приймала грайливо і театрально, з чарівним мазохістським дійством, захованого дуже глибоко у маленькій і розтріпаній душі, якщо тая існувала у статі протилежній, і рухалася до кінцевої точки своєї подорожі, без віри у якесь інше життя, з невірою в існування чогось більшого, аніж чорна волога темрява, а тому не могла аж нічим зашкодити синові, лише тільки тим, що подарувала йому життя в цій країні суцільного мороку, — краще було б йому не народжуватися. І напевне тому, коли мова заходила про освіту, вона, як людина реальна, могла не бачити, яким боком вплинула на її життя освіта, що не дала ані йоти того, про що мислилося і мріялося» — тому вона сторонилася і боялася старшого сина, брата Івана, що давно покинув її світ і подався у люди. Іван з усього мало що встигав розуміти. Його тягнуло у протилежний бік, його займали інші світи, так мало подібні на світи матері, брата, батька.

Тому, з усього виходило, релігія для Марії була тільки окультуреною філософією, або навіть у перспективі, — шматком, доволі не ласим, для заробітку; релігія була культовим значенням для неї тільки у тому сенсі, що — як гадалося — увібрала народницьку традицію, трохи іудейства, трохи окультних забобонів, навіть трішечки сексу і обов'язково — політики, політичного устрою, нехай не дуже якісного, хоча в міру можна при нагоді філософськи виправдати, але що, на превеликий подив, не можна притулити до людини: вона в це уперто вірила або намагалася вірити. Загалом вона навіть не покладалася на психологію, таку модну в її середовищі, таку заборонену, але зазубрену, як гімн чи формула Едісона, переписану нею власноручно до тлустих зошитів з підручників по психіатрії чи кадебістських посібників, що дивом потрапляли до рук напівпереляканих інтелігентів. Пізніше, коли їх, на привеликий подив, почали запроторювати за ґрати, вони зрікалися своїх принципів один за одним, строчили доноси, самі дивуючись страшному шквалу, котрий звалився на їхні невинні та безтурботні голови, і лише одиниці достойно змогли прийняти смерть і тортури, але Марія, на превеликий жаль, не дожила до того часу. Тож релігія не набрала для неї зачарованих, до округлості, тем, а радше виникала як щось побічне, що ніяк не могло вплинути на синів, особливо на Івана; релігія не набрала для неї того потужного стимулу, над яким можна порозумувати, бо в цьому, саме в питаннях релігії, вона ніяк не тямилася, але в підкірках її вгасаючого розуму вона стояла врівень перекрученої філософії, психології і сексу, саме так вона приймала будь-яку другу релігію, вже не говорячи про християнство; як таке, що через півгодини можна забути, переключитися на анальний секс. Принаймні вона дотримувалася обох цих аксіом, а іноді, при нагоді, могла повторити жорстким скрипучим голосом. Але у Марії брало приском шкіру, наче велика, могутня течія охоплювала тіло, несла безлюдними берегами, попід ними або під товстою холодною кригою: тоді її лякало падіння води у каналізаційних секціях. Спостерігаючи за Іваном, вона розуміла в ті хвилини повну невідповідність, відчуженість від світу, яку відчувають бузувіри перед смертю.

Івану виповнилося сім років, коли Марія померла. Тоді вперше у його житті з'явився батько. І він напевне знав, що то з'явився саме батько, а не хто інший. Все своє існування, заповнене миттєвостями, а не життям, короткими, як спалахи у картинках кінопроекторів, він весь цей довгий і жорстокий путь тягнув на собі непосильною ношено жаль, ядовитий і ядучий відчай, що мати так несвоєчасно померла, рано полишила світ цей і віддалася на поталу голосів, не дозволивши використати в ньому зародок любові чи ненависті; він з насолодою, віддаючись слизькій прохолоді, пірнаючи в ніч чи фіолетовий вечір, оживляв Марію у своїй уяві, забарвлюючи фантазіями, і потім у рівних мислях своїх, як безмежна заасфальтована площина, з хмарками білих метеликів над паруючими пагорбами, з жовтими свічками дерев, що уквітчували пишноту соковитих фантазій, він страчував її — то на шибениці, то на гільйотині, то розстрілював, майже як комсомолку, похопивши досвід з малюнків, що мати давала йому бавитися; він страчував жорстоко, зі скрученими дротом руками, на колінах, роздягнену, зґвалтовану, обличчям до червоної облузаної стіни. Виникало таке несподівано, вже у далекому минулому, але з домішками дивовижних запахів парфумів, тухлої риби і тління. Особливо воно відчувалося після дощу, коли світ лежав у великих калюжах, де пливло повагом і неквапом синє небо з білими султанами хмар. Упродовж його мандрівки до Німеччини, — це почуття, ці напливи фантазії гріли його істоту, як зелений фосфоричний вогонь: він міг поклястися кому завгодно, що любив матір найбільше, хоча майже не пам'ятав, а образ її повертався тільки у фантазіях, але він більше пам'ятав батька і брата, але в пам'яті кожної секунди повертався до Марії, відновлюючи прожите з такою точністю, що пізніше поставили судпсихіатрію в тупик, і насамкінець вони назвали це початковою шизофренією. А поки що він ночами роздягав подумки Франьку.

Батько, з видовженим обличчям, опущеною до низу головою, з прогнутою шиєю, обплетеною синіми, у палець жилами, говорив коротко і уривчасто, тихо і упевнено, ніколи не чути, як когось він лає чи сердиться: блискає тими очиськами, вузькими і безпристрасними. Сорочка на грудях у нього розстебнута, так, що видно широкі м'язисті груди, порослі рудим кошловинням. Погляд прямий, тривожний, іноді тільки більмові яблука ворушаться. Батько геть голомозий. У прочинені двері ранком видно, як він намилює білою піною голову, щоб прибрати рештки волосся. Він акуратно шкребе синім трофейним німецьким лезом шкіру. Іван спостерігає за ним, хоче заглянути в обличчя, але бачить тільки випнуті гострі хребці, що справно бігають під напнутою шкірою. Батько широкий у плечах. Він весь час, не обертаючись, говорить до Івана, потім обертається і мовчить, мовчить протяжно, але не так, як люди, котрі хочуть виважити слова, а як тварини, — солодкий, приторний сопух розходиться колами. Іван бачить, як ворушаться сизі очі, наче одне ціле, зовсім окреме від організму створіння, як хто ненароком кинув їх у окріп чи розпечену олію, а вони там візьми і прижилися: так він вперше бачить, навіть зачудовано, як чужий статевий акт, як прелюдію до любовної злучки, і проповзає перед зором Івана панорама: бачить він на батьковому обличчі страх, гру дивного світу, і віднаходитиме тільки близькі для нього знаки, і ці знаки він пізнаватиме швидко, розрізнятиме і дізнаватиметься їхній зміст, як вичитують древні письмена професор філології або навчений науками криптолог, що поволі відходить від світу, занурившись у солодкий і химерний, далекий, видавалося б, від життя світ кабалістів, звідки вже віє трупним смородом віків, мов від першого кохання; він ловитиме страх на запах, на смак, на нюх, як заюшений білою піною сказу пес, але з чіткими мисливськими звичками, — так виходило і у нього: при чистому світлому розумові копирсатиметься судомно його сумління, промовлятиме до нього, бо іншого в житті він не навчився та й не збирався набиратися. Але тоді ще була жива Марія. А він глипав на батька, з-під лоба, із своєї крихіткої кімнатки, і дослухався до материного, як чують віддалено музику, важкого, вологого її дихання; вона лежала за дверима з білого гофрованого шкла, і вижовкла шторка, від прання та давності, тремтіла на короткому протязі холодним листком смерті. Позаду, за чорними хрестами віконних рам, у широкому і безмежному, неправдоподібно чистому шклі, висіли тонкі павутини осіннього дощу, криком заходилося залізничне депо, що в холонучому безлюдді розвівало голоси паротягів та залізничної команди.

Батько носив важкі армійські черевики, що виміняв десь на Дамаському півострові; він все говорив про рибалку, полювання, жінок і злидні. Останнє слово він промовляв зі смаком: пізніше Іван дізнається і зрозуміє, що це слово повторюють часто люди, котрі вдають із себе багатіїв або пристарілі селадони, або надто багаті люди. Відколи батько приїхав, то Марія ще ходила на працю до інституту, сповнена обов'язку, як школярка, що катується і роз'їдається кислими пустощами мазохізму перед першим інтимним зіткненням, що попросту називається злучкою, з насолодою фліртуючи із старшими чоловіками, даючи помацати цицьки у напівтемній роздягальні своїм ровесникам, і часто така гра закінчувалася порожнечею і пусткою, але радісним криком статевого задоволення, що вже ніколи не повернеться, тільки у невідомій пам'яті десятиліть випливатиме пересудомленим ротом, низкою _зрад, але повторюватиметься з дотошною синхроністю ще, і ще, і ще. З появою батька він входив у смугу тривожних відчуттів, і більше того — це знаменувало з*яву протиріч у його житті. Найдивніше було те, що він ніколи не відчував втрати батька. Він бачив це віддалено, з тривогою, так як відчувають втрату звичних предметів, що за давністю загубили своє звичне призначення. Іноді він сприймав його тільки на слух, не напружуючи уяву, лишаючи свідомість чистою від протиріч, що ними забарвлене життя дорослих. Батько більше жив для нього у слові матері, у її зморшкуватих устах, з сірим йоршиком виріділих, від постійних вищипувань, травлень вусиків над верхньою губою. А потім батько з'явився: він мав таку дивну здатність, можна сказати властивість, з'являтися, як дзиґлик, як нове емальоване відро; але попріч предметності Іван чув електричний тріск у горішніх сферах, пінився у хоралі несподіваних голосів, як скіпають жовтою хвилею черви у калюжі гною. В такі хвилини він робився непосидючим, гасав кімнатою — мовчки, як приблудний пес.

І того листопадого дня, коли він глянув на чорний міст над каналами вуличок, над артеріями іржавих труб, над коліями, що переплелися, як нитки у вранішньому промінні сонця, з самим сонцем, що падало і піднімалося кривавим оком, і того осіннього дня, з грибами дощу, якогось нетривкого і ніжного, Івану зробилося прикро: він ошпарено, як для дитини, завертів головою, а коли батько гордовито закинув свою, він з лячною, несподіваною для самого себе ніжністю обм'як, забачивши, як під тонкою шкірою набрякають вени і м'язи, як заходив борлак, і тоді почув тихий писк, що нагадував шелестіння, лопотіння вітру у листях липи біля самої залізниці, де на когось чекаєш, а місячне проміння виливається на жерстяний дах, а насправді чомусь гадається, що перед тобою лежить ясний день. І ось тоді він чітко почув хор голосів, тонких та писклявих, а потім різким ударом, з жорсткістю металу, увірвався звук, захоплюючи своєю справжністю і вологістю життєдайного тління над сухими шелескими криками, а по тому у світ золотого трему влетів справжній крик та волання людини, що заливалася у жаских приступах смерті; так задихалася і помирала мати. А батько стояв над раковиною, завмерлий чи невідомо ким зупинений, і тримав у жменях воду. Темна постать його тремтіла на синьому екрані вікна, відкидаючи не зовсім реальну тінь. Потім загудів, розкидаючи пучками звуки, електровоз. Електротяга гуділа здалеку, як велика химерна тварина, тому звук видавався таким, як дзижчить велетенська муха, але Іван знав, що воно не так. Батько повільно вилив воду, крикнувши зовсім буденно: «Піди принеси матері води!» — і виставив велетенські долоні, широкі, лопатами, з квадратними пальцями селянина, що невідомо чого вікує у місті і не знаходить собі пристанища, тобто праці, відповідно його природі. А ще Іван із захопленням дивився на м'язисті батькові груди, в кучериках рудуватого, трохи червонуватого волосся, що набиралося повітря, — чи то до чергового занурення у воду, чи, щоб вихилити гранчака синьої горілки. Його образило недбале батькове «принеси», бо він сам думав принести води або забігти до матері, але він боявся батька, хоча навряд це можна було назвати простим буденним страхом, котрий відчувають діти перед дорослими та рідними, куди домішувалася повага, любов, захоплення. І він, Іван, зиркнув на нього — прямо, кидаючи погляд прямо у вічі, так, як роблять дорослі, коли викликають свого ворога на поєдинок або показують, що готові до всього. Тоді, в ту хвилину, батько відчув, як страх від цих сизуватих, дитячих і невиразних, наче безколірні скалки, очей, влазить у мізки жовтим червом. Похитуючись від несподіваного солодкого сп'яніння, з онімілою думкою, як зашпори на морозі, думкою, що котилася перед ним шматком великого сиру, Іван зайшов до матері, тримаючи поперед себе кухля із зламаною дужкою: І, трохи загодя, він згадає, вкарбує у коротку пам'ять, врівноважено і спокійно, зовсім як людина, що звідала чогось такого зловіщого, а більше забороненого: відтоді у нього з'явилися думки. Думки у нього пливли не рівно та гладко, а дринькали та деренчали, чіпляючись кострубатими краями за нерівну поверхню, налітали одна на одну, спотикаючись, розлітаючись кольоровими більярдними кулями врізнобіч, і тоді він уперше спізнав неспокій, дивину та дратівливість; але переважко виниклі думки бігли рівно, жебочучи прохолодними струмочками у звивинах мозку: байдуже, сіро, спокійно. Тоді він почув у собі дорослу, міцну злість, наче голова налилася отрутою.

Марія, як і кожна істеричка, не йняла віри, не хотіла вірити, що помирає. Вона уперто не хотіла помирати, хоча матрац і простирадло під нею просякли гноєм, калом і сечею. її надчуттєвість потребувала нагального спілкування; вона, її надчуттєвість, не хотіла визнавати присутності душі, а тому, видно з усього, Марія претендувала на вічність проживання у цих слякотливих, вільглих, підсвічених мурим зеленаво-жовтими, з малиновим, що переходив у червоне, наприкінці синє, мертовних вулицях, з вицвілими плакатами кумирів над ними, що видавали моторошний метафізичний протяг, котрі через багато років після її смерті слугуватимуть для рекламних щитів напівмафіозної контори. Життя Марії скажено вертіло очима в орбітах невідомості. Навіть смерть для неї зараз була чимось абстрактним, нереальним, як базіканина на кухнях, суспільних комунальних залах. Сморід, задуха, біль — для неї прикра тимчасовість, наче несвоєчасна зупинка трамваю посеред пустирища старого кварталу.

І тому, зовсім лячно для всіх присутніх, у яскраво жовтій несподіванці, Марія зіп'ялася на лікті, коли побачила перед собою Івана, наче загледіла далеке, минуле власне відображення: шкіра обвисла ганчір'ям на кістках, мов хто понамотував, а потім розсердившись, пообривав, і то не до кінця. Тут думки Івана, ясні та тверді, змінилися пливкими почуттями, — щось боляче ударилося в саме тім'я, зронило пекуче зерно, подібне на іскру полум'я, пішло іскрами тендітним тілом, і він внюхав гіркий подих відрази, затим рота наповнив приток жовчі і мелясної слини; він готовий виблювати, але невідомість, незвичність самого акту, що фізично вимушувала вивертати нутрощі, а тому було все це дивним і незрозумілим, зупинила його, наче він спіткнувся на порозі. Голова Марії засмикалася, розкидаючи повсебіч, довкруж чорних павуків, мух і голоси, що зліталися докупи великими брунатними комахами. Марія залилася не своїм гласом, вирячивши на Івана безколірні очі. Цього разу все нагадувало кіно, зміну кадру, а то й гірше: тіло Марії покоїлося на білих подушках світла, що висіли у повітрі рівними полотнищами, які торжественно, видавалося, могли злетіти у небо, до блідавого місяця, тихо, без найменшого шарудіння. Він повернув голову, побачив за вікнами золоту осінь, упіймавши широко відкритими очима ледь вловимі притоки щастя, що хвиля за хвилею падали йому на груди, обмиваючи ніжність дитячого серця. Перед ним зараз були тільки сині від вечора стіни. Марія зіп'ялася на лікті як тільки могла: вона висіла разом зі своїми просяклими нечистотами підстилками на срібних подушках, а також висіли у повітрі жовто-червоні сади, розкидані безликими дворами, що гиблої осені нагадують каверни, котрі випустили тільки-но гній, — так почувалася Марія, вигрібаючи рештками легень останні години життя. Іван важко дихав, безборонно впускаючи до себе незрозумілий світ, а потім тільки почув хрипкий голос, вже зовсім віддалеку, що захлинався у ненависті; і зараз, і потім, і через багато років він зрозуміє, вбираючи полинову гіркоту вулиць, піняву порожніх вулиць, просяклих сциклінням: то лють затравленої тварини, спрямована на нього, ударом, пекучим, наче удар шкіряного бича. Ця лють увійшла червоною блискавкою, миттєвістю прорізала широкий простір нізвідкіля, ударила в пах, скорчивши тіло ударами сотні голок. Марія заверещала: «Геть звідси, недоноску! Не хочу тебе бачити! Геть звідси!» — Він не здивувався, наче сказане стосувалося зовсім іншого: кухоль вилетів з рук, розкидаючи сталеві леза води, що падали, розкручувалися у сутінках останнього земного пристанища Марії і без жодного звуку у сріблясту пилюку, і впав, прогнувши круглястий емальований бік, на підлогу, під ноги батькові. Батько швидко, одна тільки його рука підхопила кухля. Іван підвів голову, — батько вертів у руках кухля, з приліпленою ізоляційною стрічкою дужкою і говорив гнусяво: «Еш, злидні, понаклеювали!» Що понаклеювали, Іван так і не встиг дочовпти. Дужа батькова рука викинула його за двері.

Потім вона померла. Іван стояв за дверима, слухав, як булькотять у горлянці повітря і сукроватиця, виходячи зі свистом з продірявлених легень, наче воднораз кричало сто голосів у велетенську, вселенських розмірів трубу. Іван тримав того кухля. Сонячні тіні бігли кімнатою, сповзали радісно на підлогу. Він вже чув розмови, що кожна людина хоче убити іншу, хоч раз у житті. Тому Іван сидів, радісно дихаючи, на кухні, вслухаючись у незрозумілий світ, що йшов напливом на нього. Підходив до дверей і чув одноманітний, зламаний посередині голос батька, що намагався закричати, але, видно з усього, розумів щось таке страшне, котре насувалося на їхній будинок, і воно, не означене жодним словом, навіть дією, але таки пролітає у повітрі чорною тінню птаха. Малий не відразу дотямив, що це батько вичитав з його очей, а саме про це він говорив матері, тобто батько лаяв її, перед самою смертю, на самому її порозі приглушеним, навіть диким від жаху голосом. Коли батько вийшов, то малий знову поліз з кухлем до матері, а старий не звернув на нього уваги, — Іван побачив його у білій і чистій вітальні. Став за спиною, притискаючи кухля. Той налив собі горілки, тобто «водки», потім глянув через плече, підвівся, взяв за шкірки, за комір випрасуваної, але старої, від брата сорочки, підняв повище, і він занюшив терпкий запах горілки, зіпсутих зубів та оселедців. «Твоя мати убила твого братика. Ось така сучка… і спалила його у грубці… Там, у тій вашій задрипаній комуналці… У центрі…» — Тут і вони обидва почули протяжний схлип, радше виття, щось зателіпалося у повітрі, а батько поставив Івана на ноги, перехрестився і зайшов до кімнати, де на жовтих підстилках, в повному мороці лежала мати, а його дружина. Іван почув запах. Цей запах дивовижно розвеселив його, але те скоро відпустило. Він знову побачив перелякані очі батька, що плавали живими, трохи скошеними скельцями на розпухлій та гладкій від горілки мармизі. І запах знову повторився, щоправда цього разу ледь вловимий, далекий, як звук, як колір, як прощальний голос. Трохи пізніше, в патронаті, Іван пригадає ту грубку, що колись слугувала замість каміна, а потім дбайливі руки перебрали цеглу, переклавши на плиту. Дбайливі руки, з усього видно. Але для Івана той день, коли життя скажено заглянуло у жовті калюжі світанку, сповнився злостивих думок про батька. Він, загалом, думав про батька і матір, про всіх чоловіків Марії. Він пам'ятав усіх материних мужчин, але ніколи не думав, не гадав, хто вони, для чого вони ходять, чи вона затягує їх до сусідньої, маленької кімнати, де завжди тхне пилюкою на книгах та сечею собаки Пусіка. Чоловіки приходили, а йому говорили, що про все він дізнається пізніше, що він теж таким буде, коли підросте. І всі вони сміялися, якось всі однаково дивилися повз нього або ось так, наче його не існувало взагалі, а тільки красиві осінні пейзажі за вікнами і якась від того незрозуміла тоска. Можливо, це і було так. Але це більше нагадувало прогулянку з батьком. А ще краще, коли він спробував піти з дому, виріс та змужнів: був вище на цілу голову від батька. Це виходило так, як у малиновому спогаді, від якого легенько піднуджувало, розслаблювало коліна і відносило до того часу, коли він вештався країною, вже лиховісно знайомий, але невідомий, наче витемнена фотокартка, наче хто його покликав у невідомість, поклав на крила, а потім дав ті крила і він летів над квадратними поселеннями, над селами, над містами, над душами, кидаючи радісний крик, це, коли у прочинене вікно, з опущеною безвільно, як використаний контрацептив, тюлевою занавіскою, він побачив секретарку, що видруковувала щось на машинці, — вона схилилася, оголивши тонку, гарної форми шию з-під шапки русявого, з попельнястим відливом волосся, з голубими розводами жилок, що доречно, візерунками лягали під шкірою; кільця волосся природно, тужаво розкручувалися при кожному порусі, підігравали витонченим плечам, обтягнутим міцно червоним широкобортим, майже чоловічим піджаком, падали зливою на папір, відлітали назад, запалившись золотою міддю на сонці, а дівчина закидала голову назад, усміхалася до себе одними краєчками губів, потім поставила ногу на стільця, поправляючи підв'язку, а волосся неслухняно забилося об шию, але вона цього не помічала чи з насолодою юності приймала ці дари, прилаштовуючи на білосніжній пухкій нозі панчоху; тоді сонце заливало майдани, а вітер лежав тихо, навіть якось вороже. Затим він вловив дразливий запах, дух падалі, неживого тіла, де ніхто, ніякі сили вже не жили, а труп не відданий землі, а розкладався, розсипався на сонці, і відразу до вуха донеслося, як секретарка відбиває тонкі, ледь чутні звуки клавіатурою, б'є притлумленою ніжністю об його барабанні перетинки і все вище пробирається, вище слуховими каналами до нервів голови, в'їдається в клапани, у звивини мозку, наче вселенське гуготіння несправдженого бажання. Він повагом тоді пройшов повз віконного екрана, з першенням у горлянці, думав, крокуючи, заходячи на широкі сонячні простори майдану, наче оминаючи запах падалі, що ніжними солодкими лапами висів у нерухомому повітрі, він думав, а не згадував про Бабейкину, маленьку, тендітну, родимкасту, з великими вишневими очима, що брала у рота прямо у роздягальні, просто так, а не за польску жувальну гумку, але не давала на передок, верещала і як велика тварина вертіла гарними своїми очиськами, і як він, мліючи від захоплення, спостерігав за учителем фізкультури, що кормив її «на ікло», закинувши догори свою п'яну, вічно червону харю, зараз бліду до зеленого; тоді він пам'ятатиме, на сьомого листопада, два великих ока, маленьку тремтливу грудь, що вискакуватиме з-під його невмілих пальців, і розкинуті гострі коліна, твердий, як кістка, лобок, і перше статеве спустошення у напівтемній шкільній роздягальні: він зробив коло сонячним майданом, зупинився біля прочиненого вікна, розстебнувши дорогу, німецького пошиву шкірянку, почекав, коли попельняста копиця волосся спаде з очей, і секретарка з увагою, навіть захоплено подивиться на нього, тоді одним порухом, ловлячи своїми зіницями її, як вони звужуються від жаху, потім знову ширшають, і відстрелив одним пострілом голову, спостерігаючи за кривавим фонтаном, що заляпав білосніжну, обвислу занавіску; сплюнув крізь зуби, як після виконаної роботи, засунув обріз «вінчестера», і подався на залізницю, — йому треба було ще встигнути до закриття магазину, щоб купити дітям помаранчів.

Через тиждень, коли Марію ще не привезли з трупарні, то Іван з кутка спостерігав за людьми в чорному, що тремтіли, як від сверблячки, ворушили руками, наче лапками великі комахи, іноді вони підскакували до столу, щоб випити горілки, нашвидку закусити і благочестиво вставитися водянкуватими очима в дверну амбразуру, в очікуванні труни, покійниці, закінчення процесії, і саме тоді він почув удари дзвонів, і зіскулився від болю, наче хто усмалив по яйцях, а до вуха доносилося не що інше, як хто спалював велетенські коробки сірників: з'явилося обличчя, — так собі просто зависло серед золотої маяти осені, і нахабно наказало, щоб він їх усіх повбивав. Іван не мав нічого проти, але був надто малим, проте все навколишнє викликало у нього відразу. Коли пика зникла, Івану боляче різало в пахвині і викручувало нирки. За годину він побачить велетенські простори цвинтаря, залиті багрянцем, золотом осені, а перед цим квартали, занурені в тінь, у сум осені, смерті, лишень міст в синіх озерах, окутаний оловом осіннього сонця, що провалювалося крізь хмари, відбивалося у воді, перебираючись назад по небу чи до неба. Похорон проходив для нього як щось незрозуміле, але пекуче, як останнє кохання, чого він аж ніяк не міг знати, як щастя, що прийшло на кілька годин чи за кілька годин до кінця життєвого путі. Словом, він нічого не зрозумів. Але секретарка у вікні, запах трупу, великі сонячні плями, навіжений страх в очах батька, великі вишневі очі.

Батько завжди ступав важно і чинно, як тому вчився і чому навчали з самого народження: виростаючи чи виховуючись серед малограмотних, низькорослих мужиків, де силу кулака, тюремну відсидку, що називалася «ходкою» вважали за аксіому, чому неможливо сперечатися чи доказувати; тут говорили, якщо смерть, то буде і смерть, і ніяк ти по-іншому її не назовеш; де доброхотів не зносили за настирність, тобто на нюх не терпіли, а при першій-ліпшій нагоді, на полюванні, намагалися випадком, з берданки вибити мізки. При з'яві посеред дороги попа тицяли дулі, і ті дулі засовували до кишені, чемно вітаючись з батюшкою. Іван всього цього не знав, геть затертий столичним лоском і шиком, проте з хмільною радістю слухав чоловічі розмови про полювання, про рибалку, про життя в далекому енному селі, — тільки сірий оскал батькового ока, переляканого чи лихого, світив на нього, як на чужого зовсім, холодно, наче з ями.

Ближче до літа, вже під травень, Іван періодично почав відчувати тривогу, що захоплювала його зненацька, лякаючи каламутною печаллю: так він починав думати. І ось батько повів його містом. Спливало вже літо, мережачи повітря невимовною спекою, пряжило разом з великими чорними жирними мухами, що перетинали свій звичний шлях від Бесарабського ринку і долітали до їхнього фешенебельного, вважай, району. Того дня батько примусив його одягнутися, власноручно, а не допомагав, бо раніш його одягала мати; він приїздив від баби чи бабушки, і в останньому дійстві він бачив щось навіть чарівне, котре пахло чуланом, з часником, воском із сотів; в такі добрі і світлі часи, де пахло часником, цибулею, медом і воском, навіть брату подобалося одягати вередливого Івана. А тоді він чекав на батька у великій вітальні, то знову занудливло віддавався мріям, листаючи книжку про індіанців, вождів та Шкіряну Панчоху, побачив старого у світлій та білій кімнаті, з великими вікнами, полонячись невимовною тягою до цього незвичного чоловіка, — батько наливав собі горілки, випивав, закинувши голову, що рідкі, ще не поголені косми, торкалися плечей, і закусував салом, з рожевими прорізами, смачно хрускаючи часником. Запах дразнив ніздрі, щедро і густо, навіть хотілося їсти, але це було щось інше. В цій суміші запахів він плутався, наче у захмелілому хороводі, де звуки, дух терпкий землі віддалеку, мелодії його тихих думок набирали одного цілого. За вікнами синьо лежали двори за дворами, мов велетенські вигрібні йми майбутнього життя, де у самому вирлищі нечистот от-от, видавалося, закипить. Потім батько взяв його за руку, і він відчув шерехувату, порепану шкіру, і повів вулицями, що ще лежали чорні, порожні, виводили кудись у невідомість веж, недобудованих кварталів, де роїлися запахи; вони були далекими ці вулиці, і нагадували розповіді матері, а зараз саму її, з пустими ямами очей, що Іван аж заплакав. Повітря ще вологе, але клалися густі, ледь забарвлені у жовте тіні — на спеку і таке інше, чого він ще не розумів. Вони зайшли у метро — спочатку у холодний підземний перехід, де він знову подумав про матір, саме подумав, а не згадав чи нафантазував казна-що: мати забороняла, довго не відпускала його за межі будинку, а його прогулянки означалися заледве дитячим майданчиком, парканом або її запилюженим кабінетом.

Після цього, в цьому проміжку, пам'ять про матір зникає; вона вивітрюється в глухих закутках комуналок, куди його батько привів. І наприкінці дороги, з недитячою серйозністю, він чогось подумав, що саме це початок дороги, не інакше. Тоді, через десять років, він згадував батька з легкою ненавистю розбишаки, наче віднаходив у тому через багато років виправдання: батько носив на важких атлетичних плечах, що бувають тільки у циркачів, невеличку голову, видавалося, вона настромлена крихітним райським яблучком на тонкого шпичака шиї, що, в свою чергу, якщо добре придивитися, мала волячу силу, зміїну гнучкість, хитрий вигин, жіночу пругкість, і від того батьків погляд робився ще пронизливішим, далеким і отруйним, навіть убивчим, як у степової чи гробової гадюки; і лише тоді, зачаровані, люди помічали міцні руки, могутній торс, дебелі, трохи закуці ноги, але надто вправні, як у боксера чи футболіста. І пізніше, зовсім вже дорослим, він починав розуміти, чому мати віддалася простому провінційному босяку, що в скорому часі, на привелике захоплення інтелігентних родичів, став рецидивістом, таким робом потвердивши їхні кімнатні пророцтва, — їй, як і решті одноплемінників, не вистачало сили, а радше розуму. Те, що вони називали розумом, було просто невдячною зарозумілістю, і саме батько перший вгадав, що виросте з Івана, хоча б десять педагогічних інститутів кинулися його перелицьовувати, виховувати, любити, випещувати, ненавидіти, — один біс його син робив би все на свій розсуд. Тому вони по-своєму його ненавиділи, а може, трохи любили, але кожен вже розумів, що з Івана виросте щось таке, яке перевищить їхні пороки чи, навпаки — чесноти. Але одного не розумів тільки Іван: з якого дива батько водив його до колишнього помешкання. Він при'іце до нього, до свого батька, відшукавши десь під Тамбовом, щоб почути правду, але коли побачить його, то зрозуміє — дізнатися нічого неможливо, бо горілка, фатум і горе зітерли геть з голови старого останні здраві думки. Він лежав і конав у комірчині від цирозу печінки, з прогнилими нирками, весь у сечовинні та гівні, з крикливою алкоголічкою-рецидивісткою, котра чекала на його смерть. А того дня він вперше побачив високі стіни, з білими березневими брижами, які слизькими рибинами, що зникали у сирих і темних закутках будинку, висвітлюючи муро широкі, стіловидного типу вікна, де трухляві рами вкриті тлустим шаром сажі: колись добірні дома, що зараз гибіли під комуналками, вичорнілі від недбальства, вони похитувалися вітрами років, пущені мов старі кораблі на волю житейським шквалам людей, що несподівано увірували у правоту свого життя, а саме, що життя належить тільки їм і нікому більше, проте не позбавилися ледарства, страху перед завтрашнім днем, так як то у полишених справжньої віри, окрім їхнього власного нутра, що вивергало прекрасні думки разом з калом. Ну, то теж віра. І до Івана, як у широку трубу, линув голос батька, заледве не пророчий: «Щось мені на баб останнім часом зовсім непруха…» — холодний, важкими похмільними краплями піт на чолі, тремтячі кінчики пальців. Вони простояли майже півгодини перед велетенськими, облузаними і побитими, років з десять не фарбованими дверима, аж доти, коли двері не відкрила маленька жіночка, з миловидним обличчям, аби не купи зморшок, що павуками розлазилися її обличчям, і тому голова її нагадувала полузану порцелянову чашку. Очі у жінки великі, вицвілі від часу, від самотини та злиднів, ляку перед невідомим днем, і вологі, мов у блудливої сучки. Іван почув і відразу зрозумів цей світ, в якому животіла стара.

Батько стояв, розхитуючись за босяцькою звичкою на черевиках ще кілька секунд, що протяглися довго, так, що можна порахувати удари крапель, що стікали з проломленого даху, а вода була ще тієї зливи, днів зо два якій точно, і аж потім зайшов, перекидаючи через ліву руку, відставивши лікоть, піджака, фасонного і модного; повагом він пройшов коридором, темним і смердючим, де було тільки видно його атлетичну постать, м'які, притишені кроки молдавських черевиків з німецькими протекторами малинових, майже ніжних, як дівочі руки, підошов; потім він сів на стілець, спинкою до грудей, склавши на нього спочатку піджак, потім руки, — рипучому, поставленому біля самої груби, обкладеної імпортною кахлею, і закурив, перед цим закусивши особливим прикусом казбечину, на зековськии манір, пурхнувши струмком синього диму, а вже потім, загодя, дивлячись на ліплену стелю, дав жінці грошей, діставши їх з маленької кишеньки, — туго складені, у чотири рази. Було зрозуміло, що гроші трималися саме для цієї миловидної, з плаксивими очима жіночки. Батько дав гроші їй так, як люди, що не знають цим грошам ліку.

— Базарь, старая, і не тягни за душу… — батько підняв руку, розчепіривши п'ятірню, і стара сахнулася.

Жінка була якраз з тих, що злидні і непотрібність, але не треба плутати з непридатністю, роблять святенницями або злісними тріскухами, стукачками з доброї волі. Жінка сіла, слухняно склала руки на коліна, покірна собачій судьбині, — від неї війнуло прілотою забуття, холодом літніх жінок, що давно не знали мужчини, — і почала розповідати, розтягуючи слова на міський манір простолюду, з ухилом на блатняцький чи там дивись — вона, мовляв справді не бажає розповідати, але виходить саме так, ви мене змусили:

— Значить це було перед весною… Чи від самої весни, ото так…

Потім Іван зовсім відірвався увагою від її розповіді, щось у нього засвербіло в грудях, під підошвами, — за вікнами авто вилітали з підворіть чорними жирними мухами, тіні кидалися услід тіням, і далі, зовсім далеко виникне інший голос, наче хто вичитував закляття, і він зрозумів, що воно ото закляття, починаючи вбирати з болючою насолодою світ, що простягався перед ним у яскравих і іржавих сонячних плямах, таких великих, більших навіть, ніж весь світ, і він, Іван, провалюється за якусь межу, якої страшилася ця жінка, а зараз його батько, ховаючись за синіми пасмугами диму. Він очуняв від легкого поштовху під низ живота і почув їхні голоси — жінки та батька. Але до слуху донеслося зовсім інше звучання, на півтону вище, різкіше, глухіше, як після сну чуєш чиєсь протяжне скімлення, як хто ткнув писка в пилюку. Тонкий, різкий, водночас заглушений звук. Це як несподівано побачити гори, зачудуватися, а потім вирішити, що ти колись їх бачив, і у відчаї, в очікуваній пустоті почуттів, що нічого не приходить, наче облузаний качан кукурудзи, заклякнути з витріщеними від злості очима, — проте це через багато років. Так він почув і побачив голоси батька і жінки. До голосів у домі взагалі, припалого золотавою пилюкою минулого, де мешкало так багато і всього, що можна задихнутися внаправду. Іван міг розрізнити їх на кольори, повестися на тепло, так як відчуваєш жар вогню за склом поїзда осіннього гожого дня, навіть на смак він вирізняв ці голоси, що зараз шурхотіли ніжним травневим листям. І ще багато чого такого, чого не дозволяв отруєний дорослими його досвід.

А жінка говорила, трохи поволі, певне за звичкою, розставивши гострі коліна:

— Вона-то й лигалася з ним, бо сам понімаєш… Кормилець надо в сім'ю… А який з нього кормилець… Так собі… Малого ще не було… В пузі… Ти знамо де… — ця жінка, з прямою, як у аристократки спиною, уперто говорила «ти». До столиці вона потрапила випадком, бо закохалася у залізничного провідника, а той натішився, але не покинув — полишив у бригаді, але дбайливо підстилав під кожного зручного пасажира, там вона знайшла чоловіка і опинилася тут. Слова жінки перепліталися із спогадами про Марію, про себе, про її чоловіка, мужчину, як вона говорила. Як Марію хтось підучив «труйнути того» його, батька Івана, а вона чи то не встигла, чи то забоялася, і вже на кухні, після посадки чоловіка «на зону», на кухні, з облізлими шпалерами, поділилася досвідом з нею, Дуською чи Люською. А та, в свою чергу, намотала на вуса і підсипала полинь у горілку доходяги, тобто свого залізничника, і через три неділі того, її мужика, рівно не стало. Потім вона вже спокійно, коли Іван очухав, почала розповідати про Марію: як вона народила дитину, без жодного крику. Вона тільки вилуплювала очі в темряві, ворушила налитими кров'ю більмами, закусивши міцними, доглянутими зубами губу; вона рячила очі і по-скотинячому мовчала, так, як її вчила мати, така ж сухопара, з підтиснутим задом сучка, що прожила сорок три неповних роки і померла, стікаючи гноєм і злобою, викидаючи через свища у горлянці прокляття, але мовчала, — одна велетенська дірка у горлянці промовляла за неї. А Люська підійшла і почала допомагати. Вона все добре, уважно, ретельно, по ходу, мов записуючи, запам'ятовувала, бо життя вчить пам'ятати найдрібніші речі, бо іноді оті найдрібніші речі можуть принести великі неприємності або коштувати життя. Тому Люська запам'ятала, як високі стелі тонули у темряві, а тому видавалися безконечно високими, як стіни піраміди чи гори; запах поту, надламаний листок на фікусі, лаци місячного світла, що лежали нерухомо олійними калюжами, вихлюпуючись через проймища дверей. Тож вона зайшла і мовчки стала допомагати. Коли все закінчилося, то Марія завила, так плачуть і скиглять діти, яким строго заборонено плакати, але вона тихенько заскімлила, щоб ніхто не чув, — навіть Люська, — ткнувшись підборіддям у гостре і голе, синє від місяця і нічних ліхтарів плече, а на вигостреному обличчі лежала потворною квіткою тінь від фікуса. Трохи віддихавшись, а вона проспала рівно годину, — відкрила очі, подивилася на світанок, що тільки-тільки маружив, і сказала: «Дай його сюди…» Люська дбайливо подала дитину, а Марія звелася, напівлежачи у розкладному кріслі, взяла до рук дитину, подивилася поглядом, в якому не вичитати відрази чи любові, вигнавши, зачавши бровою гримасу, що тільки нагадувала про відразу, і про відсутність якогось там почуття, і про переляк перед завтрашнім днем; одним порухом, наче її вчили уряд кілька років, переламала дитину пополам, що навіть та не писнула. Люська було хотіла зголосити, але Марія глянула скляним і злющим поглядом, наповненим справедливим гнівом. І та углохла. «Піди поклади його під фікус…» — і знову заснула. Вона проспала рівно три години, а потім подалася до телефону: йшла похитуючись, широко розставляючи ноги. Марія стояла спиною до дверей на цементованій підлозі, на шматку найбільш холодному, там, де висів чорний, подібний на крука або підбитого птаха телефон. їй відповіли відразу, і вона мовчала, потім тихенько, жалібно почала проситися, — маленька, у довгій та перелатаній сорочці. Вона говорила знову, а на тому кінці трубку брав маленький опецькуватий чоловічок в сірому костюмі, з великою роздатою задницею; він ворушив губами, червоними і в крихтах від вафель «Артек», і говорив: ні, ви не маєте права не прийти на працю, бо я вас обов'язково звільню, бо необхідно триматися трудової дисципліни, бо необхідно бути свідомим будівником комуністичного майбутнього. І він поклав трубку, і подивився у захоплені сині очі секретарки, що друкувала на машинці, засовав задоволено задницею, подумав про геморой і посовав ще раз нею, тобто задницею. Вона повісила трубку. Уперлася круглим лобом об фарбовану стіну, прорізану важкими краплями, що збивалися у струмочки. І тут вона сказала: «Неси дошку…» — Пауза, зирк сірих очей. «Неси дошку для м'яса…» — Люська гайнула, розвіваючи спідницю, повернулася і стала як вкопана, з собачим виразом вірності на обличчі, але з розумними очима, в яких дряпалося і рвалося почуття, десь глибоко і відчайдушно. Марія, сидячи на тому ж таки розкладному кріслі, взяла дошку і пожбурила її до плити, що проти синього ранку, чистого як вода, видавалася ще більшою, нагадувала комірець свіжовипрасуваної сорочки або дитячі солодощі. Люська, зачарована смертю, коротшою, ніж можна вигадати, швидше не вигадаєш, подалася за посланою сокирою, потім хутко повернулася за дровами, ошарашено повторюючи «травень же травень же травень». Коли вона повернулася з дровами, її вивернуло; вона упала біля самих дверей і голосно завекала. Марія спокійно, з порцеляновим холодним спокоєм розрубувала дитину на дошці. «Розпалюй!! — сказала, навіть не повертаючи голови, а ошарашена Люська кинулася розпалювати плиту, все повторюючи «травень Боже мій травень тррравень». Марія тільки справедливо подивилася на неї холодним сірим поглядом, наче нічого не змінилося, легко усміхнулася, коли почула, як загудів у плиті вогонь, сама, на колінах, підповзла до плити і почала жбурляти шматок за шматком у кошлаті язики полум'я, що майже відразу бралися густими чорним димом. А опецькуватий чоловічок пройшовся коридором з безліччю зачинених дверей, втягуючи смачно жіночі запахи за дверима, завернув до туалету з герметичними кабінками; зручно вмостившись на сидінні, він спустив штани, припідняв пухлу задницю і акуратно помацав пальчиком. На його обличчя лягла тінь подиву, ба, навіть захоплення. Тоді він спритно запхнув до заднього проходу протигеморо'ідальну свічку, задоволено крякнув, ще кілька хвилин посидів, кліпаючи очима, надів штани і таким от робом знову повернувся, пощезнувши серед безлічі дверей.

А через рік батько повіз його вперше на полювання: велика олениха лежала, сіпаючись тілом, а з розірваної хортами горлянки виливалася густо кров; падало листя. «Подивися, яка осінь, синку», — сказав тоді батько. Неподалік дитиною плакало телятко оленихи. Пригадуючи, Іван позіхнув, глянув на білосніжне тіло своєї коханки, з вишневими очима, копицею каштанового кучерявого волосся. Він ніжно її погладив і подумав про чоловіка у сірому костюмі, що напевне до сих пір десь мандрує з дверей у двері, незмінний, як сам закон у цій державі. У люстрі пливли хмари, птахи і люди.

3

Ракша

Йому снився Китаєць. З якого дива, чого? чому? він і сам не знав, але аби його запитали, як перед престолом, то все одно, ясної відповіді не дочекалися б, а швидше, за старою міліцейською звичкою, збрехав, аби тільки залишили в спокої. Та і снів Ракша не любив, ліпше, коли темрява, солодка і беззвучна. Тоді чиста голова. Ранок застав його у кімнаті, заваленій недопалками, бляшанками, рваними газетами, старими листами і порожніми пляшками. Він відкрив очі, а вже потім ані з того ані з сього сказав: «Життя, блін, пройшло!» — І ледь не заплакав. Він довго стовбичив у ванній, прикипаючи поглядом до невідомості срібного овиду дзеркала, наче знаходячи у ньому щось невимовно рідне, або те, що колись було, зараз наповнюючи його істоту останніми ударами життєдайного струму, терпкого і невловимого людського щастя.

Заходячи до ліфту, з мокрою головою, але вже підтягнутий, з ясним зором сорокарічного мужчини, якому не даси і тридцяти, в темньо-синьому драповому пальті, він ляпнув, сам того не чекаючи від себе:

— Правда, чудова погода? — і заткнувся. Повільно повернув голову, але на радість не побачив у ліфті нікого, щоб ославитися, а у цьому велетенському, як сарай, ліфті він погледів самотню постать жінки, і пару фіолетових чи то зелених, справжніх, з іскорками сміху, зовсім не злого, двійко очей над його маківкою. І коли він підвів свій погляд, то зрозумів, що в житті у нього цього разу щось перемінилося, хіба тільки ліфт беззвучно падав у велетенського колодязя, шурхотіли коліщатка, але в житті колишнього полковника Ракші, щось таки перемінилося і стриіки на темному циферблаті застрибали навіжено, схиляючись невблаганного полюсу життя, підсумованого смертю. Серце калатало як у скаженого собаки. А так нічого. Полковник тільки потягнув густо ніздрями повітря, схаменувся, знову потягнув і відразу ледь не стругонув, тобто не виблював на підлогу, під ноги незнайомці: густий запах парфумів, тонких і вишуканих, пещеного тіла, шикарного одягу, котрим смердять усі «бутіки», солоду ділових паперів, з приторними домішками китайської кухні, що на поглинання котрої слабують нинішні круті, бізнесмени, політики, вбивці, кіл ери, менеджери і різна великосвітська луска разом з журналістами, — все це в одну секунду сягнуло верхівки його черепа, як айсберга, і бабахнуло з усією потужністю, яку надбала вікова цивілізація. Він стовпів та нітився від дурнуватого свого запитання, намагаючись прочитати в її очах про свою невихованість, але прикрість полягала в тому, що він сам ніколи таких дурнуватих запитань не зносив, відповідав прямо і грубо прямолінійно, тому картав себе подумки, що казна-якого хріна повторив його, бо ані неба, ані самої погоди ще не бачив в чистому виді, а зараз тільки тріскало, стукало у потилицю, що аж вискакували очі. Проте він поволі підняв оті очі, наткнувся ще на пару фіолетових, майже неживих, наче з модного журналу, майже тобі лялькових чи манекенних, але з оплавленими золотими іскрами сміху, з розуміння всього того наразі, чого бажається, непохмільного світу Ракші, і того, чого бажає почути та побачити чоловік від жінки, яка йому подобається, а чи просто — гарної жінки. Ракша з відчаєм слухав, як ніжно перебирають колеса ліфта на трансмісіях, колінчатих передачах, навіть подумав, як ото було, аби ліфт гунув вниз, бо до цього йому було ближче, ніж до неї, а ще: у нього потерлися черевики, якраз на підошві, треба не піднімати високо ноги, щоб чого доброго не побачила, а ще — його розкішному та розгульному життю прийшов кінець, тож опохмелятися доведеться простою, майже ацетоновою горілкою, хоча він ще стояв і давив перед кралею фасон, — батько його вчив? що навіть коли тебе поставлять до стінки, намажуть лоба зеленкою, то ніколи не подавай виду, дави фасон, тримай марку. Батька він пам'ятав, але далеко, безпам'ятно, і то більше скидалося на несправдженну любов.

Він думав зараз, що був неважнецьким ментом, але в людях, слава Богу, розбирається, і що перед ним не вуличне курвисько, з наквацьованим ротом, нехай вони отим ротом однаково презервативи натягують куди треба, але одним словом — це не блядь, а справжня мажорка, добре вихована, не дурна, рідкісного виду баба, з крутих і найкрутіших значить, таких кілька років тому попересаджали скільки, що обісцятися можна, а тому він з усього ніхто, бо у кого розуму вистачить відповідати на дурнуваті запитання, забалакати у ліфті з рівнею, чи нехай то буде таксо, якщо це не робота, не довжелезна біржова черга, не ліжко, з його усіма перспективами, що сходяться і розходяться, зникають у приємній невідомості, з відкритими сторонами для спілкування, тільки на вулиці при зустрічі чемний поклін голови, яскрава, майже кривава усмішка; це тільки жебраку, коли дають, оповиті несамовитою жалістю, на чекушечку, на полушечку, можна поспівчувати, справитися щодо здоров'я і такого іншого, чого ніколи у тієї жеброти не буде. Похмілля смалило голову, коліщатка ліфта фуркали, — будинок для багатіїв, для крутих, а значить, хоча він, Ракша, колишній начальник, колишній бізнесмен, але не втратив ще лоску, зв'язків і такого всілякого, що наповнює сенсом життя безбідної людини. Коротка зупинка, втішався, яку він сам колись припинить і набере правильного напрямку. Він захотів прокашлятися, але моментально подумав, що цього робити не варто, потім спіймав себе на думці, що такого йому раніш ніколи б і в голову не прийшло. Ракша стояв і дивився жінці у плече, відчуваючи, як у грудях її, в самій серцевині, піднімається теплий, тремтливий сміх, — це тоді, коли внаправду хтось подобається, а ти його несподівано перестаєш боятися. Ракша продовжував давити фасон.

Але вони вийшли мовчки — і з ліфта, і з під'їзду, навіть не привіталися з консьєржем, котрому Ракша винен десятку; вони не торкнулися одне одного плечима: вітер напирав з півдня, теплий, нудний, що наповнює безпутством, непроханою радістю і порожньою мрією. Окрім всього, квадрат на квадрат, дивно якось все закутане у тишу, розкидавши вігті синього і жовтого світла: на похмілля, вирішив колишній полковник Ракша, чогось несподівано пригадуючи, зовсім не бажано, але повторювалося це з періодичністю похмільного синдрому, що прізвище у нього, до того, відколи він перебрався до столиці, було зовсім іншим, — Сурмач. Але Сурмачі притягалися до суду раз за разом, а не просто так, а політичні були, небдагонадійні, хоча останніх в державі не лишилося і націоналізм вивели як хлорованим розчином, як виводять літери на новенькому картузі, добротному кітелі, але попріч усьому прізвище Сурмачів викликало якщо не відверте глузування, так всезагальне несприйняття, мовляв, якісь там Сурмачі сиділи і будуть сидіти, що від них добра чекати або що там від них кому потрібно. І хоч Вітька Сурмач котився в іншому напрямку, займався всього-навсього фарцовкою, навіть не босякував, як його старший брат, здоровий, майже у два метри хлопак, якого жінки любили день-два, а мати Сурмачів працювала простісіньким бухгалтером, а батько після чергової відсидки за крамольні «стішата» повноправно, розкаяно спивався з усією країною, що щасливо торохкотіла у пропасниці розвиненого соціалізму, з людським обличчям, він, Вітька, тобто Ракша, добре розумів, що для нього у цьому містечкові метр на метр, з картузними босяцькими генералами, нічого не зміниться, а значить: п'янка, тюрма, могила. А тому, поборюючи нудоту, похмільну та гидку, Ракша віднайшов для себе на кілька хвилин виправдання, але тоді, коли не бачив перед собою, чи поряд, жінку, з нелюдсько красивими очима.

Жінка йшла поруч у м'яких одежах, що розвівалися на вітрові. У сірому шерстяному костюмові, дорогому, довгонога і пещена, вона грала у грудях і очах сміхом, таким невловимим для стороннього ока, таким зачаяним і тихим, як тільки буває напевне щастя, що навіть колишньому полковникові зробилося просто здорово і радісно від однієї нахабної думки, що до цієї жінки можна доторкнутися пальцем або покликати наступним разом, і чого доброго вона напроситься на каву, ну, як напрошуються тільки жінки, саме такі жінки, що перед цим треба ночі з дві в здогадах не поспати, а вже потім дочовпеш, — маячнула, сучка, вона ж таки маячнула, а ти, баран, нічого не дочовп. Ракші навіть незручно стало, але він уперто давив фасон, підставляючи зболене післяалкогольними судомами обличчя під теплий вітер: виліпок її стегна, проведений тонкою і м'якою лінією, що переламувався, так несподівано, що нагадував завиток її волосся, відходив рівно до красивої, класичної форми щиколотки; у неї велике і красиве, легке тіло, — лінія проходила і загиналася між ніг, вирисовуючи вузьке лоно, серед трохи завузьких, але доладних форм тазу, а штрихи талії, грудей і щиї хаотично, майже до механічного перекреслювалися, піднімаючи два крила плечей. Шапка червоного волосся, зелені, а не фіолетового кольору, радше вже яшмового кольору очі, в яких не вгадати змісту, як і належать справжнім живим жіночим очам, — за такою мрією ганявся Фрагонар і Модільяні. Пещена себелюбка, якій кортіло, швидше за все, дізнатися, хто він такий, або подивитися на близькій відстані на таку породу людей, а можливо, попросту не вистачало розуму, щоб здогадатится, що поволеньки він, колишній полковник Ракша, котиться на самісіньке дно. Але тут Ракша уперто чомусь подумав, як хто нав'язав, про дивну судьбу свою і глянув тривожно поперед себе на сіру площину видутого столичними протягами асфальту, що обмивалася зараз теплим південним вітром. Вулиця видалася йому великою посудиною, залитою густою рідиною, зеленою і драглистою, де непорушно, в одній позі та позиції захололи люди, що рухалися в такт, одним ритмом, синхронно незрозумілими, невидимими рухами, поштовхами, що розколисували цю рідину на самому верхів'ї; десь ізгори, із самісінької гори, лило спокійне і рівне світло, що не засліплювало очі, і якусь частку секунди, а мо' і того менше, Ракша навіть подумав, що переставився, мать його, а тому не встиг нічого/до пуття довести. І з дурнуватого такого ото стану його вивело вищання, на високій ноті, живе до м'яса і кісток: склоріз, почепившись у цій зеленій драглистій суміші м'ясистим чорним павуком, різав спокійнісінько на лоджії скло. І тут Ракша подумав про Бога. Вулиця знову лягла перед очима спаленими артеріями, якими Провидіння чи доля, чи фатум гнало поперед себе, позаду себе, з боків тисячі, ні, стада різнокольорових пуголовків. Потім він знову захотів подивитися на жінку, але її вже не було поруч: вона йшла тим боком вулиці, легенький вітер перебирав шовком одяг, і було видно її гарні довгі ноги у сірих штанях, купу червоного, як мідь, волосся і зелені очі, що туманом розпливалися від сміху, готові щохвилини вжалити.

— На цих козах тільки собачі рефлекси Павлова відпрацьовувати. Медицина. Меценати. Митці.

Він, не обертаючи голови, зрозумів, що казка закінчилася, все пройшло, чого б йому не хотілося, як би не викручувався він, Вітька Ракша: перед ним, важко оддихуючи велетенською пузатою рибиною, стояв Нижник, колишній опер, а нині поважний пенсіонер, батько цілого виводка дітлахів різної масті та національності, — з ним Ракша збавляв дні, пусті холостяцькі вечори, а скоро напевне, з сумом дивлячись на жінку, констатував колишній полковник, пройдуть швидкоплинні його літа, роки поглине ця товстопуза рибина, на совісті якої убієнна не одна душа. Чорними джмелями шастали соті і шестисоті «мерседеси». Ракша засунув до кишень важкі жилаві руки, майже ковальські, намацав мобільного телефона, відключеного за невиплату, але для форсу тягав із собою, — іноді спрацьовувало, тоді вони з Нижником розживалися пляшкою-другою в борг, хоча інвестори гибіли квартал за кварталом, як від напалму. Він не переставав спостерігати за жінкою. Цього разу відверто, — втрачати нема чого, нічого, нічого не зловиш у тій темній воді, тільки втратиш голову, решту сили і достоїнства. Він навіть хотів вловити запах її парфуму, її косметики, її духів, щоб потім ранками пізнавати слід її, шлейф її на вулиці: і відразу Ракша устидився своїх крамольних, інфантильних думок.

— Ходім. У мене є трохи грошей. Вип'ємо.

— Ага, Ракша, живчик і жук ти, полковнику, ти ще викрутишся, — веселою нотою потягнув Нижник.

Вони ще трохи пройшлися слідом за жінкою: він навіть побачив, як вона ступила на сонячний бік, у сонце ступила, чи просто очі неждано зайнялися, як глибоководна прірва. Ракша знову подумав про Бога. Він часто, дуже часто думав про Бога, хоча в родині його, у всіх кланових відгалузках, гілках до релігії ставилися поважно — хто вірив, а хто і ні, але ніяк не допускалося крамоли і сміху над такими речами. І він зиркнув лихуватим оком на мокрого від поту, затягнутого в секондхендівську майку, як пристаріла здоровенна беззуба акула, з вичахлим похмільним поглядом, з порами убільшки з сірникову голівку, сприйняв скрушно, як необхідність, Нижника. Над вуличкою, куди вони завернули, стояв рівно, як стовп, валізний запах. Дорогі валізи панів, що тільки перебралися на нові квартали, ще в блощицях, з довгими рудими прусаками, кліщами, смердючими кухнями, навіженою пустотою злиднів, з безкінечністю до безмежного днів, де голод продовжує кожен рік майже удвоє.

Вони ступили у тінь білих пластикових парасольок, сіли за вільного столика, а Ракша поклав перед собою мобілку, відкидаючи гордовито голову, наче захищаючись від невидимого удару. їх омивав зелений, пінявий потік трави підстрижених газонів. Стояла осінь. Якраз її початок. Люди сновигали маленькими різноколірними блискітками.

— Як вони віддаються своїм кобелям: по частині чи відразу? — заговорив Нижник, розливаючи по пластикових стаканчиках горілку, з достоїнством споглядаючи за жінками, що допомагали вантажникам біля під'їздів вибирати потрібні речі. Жінки були гарними, одна в одну, з довгими ногами, розумними очима, пещеними тілами. Потім Ракша з Нижником випили, без жодного слова. Упівдороги Ракша припинив порух руки, що згиналася у лікті все швидше, все впевненіше; той порух продиктований волею чи виявленням як такої: ти ба, руді кільця по білих плечах, зелені очі і велика невідомість. Таємниця. Ракша поставив стаканчика, глипнувши на німу мобілку, як на найбільшу ганьбу свого життя. Сором є ознакою живого. Мертвим краще, з відчаєм притиснутого алкоголіка подумав Ракша. І тоді, виходячи з цього драглистого світу напівзвуків, споглядаючи зливу металу проспекту Перемоги, він, хмеліючи, наближаючи до себе сонце, ларьок, блідавеньку пару закоханих лесбійок, подумав, відсторонюючи думки від цього нав'язливого, в грязній піні світу, що жінку ту, її значить, вольтовою дугою потягнула пропащість, його пропащість, колишнього полковника, що зжився з таким-от і сяким-от — всі жінки пропащі, інакшого Віктор Ракша і не думав. Знову довгим зором він вилупився на вулиці у живому яскравому манатті, у лускучому, як феєрверк, першотравневого риговиння: перша чарівність зустрічі зникла, змита вона ацетоном горілки, а поруч тільки тисячі і тисячі гнилих від простатиту і геморою кишок, гнилозубих ротів, проробляють непотрібне нікому дефіле туди-сюди, навіть не помічають, що сонце скоро сяде їм на голови, значить, вгрузне у землю посеред цієї ось затишної вулиці. Хана вам значить, а я прийняв анестезію. Сором зветься моя анестезія. Хана вам, значить. Хана, і я Ракша, благословляю вас на що всезагальну хану. Інакшого не може бути. Туди вам, гнилушники, дорога. І останньої думки колишній полковник Ракша і перелякався. Ракша так і зупинився з напівпіднесеним, затиснутим міцними, трохи короткими пальцями, білим стаканчиком. Руки воїна. Чаша Грааля. От ідіот, думки-то вповзають у голову. Неминучі. Як смерть. Еге. Глянув на зеленопінне озеро трави, з плямами сонця, що розходилися кругами, мов наближаючи до чогось: небо зробилося темним, як перед грозою, наче у хмаролом. І тут він водночас подумав про Бога і Китайця. Жінка зникла. О німфа, скільки в тобі любові… а може, більше підходить блядство. Тільки світлі кола на зеленій траві, та у синє провалля проспекту Перемоги падали автомобілі, окреслюючи свій денний і земний шлях купками вихлопних газів. Нижник вимахував, як дурко, руками, кишкаючи мух:

— Сука, тут немає десь поруч скотомогильника… От сука, сука і все, — карапуз Нижник завертів головою і великим, галошою, сопливим носом.

— Центр міста, Нижник.

— Воно і видно, давай ще по соточці.

З'явилася жінка. Саме з'явилася, а не пішла тим боком чи тією стороною, під велетенською, не сягнути оком, вітриною, вікном універсаму. У переході, десь глибоко, як у чорних християнських катакомбах, співали. Співали надто добре, як для труби, тобто підземного переходу. Ракша відзначив це уголос.

— Центр. Тяниш? Село ти, Нижник.

Жінка йшла зараз у синьому шалику, ну, звісно, з синім шаликом на плечі, що розвівався за вітром. Небо темне, значить на дощ. Він хотів запитати Нижника, чи бачить він, скотина, це темне небо, від якого білі кубики будинків видаються маленькими та іграшковими. А там далі, біля зупинки тролейбуса, здається вісімнадцятого чи двадцятого, проточуються виразки жовтого, але брудного, тягучого, як меляса, світла. Треба швидше йому похмелитися, і тоді полегшає: так думала жінка, але того Ракша не знав. У неї, за цей час чи упродовж того часу, зробилися сумні очі, опущені додолу, як у княгинь чи біблейських розпутниць, засуджених, розкаяних і готових до пожертви, а може й до каменування. Ні, останнє він не хотів приймати на віру. Йому осточортіли ці бляді, ні, не ці, а всі бляді остогидли, на те він з ментовки пішов, щоб зрозуміти, щоб догнати, що світ — то не тільки бардак і помийниця, вигрібна загальна скотська яма. Так, якраз під руку, майже по-столичному: вигрібна яма наприкінці молильного дому або синагоги, можна прилучити синагогу туди, і ти, Ракша, там, наприкінці, кінцевим продуктом, засранцем значить. Над бульваром пливли оболоки парфумів. Ракша подумав, що не допив, бо світ нагадував некруто зварене яйце. Але жінка рухалася, обнята всіма вітрами, під стіною магазину, в бік маркету. Він зловив себе на думці, що вона вийшла, відірвалася, покинула свої справи заради нього, Ракші, бо він дійсно повірив у Бога. До Троїці не дотягнув; але зараз всього пересмикнуло — від нестерпного бажання накидати, пустити кишкою пекучий ацетоновий потік горілки. І забуття. Довгі пальці забуття, як смердючі від оселедців руки шльондри з Чоколівського бульвару, з її кислотною непідмитою проміжністю, з її перегаром, ні, ліпше угаром витертих ватою зубів з рандолі, переміш золото, платина, — на гору, по сходинах збагачення: сьогодні обов'язково туди подасться, якщо стане сили або не виженуть зі звичним соромом у три шиї. Тільки незворушний Нижник возсідає серед кипучого моря зелені, що, шиплячи, підлазить під ноги. Життя веселе, коли на груди, на кишку взяти норму. Колись це закінчиться. А зараз бовток ранку, дня, ночі, сонця, води, ацетону, горілки.

Він просив подумки, невідомо кого, спочатку невиразного, потім далі, настирніше, що далі, то відреченіше, з повним самозабуттям, і чим більше він вірив, то ще невиразніше лягало перед ним те, у кого він просив пошерхлими губами, щоб вона, ця жінка, зупинилася. І вона не могла не зупинитися, обдута протягом, підтримуючи, засунувши кисть у шалика, таким робом його підтримуючи: рука ледь зігнута, оголена до ліктя, наче гола вся вона. Непристойність існування: клозет, тампони, шампунь, сюрчання сечі в унітаз, калове бомбардування. Непристойні думки при виді голого ліктя навіялися у голові новонавернутого Ракші. Потім він дивився на неї здивовано, так, начебто газ з відкритої горілки, — ось подібно вилітає розум, залишки, з його очей, наповнюючи світ невимовним смородом. А може, для когось амброзія? Ракша, не треба, мать його, бути егоїстом, — суспільство, тільки суспільство, ця скажена юрба обідранців інтелекту. Ого, не такий вже ти і дурний, Ракша. Стальний усміх тріщить у його очах. Ацетонова відрижка, — горілка спочатку піднімається назад, до рівня грудей, що аж твердіють соски, опускається безсило, з водянистою відрижкою хлюпнувши на дно шлунка. Ось, прохання виконане, — вона може йти. Ні, вона стоїть, фіолетовий погляд поверх його плечей, у сонячну невідомість Чоколівського бульвару. Чому він вирішив, що очі у неї зелені, а не фіолетові? Ні, дійсно таки зелені. Зараз все затихне, вляжеться і тоді однаково, якого кольору очі у сусідського кота. Тю, а вона продовжує стояти, манікюром одним вибиваючи номери на своєму мобільному телефончику. І нічого особливого, вітер обдимає штани на її струнких, на її гарних, на її довгих ногах: треба подумати ніжно та гарно про чоколівську шльондру, тоді все стане на свої місця. У неї смердить не краще між ногами, ніж у тієї, що вчора приплелася до Нижника, а жінка Нижника била по мордах, обох, а та, значить, верещить, щоб віддавали борг, хто тут Ракша, бо Нижник посилався на Ракшу, сватав спочатку, а потім сам покористався. Напроти перекошена хвіртка. Лисий, аж жовтий дворик. Ні душі. Він пам'ятає ці грьобані двері чотири роки, ні, трохи більше, а може, взагалі набагато більше, коли його не стане, то вітер у пізній осінній вечір буде хилитати цю хвіртку, рік за роком, наче нічого не трапилося, а обличчя, небесне це обличчя незнайомки стягнеться у жмут зморшок, витреться навіть печаль: вони довговічні, вони хазяїни цього життя, і нічого тут не зміниш, хоч закатай тисячу революцій, тисячу парадів, страчуй, ґвалтуй їх пачками, пуками по три, по чотири. За ними холодна безодня вічності, що вони називають вихованням, трохи культурою. Ракша глибоко видихнув і відвернув в інший бік голову. Під ногами у Нижника видзенькувала пляшка, кошлаті лаписька деренчали по склу обручкою.

— Перестань.

— Давай ще наллю, — Нижник потягнувся за пляшкою, — добродушна скотина, блазень і фавн в одному обличчі. Він розливає по білих пластикових стаканчиках, — ех, щасливої пори чоловік, коли знає, що додому повернеться для особистого, значить жіночого, жінчиного прочухана. Вона стоїть і телефонує. У неї, забирай її трясця, безрозмірний рахунок, а може, довгокишенний, капшукоподібний коханець з м'якеньким прутнем. Поганий з тебе мент, Ракша. Воно і на краще. Стаканчики повні. У неї пружкий, підтягнутий живіт, — молода, не розбещена, з вихованням, бо по-інакшому у їхньому світі не можна: гроші люблять виховання і порядок. Порядок, то і є виховання. Підтягнутий задок, дриґотять половинки сідничок. Від неї чимось пашить, але тільки не гріхом, хоча гріх найменше смердить гноєм, а десь так попахує трояндами. Ну, не солодійка точно. Вітер вириває порожній стаканчик з рук. Так і кортить, щоб вона поклала голову на його плече. Господи, подумав Ракша, чого вона стовбичить, наче у неї нема діла. Сам випросив. Видно, судьба, але не для мене судьба. Десь тут її судьба, з животиком по самі яйця, отирається. Ракло зачухане. Тхір смердючий. Ти сам у всьому винен, сам собі нашкодив, Ракша, коли подався до ментовки, а якщо прямо подивитися правді у вічі: а чи був у тебе вибір? Коцати пузом нари, зазивати до совісті десь між парашою і життям чи тим, що називається життям. Житухи тобі хорошої хотілося — вона у тебе і була, та, ще і є. Кого хочеш бив по писку, кого хочеш любив, що хочеш, чого душа і тіло бажає, ти мав, а зараз висобируй тріпер на Чоколівці.

— Давай ще… трохи більше… Не жлобся, Нижник… Ось так. Щось не попускає.

Жовте озерко затуманилося у голові, попливло, повернулося і — світ набрав чітких обрисів, зробився надто близьким, щоб його всерйоз сприймати, але в голову влітали і залазили, під'їздили всі чорти, всі спогади, все неприглядне минуле.

— Ти пам'ятаєш Китайця, Нижник?

Нижник випив. Пив він делікатно, відкидаючи мізинного пальця, відкопиливши нижню губу, з якої крапало, а потім засюрчало на столика. Батько у нього був чистої води артист. Мати теж акторка хоч куди. Щоправда, від лицедійства більше задоволення перепадало батькові Нижника: перед святами він пив безпробудно, дико пиячив, але як придивитися було добре, то більше вдавав, ніж насправді пив. Потім його жінка, мати Нижника, голосила на весь околоток, катала, возила старого Нижника у зеленому, прокатному возикові вулицями, коли село само лягало покотом від горілки, щастя, миру і дня Перемоги. Празнували день Перемоги навіть колишні поліцаї. Першого травня поліцаї як скривджений клас святкували точно. І ото, можливо, було Перше травня, але Ракша ніколи не наважувався перепитати Нижника. Так значить, мати Нижника возила батька їхнього селом, а сопливі нащадки шастали грядками. Стара Нижничиха завивала білугою, клянучи долю, свого чоловіка. А перед цим старий Нижник зачинявся на старій слюсарні. Ключика точив. У повній таємниці. І Нижник заліз до контори, виждавши, коли село зовсім лягло від сивушних парів, відкрив ключиком дерев'яного сейфа, вигріб десять тисяч, всю виручку, всю субсидію, навіть хабарі, що на всяк випадок колгоспні начальники тримали там, прихопив і асигнації позики, але чистоганом взяв він червінці і сині двадцятьп'ятки з ленінськими ликами. Міліція приїхала тільки на третій день, після свята, але нікого з односельчан не запідозрила, а вину перекинули автоматично на донецьких шахраїв, котрих тримали у районній тюрмі. Під тиском, тобто після тривалого мордобою, вони у всьому зізналися. А Нижники прожили без малого десять років, але хтось дочовп, а швидше заздрість людська невсипно сновигала у пошуках жертви. Пошук без причини — головна ознака батьківщини сліпих. Шукаю кого хочу, а якщо знайду, то теж кого захочу або хто під руку потрапить. Син Нижника піймався по-дрібному, на курокрадстві, і при обшуці знайшли у нього сто рублів. Він був, хоч і за малістю років, визнаним алкоголіком. Потім, дійсно, вияснилося, що сотнягу він чесно і трудовими мозолями заробив, — його відпустили, але ока вже з Нижників не спускали. Благо соглядатаїв та доброхотів вистачало. І народ окрисився на купу золотушних, брудних, мов циганчата, нижнівських байстрюків, що з якогось дива у глухому, нехай і великому селі, жерли шоколад «Сказкі Пушкіна». Народ тільки й знав про того Пушкіна, що на шоколадці, а якого дідька він на червоній обкладинці, разом з ходячими, на двох ногах, у чоботях котами, ніхто того знать не хотів, — значить той Пушкін в начальниках ходив, з усього, не малих. Ніхто його у очі не бачив. Брежнєва бачили — генсек шелефів на якесь збіговисько, а потім неждано зупинився, щоб привітати колгоспників з відкриттям дороги, попід руки виводили. Потім корови того року дохли, хоча про Брежнєва нічого ніхто поганого не говорив, окрім анекдотів. Як про іншого Брежнєва, напевне, він і був іншим. І Брежнєва на шоколадці нема. Куди тут подінешся? Значить Пушкін головніше, а тому нижниківські байстрюки не повинні жерти шоколад «Сказкі Пушкіна». Написали бумагу, але Нижник і сам накрився: з куриниківськими мужиками підняли голоблями зеленого, ще дерев'яного ларька. Нижник шаснув під низ, під ларьок, а мужики чи то з переляку, чи, може, зі зла, взяли та й опустили голоблі. Так ото Нижник просидів до самісінького ранку, частуючись копченими ковбасами, червоною ікрою, дорогим винцем та тими ж таки «Сказкамі Пушкіна». Продавщиці зранку відкрили ларьок, подалися за кущі, сітонувши шерстяними трусами-рейтузами, а Нижник щасливий виліз, обчіпляний круглятами ковбас, в кишені по пляшці казьонки, і пішов собі туманіючими, синіми до радості вулицями рідного села. Дома його чекала міліція. Нарешті отримавши якісь докази, тобто листи односельчан, що нижниківські байстрюки день у день гризуть шоколадки «Сказкі Пушкіна», міліціанти рушили в дорогу, де і затрималися, просидівши в чайній майже дотемна, а коли оговталися, то вирішили-таки виповнити свій обов'язок. І тільки запівніч, розпитавши, де хата Нижника, постукали до вікна. Спросоння перелякана родина вирішила, що приїхали в'язати Нижника, заголосили, а потім несподівано проявили, всі поголовно, велику грамотність, — строчили доноси на рідного батька гуртом, і порізно, на превеликий подив міліціантів, що навіть не встигли скумекати як слід, а нижниківські баби вже поперли з покаянням. Зачувши галас, мужики, подільники Нижника, теж свого, — прямо-таки в хаті пали в ноги правосуддю, назвавши свого кореша провокатором, призводителем і керівником банди, себе ж висвітивши невинними, обдуреними совєтськими людьми. Так і посадили Нижника-тата. Але не за колгоспні гроші. Якось минулося, бо лоба зеленкою наквацювали б тільки правильно. Країна сліпих, думав Ракша, потроху совіючи. І від одного свого прізвища у нього темніло в очах. Він з якимось непорозумінням дивився на Нижника, того, який, зараза, розвалився за столиком, відгикуючи, патякаючи щось більше для себе, і розтягував благодушну усмішку убивці, — колись він працював у витверезнику. Підживався тим, що тибрив, крав у арештованих на ніч то троячку, то п'ять карбованців; апетит розгулявся, він почав привласнювати цілі зарплатні, золоті обручки. На цьому і згорів. Начальник ОБХСС, майор, миршавий, шкодливий і блудливий, пив цілий день, розпарився на сонці, апоплексія могла трапитися, але Нижник врятував його, доправивши до медветверезника. Гроші поділив між своїми по-братськи. Потім суд, позорище. Літо мете теплом і радістю, а конвойні собаки рвуться з цепу, з налигачів у охорони, а його «на зону», пайку гризти. На «зоні», першим ще етапом, з Нижника зняли штани і зробили Дусею чи Люсею. Він курив цигарки «Прима» у червоній пачці, а ще мусор поганий, а всі зеки антикомуністи, тому і причина знайшлася, і Нижника наказали — вивернули пряму кишку. Хор з семи голодних мужиків. Не на ту «зону» Нижника відправили, тобто не на «ментовську», а коли почали виправляти помилку, то було пізно — Нижнику і так сподобалося. Ось так, принаймні так знав Ракша. Ацетон повільно розливається, як оксамитовий дитячий мус стравоходом, лягає у шлунок. Швидше б вона йшла. Бо котяться семивальними хвилями спогади.

Китаєць знову замаячив наприкінці похмілля. Де взявся на голову цей Нижник. Попит породжує причина. Йому в падлу спогади, але іноді вони вилазили з нього, вискакували, як миші, сперед самих очей. Навіть ночами він з цікавістю їх розглядав, наче це зовсім не спогади, а яскравий, ейфорічний, дитячий світ з блискучої обкладинки. І стояло часто: тремтяча ртуть автостради, що відходила, віддалялася, билася роздвоєним хвостом, зачепившись, а потім навіжено відірвавшись від Святошино і прогнувшись затверділою хребтиною біля Шулявки, що раптово виливається розпеченим автомобільним потоком, котячи, нічого не підсобируючи, а втягуючи у монотонний шурхіт автомобільних, тисяч і тисяч автомобільних шин, де вже немає місця розпачливому крику, і ось тоді, того дня, вірніше, о тій годині вони вирушили, поїхали. І, перетравляючи горілчаний ацетон, Ракша подумав: все як з самого початку, хоч ти в…ь. Розум щупальцями вчепився у останню думку, наче Ракша стояв над прірвою. Але зараз все потонуло у сонячній чистоті, спалахах розуму, чистого і світлого, як ацетонові пари. Батьківщина сліпих. Теє приємно. Це так, як відлуння батьківщини. Не більше і не менше. Нарешті вона повільно рухнулася попід червоною цегляною стіною, тримаючи невімкнену мобілку біля самого вуха. Йому-то відомо, як виглядає такий от телефончик. Крикнути її, позвати розпеченим голосом початківця алкоголіка. Ні, тут не Америка, тут навіть не задрипана Польща. Тут по мармизі, штраф і п'ятнадцять діб, — шкреби двори, очищай столицю від панківського гівна.

Отож, вони тоді виїхали, серед ночі, в глупу невідомість. Майже під ніч. Щось таке. Голову рвало, кришку на голові, по-латині — капот. Голова. Дурна, але голова. Прийшло повідомлення від того ж таки Китайця, що він накрив банду Ромодана, хоча накрив слово дурне, бо ніхто не міг накрити, а тим паче Китаєць, — стукач і вивідувач, шпигун і сексот з доброго начала, з свого власного починку, зсучена сволота, але на правильному державному курсі; скільки нині таких правильних розвелося. А він, Ракша, дивився крізь заднє скло свого авто, як витягається, рідіє хвіст проспекту Перемоги. Перед ним лежало розтоптане коров'ячим кізяком місто. Навіть дух витав, густий, терпкий, напоєний травою і молоком, смачний і привабливий, як теплі жіночі груди серед лютого-місяця, або нехай вже — коров'яче вим'я. Людські стада відпочивали, понищивши за день мрії і енну кількість оболонського пива, матюкнувши безлико своє життя, світ і попросивши у Бога багатства, статку, смерті ворогам своїм, тобто тим, що на роботі, а мо', простіше, — у ліжку. Китаєць їхав поруч у «тойоті». Авто заскакувало наперед, іноді «тойота» смикалася, намагаючись обігнати якогось «мерседеса», і він тоді бачив плескату, майже безброву голову. Азіатська гадюка, подумалося тоді. Правда з нього такий китаєць, як хрєн з мірошника. Китаєць мав чин капітана, а ще три роки по тому був ніким. І тоді, дивлячись на його плескату голову, Ракша пожалкував, що працює в міліції. Ніч увійшла в салон, втягнула, залишивши осокомину на зубах, блиснувши за склом жовтими водянками ліхтарів, і вони викотили на Труханівський міст, невпинно наближаючись до місця поїздки. Поруч мирно котив спецзагін. Земля видавалася чорним настом. Спецзагонівці не вірили у небезпеку. Всі перед смертю ніколи не вірять, що саме з ними, а не з кимось іншими: калові маси, сморід, вирячені очі, кінець. І ці не помруть зараз, просто наступного разу хтось вкладе у їхню вушну раковину набагато більше змісту, ніж насправді воно повинно бути, хоча як насправді, то тьма і тьма, більша, ніж за вікнами авто. Три автоматні черги. Бабах з «марголіна» чи «Макарова». І все — тільки дим, і рушай за тим димом, бо там дорога справді безкінечна. Отам вперше, вірніше, — тоді Ракша подумав про Бога, як про всевидисюще, а не як малюнок у соборі. Авто якраз м'яко викотило. на міст, водій запалив ментолову цигарку, розпавучивши смердючі міазми.

— Кидаю, — роз'яснив водій, тицяючи інтелігентним пальцем на зелену пачку, і колір засвідчував наявність великої кількості ментолу у сигаретах.

— Кидай взагалі, — відповів Ракша і подивився у теплу смолянисту ніч. Нічого не видно. Але за хвилину вистрьопалася пінява вогників.

— Троєщина, — підігруючи, сказав Ракша, відкинувся на спинку крісла, але не відчув звичного комфортного стану. Авто гойдало у темряві, потім вони вискочили на трасу, загуцикавщи шинами, жбурнувши дрібні камінці. Попереду лежала пророча пустота і вільгла невідомість початку, — так для себе вирішив Ракша, колишній Сурмач, а нинішній полковник. Виросли перші споруди, і він прийняв генеральський прямо-таки вид, — повіяло від усього значимістю. Ніч лежала тепла, стлалася майже попід низом легенькими протягами; вони вийшли, без шурхоту пройшлися битою цеглою, потім піском і зупинилися біля недобудованої верхотури, що стрімко викидала в небо покручені пучки арматури. Трохи ліворуч стояв кран. Було чути легеньке постукування тросів об метал.

— Вони тут, товаришу полковнику, — запопадливо хтось вставив. Ракша повернув голову і знову побачив усміхнене обличчя водія.

— Пане полковнику…

Водій залибився, але нічого вдруге не сказав. Шкода, що не армія, — подумав, — а то б заставив його повторити. Дивлячись, як пропадає дівочість начищених штиблет, він рушив поближче до піску, метикуючи невідомо для чого: ага, так ходять на морі, обережно, і його лікарша підскакувала з ноги на ногу, покусувала губку і скиглила, що гаряче. Як на скупому сонці, в колі ліхтарного світла, він побачив людину, що лежала обличчям до землі.

— Хто такий?!

— Хрєн його знає, пане полковнику. Каже, що посцяти вискочив.

Незнайомця підвели на ноги, тримаючи біля потилиці АКМСУ.

— Ти що тут робиш?! — і собі, зовсім невпопад, гавкнув Китаєць, але видно, що руки чухалися, щоб натерти пику. За ним водилося погірше, — натерти пику не так і страшно, аби чого не більше.

Ракша стояв і не міг нічого вдіяти; щось знайоме, якщо він не доробився до ручки: невиразне обличчя, але дужої статури чоловік, якщо ухопить, то навіть йому не поздоровиться. Але обличя і вираз благодушний, трохи зляканий вираз у очах, ледь помітний, на самому дні, але не з тих, хто дришляє в штани. Це початком насторожило. Але спалахи ліхтарів і закричав мегафон:

— Увага!

Група захвату. Мокрі спини зникають під бронежилетами.

— Ліфчики, мать вашу. Костя, диви, дорогою мене не трахни.

Затриманий по-скорпіонячому, великою комахою повернув голову туди, в провалля білого як смерть світла, радше снігова січка, у сонячному повітрі, трунок вічності, мрія ідіотів або професорів з Могилянської академії. Страх майбутнього. Задрипані екзистенціалісти. Можна зразу пити чай і чекати, коли людство звалиться у преісподню. Ракша повернувся, вертячи очима, як людина, що знає відповідь, але спросоння забула. Сплюнув під свої забруднені модні штиблети.

— Документи!

Затриманий тільки зітнув плечима, вткнувши водянистий, інтелігентний свій погляд, лупаючи безкровними повіками, з рудими віями, зовсім без тепла поглядом, і все на Ракшу, в очікуванні витягуючи з яйцевидної голови посмішку. Ракша дратується, одним оком зиркає на спецназ: погляд не трахнутого підара чи затравленого безпритульного псюги.

— Чого мовчиш?!

Він тільки усміхнувся ще раз, винувато і невимушено, аж подався всім тілом до Ракші.

— А-а-а, відпустіть його на хер. Нема часу з ним возитися. — Потім до затриманого. — Тільки не здумай скаржитися. Прізвище… А?

— Білозуб, Іван.

Обличчя Китайця наливається зелено-жовтою люттю. У нього червоні більма. Дешевий кокаїн. Видно, такий при шмоні попався. Не інакше. Мегафон заливається, ковтаючи звуки, що безслідно і страшно пропадають у м'якій темряві. М'яка, як баба тобі. Швидкі і дужі ноги понесли хлопців спецназу вперед; полковник тільки дивиться, як земля з-під їхніх чобіт летить йому назустріч. Земля рідненька, пригріє — хрен вирвешся. Забиває дух. Покинув курити кілька років, молодий ще, кажуть баби, але вірити мокрощолкам немає дурних. Кілька куль дзьобнуло стіни, але звідти, з каркасів будівництва мовчать. Потім побігли, попадали на землю, кричать навіжено, перелякано, як у велетенську порожню лунку, де їх навряд чи хто почує до самого суду. Голоси з преісподньої. Арія Аїда, ще, блядь, не забув бабусине виховання. Ану лежать, скотобаза. Блін, у них-то штани від Версаче. Мінімум чотири зарплатні полковничих, без хабарів та знайомств. Ото тобі, бабусю, і Юр'їв день. Лежать, собаки, бо пошаткую на капусту. Ого. Кажуть, по-українські не розуміють, ще як тягнуть, самі, видно, недавно бурсу покинули, не дотягли, — банда мені задрипана, бригадири всучені. Лежать, суки, бо замочу.

Відблиски пливуть обличчями, скошуючи носи, витягуючи маски. Нінзя тобі. Тінь від повної пляшки, від автоматів. Ось тобі Фройд. Тьху, в голову лізе, хоч висцись цим недоумкам на голови. Щоб розуміли.

— Сука… Віскі! Ти глянь, Петро, віскі. Віуіскі. Ось так правильно. Лежать, а то накришу. Де Ромодан?! Чемодан де? Ромодан чи Чемодан! — бійці радіють, що легко справилися. Китаєць тримає «стєчкіна» навинос. Плече трохи підняте, пістолет рівно, без понтів, а то як у кіно, наперекос. Так пацани тільки у кіно стріляють. Ляснув постріл. Один вискочив і побіг. Китаєць звів руку. Чоловік ламається, начеб спіткнувся. Кров під ним набігає швидше, ніж вода з-під крану.

— Швидку, мать твою! Швидку! — кричить третій, що лежить, утопивши морду у піску. Чується нерозбірливо. Одне белькотіння. Китаєць швидко підбігає на напівзігнутих. Смалить тричі з «стєчкіна». Пісок вихаркує кров, міз-ки, бруд. Решта біжить, намагається щось видавити, Ракша кричить, шалоплено водить очима, вивалює язика і очі. Очі скаженіють від безпорадності, ще недавно повні затишку, такі подобаються жінкам.

— Капітан, сволота, прекратіть!

Тінь Китайця зникає у чорній арці. Всі ми з проходу, виходу, чорного чи світлого, вийшли. Ракша сідає на пісок. Спецназівці кидаються за Китайцем. Удари глухі. Стріляють. Вискакує заюшений підліток і скиглить. Куля йому перебила кисть, на одній шкірці висить: «Дядька, не убивайте, дядька!» Малий падає на коліна. «Я його, суку, знаю. Це синаш Ромадана!» «Петро, не чіпай. Давай поспитаємо полковника…» Китаєць, давлячи протекторами черевиків шкло, жуючи гумку, підходить і приставляє ствол, чорний воронований ствол до лоба. Малий бздить, штани мокріють. «Версаче» або «Кевін кляйн». Спробуй братві підсунути фуфло, — не менти.

— Жить хочеш? — Китаєць опускає ствол і усміхається, викидаючи щирий і радісний сміх, привітливий, з родзинкою істеричності. Полковник Ракша поволі бреде до них.

— Хочу! А я буду?

Китаєць витягується, хрускає кісточками.

— Християни кажуть, що ми всі будемо жити, — і натискає курок.

Півголови як не було. Покійники лежать ганчір'ям. Громадні тіні або велетенські мухи. Кров з них поволі, дуже повільно натікає. Вся звійшла. Пісок скрізь, по Троєщині пісок. «Нічого особливого». — відгикується Китаєць. Він іде понюхати за стіну, ледве-ледве освітлену фарами авто, чіпляється ногами за порожні бляшанки, бубонить під носа. Глупа ніч, і навіть зірок не видно, зранку надавить спека. Паскудний кокаїн, вирішує про себе Ракша, менше ніж на десять хвилин не вистачає, і на 'кий хрін псувати собі здоров'я. Десять хвилин — знову заряджайся. Де ті хрєнові спецназівці, орли, значить, батьківщини. Потім вони таки нарешті пішли, полізли з щілин будинку, витягуючи арештованих. І ті пішли, і ці ведуть. Як першопрестольники, із самісінької білокам'яної, і вийшли на прогулянку для понту. Завойовники всіх імперій. Кокаїну понюхать, да щей наварістих лаптішкой похлєбать. Вітер надував вже холодний, передсвітанковий, тільки-но глупа ніч позорила, а тут вітер, брудніє хмарами небо.

— Полковнику… Пане… Пане полковнику, що з жмурами… Що з ними робити…

— Вантажте на купу, а власне, то не ваша справа… Зараз понаіде… Я їх усіх би на купу… Чуєш, Клименко, у тебе завжди є випити. Дай.

Пісок рипить першим снігом. Попіл сподівань. Останній Новий рік з лікаршою, — люди кажуть найприємніший, бо все згадуєш. Останній рік з цією чокнутою: кришталеві фужери, артемівське шампанське, французький кальвадос, Гріг, порнофільми з інтелектуальними вивихами. Зрання сизий туман. Розвалилася, розкидала тілеса тепла міщанська корова, з сумним таємничим карим поглядом, розкидала гарячі ляжки, ще не охололі з ночі, а ще от давай, віддалеку, ось зараз розпочне втирати про Будду або Заратустру. Тоді було модно. Зараз тільки на місяця виють. Зараз Москва і Європа надворі. А за вікнами цей блядський сніг, як попіл на голови. Рви волосся, ридай ридма. Музика вертухається у грамофоні. Празький, приперли знайомі. На Сінному такого барахла по дві гривні чотири штуки. «А тебе негри трахали?! І-и-і-и-кккк…» — «Виблядок, невихований плебей. Я мати твого сина. З Новим роком! Хороший ти мені Новий рік… О Господи. П'янь смердюча… Ти тільки… Ви тільки…» — інтелігентка третього коліна, чи в третьому. «Значить, і він виблядок!» — Передозований часом і кокаїном Вертінський заливається, що не в себе. Бра, надсвічники, світильники викрутасті. Чотири голих негри, зовсім без нічого тримають у руках по свічці. З усім чоловічим достоїнством. Свічки треба було приставити отам. Декаданс сраний. Горлохват Вова Висоцький, похабник та морфініст, — на закусь. Висоцький з Вертінським зранку. Вершина несмаку і декадансу. Голубчики один одного краще.

Син Ромодана лежить, наче хоче сховати руки під подушки, засунувши їх у брудний пісок. Він обходить його, поправляючи комірець. Ромодан стоїть осторонь і тільки схаркує. Від нього смачно тхне бабами, віскі і невинністю. Небом, видно добре, пливуть хмари. На будівництві спалахує ліхтар. Видно попереду голомозого, виголеного під буддиста черепа Китайця, і кулька світла катається від тім'я і до вуха, потім назад, тим шляхом, лягає на тім'я.

— Ну, мусорок, вляпався… — Ромодан чекає, коли защібнуться кайдани, наразі маленькі помічники.

Полковник іде, потім відкидає полу пальта, витягує «стєчкіна» і легко, з непробивним спокоєм, майже як на полюванні з генералом, підманює свистом:

— Китайцю… Еге-ее-й!

Орли спецназівці біжать наперехват. Тільки Китаєць вже помічає дірку у грудях і, як рибина воду, викидає кров з тонкогубого рота. Контрольний постріл. У голомозий, обтягнутий шкірою череп.

— П…ь…

Бліде як місяць обличчя затриманого. Ракша чухмарить гарячим стволом лоба. Штани у затриманого сухі.

— Прізвище, — хрипить Ракша.

— Білозуб. Іван. Інженер-біолог.

— Ага. Воно й видно. Манжлав би ти додому. Нам свідки якраз зовсім не потрібні. — І він іде упродовж трупної полянки. Світає дуже швидко. Через вікно, протяг між стінами, дірка в інший світ, мокра п'ятірня безрибного озера. А може, вже запустили.

— Полковнику! Там знайшли трупи!

Ракша дивиться у скляні очі Ромодана. Щелепа Ромодана поволі рухається, разом зі скошеним поглядом. Видно оливковий засмаг. Чим світліше, тим краще він проступає. На сонці він зовсім буде не такий.

— Судак?

— Лазурний. Тобі труба, Ракша, але я у великому боргу.

— Понти. І зробив… — хотів сказати, що заради справедливості, але зараз дійсно подумав, для чого це він зробив. — Ведіть цього… І відвезіть затриманого. Я б йому виписав ще штраф, щоб знав де сцяти… Як його там… Е-е-е…

— Білозуб, пане полковнику.

— Ага… Нам свідки не потрібні Відвези упівдороги. Хай більше не тиняється невідомо де.

— Бідолага пацан, — говорить Ромодан, косує оком на Ракшу, наче хоче щось сказати, але лупить очі, як вистелити хоче, на тіло сина, що руками у піску, руками у пісок загруз, мов під подушку засунув, і говорить він фразу цю, наче перед ним не його син, і взагалі весь цей тріскучии світ не для нього. Потім вони разом з Ракшою піднімають голови і дивляться у проймище вікна на вологу п'ятірню озера.

— Які в хрєна ще трупи? Хіба нам мало своїх жмурів?

Ракша йде, загрібаючи ногами пісок.

— Зустрінемося, Ракша. Думаю, зустрінемося. За мною борг.

— Заводьте Ромодана, вам тут не цирк. Мать вашу! — кричить Ракша, кушпелить піском за спецназівцями.

Одна лежить на дерев'яному настилі, з усього, що гарна, з породою дівчина. Від копошіння вошей, що вкривали повністю її тіло, від голови до п'ят, видавалося, що дівчина ворушилася, або ледь дихала, або тихо, без звуку плакала. Відрізані груди, проміжність і піхва. Остання вирвана з корінням. Чорні дірки. По тонких рисах, по манікюру можна сказати певне, що вона не бідувала: або з заможної родини, або проститутка. Трупний яд виступив тільки в окремих місцях, вже поволі почав разом зі смертю поглинати оксамит її шкіри. Друга дівчина прив'язана до чорного спортивного снаряду, спиною до Ракші. А полковник пригадав, що такі називають «козлами». Теж вирізане гузно. Ноги зсудомило, пальці повідтинали, наче велетенськими садівними ножницями, що вірогідно. Відсутні груди. Трохи неподалік знаходять горщик. Його приносить спецназівець: він блював, істерично плакав. У горщику відрізані груди. Вони затушковані разом з цибулею, синіми помідорами і залиті чимось білим, що нагадує сметану. Обшук далі виявив невеличку, міцігазову плитку, ще теплу, де стояла новенька тефальова сковорідка з залишками м'яса, теж залитого білого кольору соусом.

— Мать його! — завив Ракша. — Ну і деньок.

Він сидів серед трупів. Воша лізла золотим, тонкої роботи ланцюжком до хрестика: поворот, нова спроба, знову перебирає лапками, ледь тримаючи сите тіло. Безкінечність гниття. Ракша затулив руками обличчя. Вони ще зовсім свіжі, ці жмури.

— Клименко, дай випити.

— Даю.

Пекучий, найсмачніший ковток, — майже нічого. Вода, смердюча вода. Тільки чути, як хлюпотить озеро, накочує хвилі.

— Полковнику, рація… Того… Генерал. Сам…

Через вікно вітер, мокра п'ятірня озера. Чудовий гнилосний вітер початку дня лоскоче легені натрудженим громадянам. Ракша сидить на березі, ковтає віскі і щось довго, повільно, як дитині, роз'ясняє у рацію. Вікна біліють у передсвітанні. Приємних снів і ненависті. Вони з народження готові ковбасити одне одного за дармову тарілку супу. Життя ніяк не врівноважить. З'явилися Mao, Ленін, тов. Сталін з Троцьким. І нещасний Адольфік, кумир ідей, мрія сонливих інтелектуалів, сучий син у коротких шкіряних альпійських штанях, онаніст у помочах. І цього їм не треба, того не треба, задоволення давай. Як обірвати Генерала і сказати, що трапилося. Белькотить неясно, аж сюди сивухою чіпляє, дивись, рація поплавиться. Йому, будьте певні, давно донесли. Закон ніколи не простоює, а його спідручні недремні, наче миршаві гемороїдальні гноми. Все під закон працює, ще з часів римського права. Але де Рим, де право? Рим зараз червоний, як срака у шимпанзе. Брунатний чи бурий. Фатерлянд. Отчізна. Родіна. Батьківщина. Спробуй дочовпи. Генерал бухий в сраку. Ото тобі і все. В гробу перевернутий Петлюра, — подивись. На тобі, Ракша, ось тобі, Ракша, бабусине виховання. Мокра п'ятірня озера і рація пищить. Генерал вдавав або справді нічого не петрав. У нього, шановного і високостольного, Ромодан зараз в руках, може, Ракші і поталанить. Цікаво, який чин у нього, у цієї мавпи, генералом-то його між собою величають. А для чого можновладцю чин? Для форсу чи для фасону більшого. А де воно високостольне? Зараз спить. А може, радяться, як з нього, Ракші, чотири шкури спустити. Нехай, по-моєму, — гадає Ракша, — самі визначаються, я їм дозволяю. От що робити з тими бабами?

— Слухайте, Ракша, чого воші?

— З переляку.

Вода підлизує черевики.

— Десь це я вже бачив.

Капітан, як його в дідька, той, що за десять років не просунувся нікуди.

— Слухай, пам'ятаєш десять років тому… а може, менше. Так ми тоді влипли… Ага, дев'ять, здається… По-моєму, теж на Троєщині. Тут ще одному бомжу вишак дали.

— Щось пригадується. Це з Зісельманом коли їздили. А потім Бондаренко задавився від горілки. Про жмурів погано нічого не говорять, але скотина рідкісна.

— Не приведи… аби… Не дають мені покою ці баби. Це не просто убивство.

— Ясно, що не просто. Хочеш ще глянути?

— Боже збав.

Його насторожила остацня фраза, останнє слово, як металевий шелест на дахах, як шурхіт багатокрилого птаха з привиденого вночі сну: куди він летить? Він затрусив мобільним телефоном, але генерал трубки не піднімав, милий, до надійності безправ'я скрипучий голос, вічно сонний, говорив, що абонент тимчасово не відповідає. Хто його знає. Може, ця голомоза скотина підмінила оператора, хоча у нього повинен сидіти оператор, прямо на кухні чи ще десь там, в клозеті, чи, як його там, в будуарах, а якщо породиста блядь, а тут купа трупаків, а ти сьорбай бандюковське віскі, хоч витягнись.

— Здається, я сьогодні опустився двічі, — Ракша передав недопите віскі, погріб пісок упродовж озера. Машина котила трасою — велика чорна рибина, що вигулькнула з ночі. Ракша подивився на машину. Його насторожила остання фраза. І він почав згадувати, як баба вчила:…два янголу по боках… Мати Божа в головах… візьміть мене за руки… Ні, це зовсім інше.

— Викликай, капітан, експертизу. А бандюківське віскі нічого. Навіть дуже нічого.

Закричав крук, і вони поїхали, повільно, обминаючи сірі та темного, до брунатного кольору, майже трупного, приповіяні сном помешкання, ці смрадні оази серед сірого піску, що, як вода, розводив колами піняве шмаття смітників. Вони їхали упродовж озера, свинцевого і тяжкого, що, видавалося, всі чули плачі померлих, біля берегів озеpa, де тоскливо мостилися на березі чайки, як пластикові ошурки, покрапцьовані чорним. Потім їх хилитало на мості, що звірюкою перся кудись в туман, але невідомість його, таємниця його тільки пустий звук: скрипіння траверс, духотливии, смердючий, мокрий вітер у натягнутих тросах та сваях, майже як нерви, і далі все пропало, і Ракша виліз на Хрещатику, занурюючись у смердюче хрещатинське безлюддя, найгиблішої вулиці цієї країни, щоб вона запалася, і він човпикав, переставляючи ледве-ледве ноги, бачив велетенські неосвітлені вікна, і щось дихало на нього, пекло плечі. Пекло, ад, напевне, думав Ракша. Він сидів на бордюрі, набирав номер генерала, але голос, ніжний, цнотливий голос пороку говорив, що абонент тимчасово не відповідає. Погана ознака. А у неї напевне кругленький задок, слабий передок, золотого засмагу шкіра, і подружкам вона говоритиме про Мальдійські чи Канарські острови, під їхню кон'юнктуру, а сама десь тягалася по Криму, хоча для нього, Ракші, один хрін, якщо взагалі йому не байдуже. Чорний птах піднявся з даху будинку, там, де вежа, де гастроном, куди він пацаном ходив за пивом. Крик небесний. Вона, ця генеральська сучка, вистоює вихідними днями, кожну годину вирахувавши, у Володимирському соборі, щоб у Господа Бога випросити гарного жениха: це такому чи такий, якому можна виставити роги, точити безборонно кров, видряпувати очі, вити жили, тягнути гроники і думати про якогось гноїстого засранця, що в свою чергу буде витворяти з нею, що бажаєш, а насамкінець підкине СНІДу, в легшому варіанті — грибка, і покаже ручкою. А там далі: Господи, пошли мене, будь ласка, до раю, я так мучилася. Щаслива пора заблудства. Куди ти, Ракша? Він повільно піднявся східцями, замітаючи пилюку, натиснув на дзвоника, уявив картину: голий коханець з третього поверху, підтримуючи найголовніші причандали, вилупляючи очі, летить назустріч учорашньому дню… Ого, Ракша, вона вже тобі не дружина, так не можна. Він сідає між протягами маршів: Отче наш, сущий на небесах, нехай святиться ім'я твоє, нехай прийде царствіє твоє, нехай буде воля твоя, як на небі, так і на землі. Хліб наш насущний дай нам днесь; і прости нам довги наші, як і ми прощаємо довжникам нашим; і не введи нас у спокусу, але ізбави нас від лукавого, Бо твоє єсть царство, і сила, і слава, Отця і Сина, і Святого Духа, нині і повсякчас, і на віки віків. Амінь.

Тренькнула мобілка. Заливався Клименко. З темного минулого, з коридору кроки.

— Хто там?

— Я…

— Ракша?! Зараз відчиню.

Капітан заливався. Риплять броньовані двері, пахтить добротним сопухом маніженого життя. Як і ця тепла і домашня корова.

— Слухай, кеп, перетелефонуй. Що, дівки звичайнісінькі плєчовки? Не зовсім? От мать його… Да, тоді мабуть хитро юзай звідси, і зі справи. Здається, ми мали подібні випадки, але я ще не знаю, як обійдеться справа з Китайцем. Це як старому зайде в голову. Але навряд чи зійде з рук. Ага. Вони всі наркоші, капітан. Вони нова формація і горілки не вживають. Суки… Так що піди докажи, за що і про що. Може, десяткою обійдеться, якщо старому зайде в голову, а так… А дівки гарні, не скажеш, що бляді. У нас дівки гарні. Ну, наразі дзвони.

Потоки червоного мусліну, тіло, загорнуте у міщанство, висить над ним темною хмарою тепла. Корова, точно корова, хоча по тілесах не скажеш, модель тобі задрипана, лікарша, ага.

— Що таке плєчовки?

— Бляді.

— Ну ти й ідіот, Ракша.

— Кокоточка ти моя…

Ракша ховається у темряву кімнати, подалі від вулиці, від вікон, що виходять надвір. Хрест. Дійсно, що хрест і розпинають на ньому кожного дня, кожен на свій копил, кожен по-своєму. Солодка підбрехенька під розп'яття. Міщанський тваринячий шик. Цього ніколи не повторити. Чому німець бюргер викликає більше поваги, ніж подольський міщанин? Тому, що свого писка не стромляє куди не треба. Пожирач сардельок з баварським. І все тобі. Червона муслінова пляма метається з кімнати в кімнату, їх всього шестеро, кімнат, собі така веселенька забавка. На які тільки шиші, вродь він хабарі не брав. Ага… Пойняв.

— Чого тобі, Ракша, такого ранку?

— Якого? Коли ти балакать вивчишся? Давай вип'ємо.

Про неї ані зараз, ані потім не скажеш: дівчина у червоному мусліні, жінка, матрона, Монна Ліза, Софі Лорен. Навіть блядь про неї не скажеш. Куриця, що дзьобає своє зерно.

— А не рано… Тю. Ось, а скажи, ти знаєш, що герцог Буденброкський гомосексуаліст? Він така душечка. Я то дивлюсь, — чому він мені симпатичний? Наш професор теж, така відреченість у його погляді, яка вихованість. Правда — це ціла трагедія. Так… ось…

— Дуже за них радий. Зніми халат. Я не підар, принаймні.

— Що вже, зараз… А…

— Одягни інший. Здорово, що ми таки розлучилися.

— Хамло.

Ракша зупиняється біля тьмяного, видно з усього, антикварного, з постмодерністськими штучками дзеркала, що нахабно покоїться у золоченій, стилю ампір рамі, з блискітками срібла, з кручениками з червоного дерева, з віньєточками і насамкінець — янголятками вгорі.

— Ракша, — повторює він сам до себе, віддуває язиком щоку, набирає і випускає повітря: скільки тобі потрібно років, щоб звикнути до чужого прізвища, як покинутий байстор, як сморід каналізаційного ісчадця. Вона стоїть позаду нього, зовсім гола, ніжна і тепла. У неї виходить так відразу.

— А знаєш, я не подібний на ракшу, тобто, — сказав він, вигнув довгі і красиві пальці. Чорні брови набігли на скло очей, зараз затуманіле, розплиле, мов бовток.

— А хто ти? — гдзить вона лукаво, тримає в руках по-велетенському неправдоподібно фужер з якимось липким, брудним, жовтим пойлом.

— Ракша — це ракло. Я не ракло. Зовсім не ракло, феміністка засцяна.

Вона цього чекала, бо мовчить, виставивши ногу круглим коліном вперед, як на картинках під древні, де баби з одвислими сраками. Невже ти не тренувалася, а блядство у тебе так органічно в крові, і ти продзяпив щось, Ракша, а може… Іноді він про неї добре думав, навіть більше. Розлучення більше зближує, сильніше притягує, а ще краще — відштовхує і розводить вже на віки. Ти, ба — філософія грьобана. Треба при нагоді це записати. Ага, ішак, ти коли-небудь тримав у руках що-небудь окрім цицьки та пістолета?

— Я вляпався, лікарша.

— Це не новина. — У неї дійсно гарні груди, з сосками, що підстрибнули догори, брунатного, ні, більше червоного кольору, гляди, що то муслін, а не болячка якась, і муслін, позирь, — лежить кривавим крилом, плямою на кріслі невідомо якої ціни. Він вловив запах, занюшив його з приторною гидотою, тривожний і далекий, як від чогось прочуваного в далекій пам'яті, в невідомості: стоїш, приміром, десь під будинком, а прохолодний вітер обдимає штани. Сира калюжа озера, білі стріли чайок над недогризками, сонні тіні громадян. Чорнотрупний благовіст. Радість злиднів, кінець епохи.

— Пам'ятаєш Китайця? — у нього навіть не було гадки в голові, щоб думати третє чи десяте, — дурна лікарша завжди віднайде причину. Вона вже наповнюється. Прямо-таки бздить пристойними фразами на кшталт, якщо слідувати причинності безпричинного світовлаштування, у психологічних рефлексіях, то мотивація буденності… А западись ти. Чого чоловік наміряється двічі пролізти в одну й ту ж дірку: значить таке можливо? чи то виблядкувата ілюзія, котру вона валандає через все життя, і що більше ілюзії: невже оці гарні цицьки і дурна, зовсім без совісті, лялькова голова лікарші?

— Ага, — вона сідає на бильце крісла, закидає ногу на ногу. — Той, як його, стукач… Так. Він все позирав на мене, соплістон…

— Ти розмовляєш як торговка. Колись ти говорила, що він дуже розумний.

— Фу… Ну… і… Ракша, ти чого прийшов, воду варити? Чи справді тобі налити піввідра пійла… — у неї зовсім дитячий, винуватий вид, наче у ображеної корови: висмикнули пучок гички прямо з рота. Чухає рогом, хоче усмалити. А оком одним поглядає на відібрані будяки. Ракшу тягнуло на вулицю. Йому хотілося туди, де його ніхто не знає. Але ніхто його не відпускав. Нема такого місця, голубчику, де б не знали полковника Ракшу. Земля западеться, але про нього згадають, поведуть на бантину чіпляти, щоб довше ніжками сучив, висмикував, і перед смертю він дізнається, коли очі повилазять, що лікарша його була святою. А за це Ракші годиться померти лютою смертю. Задуло білу занавіску. «Закрий віко, — говорить. — Зараз на вулиці прелюдія до восьмого дантового пекла». — «Ракша, чого ти такий грамотний, а такий невихований. Хто тобі прасує нижнє, а?» — Рука розщібає кнопки на сорочці, що з пуканням вистрілюють у тиші. Ракша поцілував її довгим поцілунком у м'які теплі губи, наче взяв їх у долоні і легенько притиснув, потім згидився, ухопивши ніздрями запах з якогось модного, геть лівого бутіка; він цілував її довго, аж доти, коли вона сама не відчула смаку поцілунку, а йому обридло, зробилося порожньо, наче передчасно отримав задоволення, кінчив прямо по-школярському в штани. Показати їй приклад содомського зв'язку, взяти по-скотинячому, якщо цю курку чимось здивуєш; а ще більше Ракші хотілося випити і мовчати. Терпляче він виконав обов'язок, перегнувши лікаршу на кріслі, потім поставивши на коліна, обличчям до себе, обличчям в своє, попередивши, що коли роблять мінет, то не розмовляють: він голосно, по-театральному кінчив і подався відразу до кімнати, вмостився у кріслі, перед вікном, припадаючи раз по раз до склянки, поставивши перед собою пляшку з горілкою, намотуючи спокій на душу, утупившись в широкий і синій екран вікна: шаснула машина, майже іграшкова, за нею інша, потім пучки диму, ледь вловимі, вибухнули непомітно у чистому повітрі, що смерділо мітлами, переходами, бомжами. Ще три, ще дві, ще… Він допивав пляшку, коли яскравий потік забивав вулицю, котру він боявся називати Хрещатиком. Лікарша, увімкнувши музику, плюскалася у ванній.

Генерал дбайливо перебрав папери. Перед ним, в рожевих відсвітах нічника, серед розкиданого одягу, генеральських штанів з лампасами, гола спина дівчини, що виходжувала в одних чорних лакованих черевиках на шпильках м'якими килимами, а генерал, в одних трусах казенного крою, раз по раз визирав з-за паперів. Замуркав мобільник.

— Алло… Ракша… Ага… Який в чорта… Ні… Нехай котиться ваш капітан. Китаєць? Такого не було. Забудьте про такого. Це останнє, що я можу для нього зробити. Закрити діло і списати його за непрофесійністю. Що Китаєць, Ромодан для чого? Все… мені завтра звітувати.

Дівчина лягла на килим: довгонога, брунатна від засмаги, поставила пляшку на живіт і показала Генералу язика.

— Моя ти…

Двадцять перший тролейбус перегинається у гармошці, так, наче туди, в саму середину влучила нечувана звукова сила. Ракша з Нижником завмерли: у останнього піт на лобі, як квасолини, одвисла тлуста губа, рідкі жовті, з проріхами зуби. Вони в центрі перед пагорбом, священним, як і кожна могила, кожен смітник, кожен куточок цього міста, що ставало першопрестольним. Внизу пагорба лягає батьківщина, — мурижить у мізках Ракші. Вгорі Бог, внизу батьківщина. Якраз такому в школі повинні вчити, напевне вчать, але навряд чи хто слухає. Батьківщина змагається з собою та інфляційною лихоманкою. Зараз всі українці, — проти кого воювати? Нема проти кого воювати, але знаходять і чавлять одне одного, аж мізки вилазять через всі дірки. Війна, знамо війна.

— Ух ти-ти, — невідомо до кого і для чого прорік Нижник. — А де там зараз Китаєць?.

— Думаю, йому жарко… — говорить і лякається Ракша.

Жінка ступає під козирьок, прямо в глибоку тінь. Прийде час, і про батьківщину говоритимуть одні підарм, такі, як Нижник. Щось загуло в повітрі, зробилося загрозливим, далеким і чужим, наче піднялися високі сфери, стало навіть дихати легше, навіть Нижник зі своєю оплилою фізіономією видавався світліше цих древніх пагорбів, де позбиралася одна муть від первородства, а нам, Ракша, фіг, на всю морду. Повітря поволі просочувалося дорогими парфумами, шкіряними валізами, небо темнішало, але якось від одного краю, зовсім по-іншому, наче не на дощ, а як у глупу ніч, але спробуй запитати Нижника, ржатиме мов той сивий мерин, — підарюга, знамо діло, і в Африці підарюга. Он, якраз дорогу біля двадцять першого переходить, і завжди переходив Чіп Балабушко. Він з порядної сім'ї, правильно вимовляє слова, пише правильно, кохається у народному і не тільки. Батько його поспів накрасти за законом. Тому Чіп любить українців, а ще китайців, а ще якихось косооких, і навіть цими трьома мовами розмовляє. Він думає нею, але не розмовляє. Це його курвило і крутило, як після ціаніду чи цикути. Бідний Сократ, нещасні його міньйони, — Чіп пройшовся під начищеними по-європейськи вітринами, взірець благополуччя, чемності: трикутне обличчя, стрижка — три платні капітанських, опираючись легко і вільно, без всякого там понту на парасолю, виставляє ноги, прямо тобі справжнісінький англієць, вітається, знову чалапає, розставляючи по-качачо-му ноги під вітринами, вітається, знову повзе тінь його під прилавками, з червоними кільцями ковбаси, що нагадує великих дощових черв'яків. Надутий гумовий дурень на верхівці Макдональдса захилитався. Вибігають ті, що зі швабрами, тицяють пальцями. Шукають очима вітер. Випроскує товстун у формі старшого офіціанта, і вони ще напруженіше вимахують швабрами і шукають вітер. Ха, це батьківщина вітає своїх героїв. Чудова погода, — додумався ж, видав, ідіот. Він зараз піде і скаже отій бабі, якщо вона хоче трахнутися, то цирк давно поїхав, нема дурних, всіх у Велику Вітчизняну загнали до яру.

— Нема Китайця, Нижник, давно нема. Скучив. Га?! — замість того, щоб піти, говорить Ракша. — У мене зараз, Нижник, в голові одна політінформація.

— Хочеш, я у неї запитаю?…

Голуби збилися докупи, — вони так збиваються, коли чують сильнішого, тобто ворога.

— В писок хочеш… — але безсило, зовсім тихо гворить Ракша. Обличчя у жінки бліде, ледь проступають синці під очима, але крейдяна блідавість кидається відразу. Погано спить або мало спить. Якщо так далі, то від її випещеного тіла нічого не лишиться. Тут тобі не Америка, навіть не Франція, навіть не Англія. Ти тут кінчений чоловік, Ракша. І він підводиться і пробує йти. Йому темно в очах, наче перед дощем. Нижник підняв свій одвислий зад і протяжно забздів. Аби не ця жінка, то неодмінно б отримав по харі, по щелепі: Нижник, з ухмилюгою провокатора, це відчуває, тому хитро, по-поросячому либениться. Потім Нижник ляпнув сраку на місце, зачухав нею об сидіння, примощуючи покомфортніше. З-за дерев вистромляється розблаженна фізіономія Чіпа Балабушки. «Ото, дивись, твоя рідня… Корифан твій…» — І Ракша йде алейкою, що піниться сонцем. Тільки зараз він бачить, що жінка махає рукою, стримано, наче боїться, потім упевненіше, забуваючи про виховання. Червоніє від сорому, але продовжує. Пахне осінніми яблуками. Потім знову її парфуми. Він зупиняється, напівзігнутий, і дивиться через плече, а сам як побитий пес.

— Ви мене? Ага. Значить повторюю: правда, гарна погода? Ага… Тільки не для мене. Для мене вона однакова. І ше: на дощ щось подібне? Я запитую вас: чи буде дощ? Ні? Значить, у мене точно біла гарячка.

Вони, видно, обидва чують кроки одне одного, як шурхотить одяг. Вона скидає руку, наче хоче застерегти від чогось.

— Перестаньте. Це вам не личить, — тихо говорить. — Давайте трохи пройдемося.

— Вам не соромно? Ага, значить у вас до мене справа.

— Ні. Якщо справа, то… Зовсім пусте.

— Так. Великосвітська розмова. Може, давайте продовжимо десь зовсім у іншому… е-е-е місці… Кава там… Коньяк, — Ракша говорить, але з неприхованим соромом згадує, що у кишені у нього порожньо: прощай, судьба. Потім він заговорив, і чим більше він говорив, то доходило, що верзе він дурниці. До Нижника підійшов пан Чіп. Він соціаліст, але любив, коли його називають паном. Поклав на стіл купюру і підсуває великим пальцем, кривулястим, з ребристим, але вхоженим нігтем.

— Ходімо звідси. — Вона надіває сонцезахисні окуляри на перенісся гарної форми. Чому вона їх раніш, якогось хріна, не одягала? Оливкові тіні лягають на обличчя, темні брижі, майже як на воді, пропливають тихими закутами, знімаючи ледве чутне шарудіння, ледь вловимий крик минулого: Нижник розпачливо розводить руками, зараз подібний на міма, нагадує Ракші, що пора закруглятися, тре пучками, мовляв бабло тягни з дурепи, бо він за хвилину-другу відчалить. А над ними зелене небо. Майже пляшкового кольору. Ракша продовжує невпевнено ступати, наче хто лощину в одну хвилину перетворив на нужник. Нижник заливається могутнім контральто. Кілька куцоногих іноземців аплодують. У пана Чіпа обвисають штани дитячим прапором, зад у нього маленький і міцний як яблуко, мрія усіх упосліджених педріл, що пхаються у туалеті в Шевченківському парку, що на Льва Толстого. Вони збираються гуртом, у цілі стада, з сльозливими від хлорки очима, ставлять вартового, на самому вході, щоб він підсвічував запальничкою, якщо хто прийде, то світить в обличчя. Іноді, може навіть частіше, потрапляє їм по рогах і проміж. Так і без очей можна лишитися. Майже механічно, із швидкістю випарювання горілчаного ацетону, бовкаючи незнайомці непотрібні зовсім речі, він думав, чи пертися йому на Чоколівку, розумно прораховуючи, що з цією нічого не вийде, ані в перший день, ані в другий, ані… взагалі не дасть, то ліпше по-падлючому вициганити десятку і відпочити, хоча б сьогодні, від Нижника, або не їхати до лікарші. За спинами колисалося, вибухало сонце у начищених вітринах. Запах чогось? Погано, Ракша, що ти не вмієш говорити по-культурному. Хоча бабуся колись вчила. Поганий з тебе був мент, Ракша. Це самозаспокоєння, — навпаки: лютий ти, як пес, був, Ракша. Горілчаний ацетон вивітрюється, голову хилитає, як буй на хвилях Дніпра. Але тут замішане щось більше. Так, щонайменше масонський чи масадовський заколот, з реанімованим трупом Брежнєва на чолі з спецслужбами. Хай займаються. Ага. В роті пересохло і гидко, терпко, як на душі у емігранта останнього покоління: не ждали, а ми приперлися, нате вам. У срібній вітрині чорні плями відображення: трохи повіддалік, на лавці, стиснуті відчаєм знайти прихисток, роблять тільки відомі їм знаки дві лесбійки. А забирай вас, тільки зустрінеш нормальну людину — пруть у всі діри. Скільки вас-то тут, на цьому клаптику? Одна, щоправда, сказати нічого, надто гарна, їй швидше просто цікаво, аж доти, доки це не вітреться у всі пори паскудною звичкою, а потім: петля, божевільня або щасливе блукання у власному безумстві; наприкінці життя такі кидаються у праведність трусять сивими головами і строчать мемуари. Вона навіть більше ніж вродлива: темні очі, тонка осина талія, ноги визирають довгущі, що їх жодна сукня не приховає, чорна, з цупким волоссям в бріоліні, хлопчача зачіска, оливковий атлас шкіри. Мабуть, жидівка. Друга, інша, опецькувата і зла, з трикутними вушками, підсмикнутими по-тваринячому догори, рідкими зубами, — все курить ментолові цигарочки або ремиґає жвачку. Ось вона, спокусниця, паранойний салатний відблиск, тіні ямами під очима, незадовлена пристрасть, повна вигрібна яма соложавої до жовчі похоті. Одягнена занадто дорого, занадто модно. Мінімум обидві теледіви. Одна з них точно. Песик невідомої породи, модно пострижений, вигинається біля вродливої, щулить живо темні очки. Ракша зупиняється. Алеєю бредуть, як сонні, з собакими, то убільшки як теля, то кошачого росточку, десятків зо два юних створінь. Примружує око, наче прицілючись. Горілка вивітрилася з голови, стріляє у скронях.

— Ну, що ви хочете… Це я так кремпуюсь.

Ось вони… вони відчувають на рівні прибора, і всіма святими пливуть зі своїми смердючими песиками, засраними їхніми ж песиками полями, вишукують очима майбутню жертву, свою трагедію, бо тати з мамами знайшли рівню, і вони свідомі цього, але очі шукають свою трагедію, їх ще можна розрізнити, — з цією інше діло, зовсім туге, навіть непотрібне, навіть лячно дивитися: колір очей то фіолетовий, як перед дощем, то зелений, як скло, як прибій, глибина і таке інше, вся та муть, якої в школі він не хотів учити. Все оте хотілося вирядити в одне речення Ракші, але по-інакшому, по-культурному, по-інтелігентному.

Жовтий колодязь ліфту шурхотить звично траверсами, її одягом, тріщить електризоване волосся; її волосся, вогненно-руде, кільцями на плечі, на руки, на його коверкотове пальто, притрушене лупою, і Ракша розуміє, а здебільше здогадується, щось-таки відбувається для нього незвичне, невідоме, і тому уперто пружить сірі півкулі, намагаючись згадати, що йому снилося, що він думав зранку, коли вперше побачив її, чи перед тим. І сумління відповіло: про півлітри, як лохонути краще Нижника. Коли минули його поверх, то він тільки тяжко зітхнув. На майданчику стояв і похитувався. Крізь маленьке віконечко видно хмари, сонцем залиту площину, як хто розлив жовтки широкими масивними плитами, а сонце котиться за хмарами, втрачаючи посекундно величаве своє тепло, з гірким присмаком пекла. Цікаво, що скаже енергонагляд з такого от питання, як вигасле сонце, померзнуть бідолаги, — жартує про себе Ракша, а сам давить фасон та ковтає терпку слину. Непорядок, отак котитися і підсвічувати усім підряд, і ментам, і підарам, і генералам, і президентам. Він гикає, легенько, решта провалюється в його утробу, і, щоб жінка не бачила, витирає рукавом рота, а вона говорить, не обертаючись, клацають замки, гримлять двері. їх з десяток, ні, Ракша, перебільшення. І він чогось думає про генерала, про своє справжнє прізвище, а не якогось там вітчима, що гуцикав на своїй вантажівці, стане біля хати і сигналить, щоб мати його, Ракші, зустрічала. І генерал привіз Ракшу як сучого сина в столицю, здав у ментовську академію, а потім кілька геройських вчинків, ага, все тій-топ, путьом, — за десять років доскочив чину полковника. Оце скочив. Тут не тільки про щасливу судьбу увіруєш, а можна вляпатися в таку халепу, що і маєш. За вузеньким, але чистим шклом коридорного вікна розлючений Нижник дає раз по раз під гузно пану Чіпу. Пан Чіп відскакує, як гумовий дитячий м'ячик, знову невідомою силою притягується до Нижника, що природа вклала зрадливо у відповідні місця, тобто гузно, — але все огинаючись, лебенячись, до Нижника. Розперезалися, як хрещатинські пойди, дивись переграють. Спекота, спрага залазить змієм у груди. Залазить і лежить там спокійно. Треба попросити чогось випити. Інакше поїду до лікарші, і все тут. Хана усім. Хана, скоро сонце вам на голови, усім підарюгам на голови, щоб лишили мене в покої. Нижник розмахує руками і біжить зайцем до Макдональдса. Там у нього любка. Цирк з педиками закінчився. Пан Чіп буде імітувати самогубство. Істерика і плач вдовиці. Так повторюється щодня. Пан Чіп зманює Нижника, а той не дається. Виховання і досвід.

Зараз зовсім пропадуть звуки. Двері прочиняються і він заходить у затишок. Строгий і величавий. Він наче востаннє бачить, як на широкому чистому небі висить срібляста комаха літака. Ракша вкотре, обридаючи собі, що щось в історії його життя перемінилося: перед ним гладкі і чисті поверхні столів, широке ліжко з тонкою повстяною ковдрою, яскрава біла кухня, книги, дуже багато списаних сторінок, що чомусь напевне-таки вчать, або як тяжко і мудро жити у цьому світі. Цікаво, де тут бар, якщо такий існує в цьому помешканні. Повинен існувати, бути, милий, рідний, з пляшками, нехай з бабськими лікерами чи розбавленим джин-тоніком, але щось-таки знайдеться, ну, те, чим вони спини розтирають, настояне на бузкові чи бузині, — пробки з довбехи вилітають. її яскраві розводи, її очей каміння, поцуплене в Луврі або в Палаті, легка її рука на його тяжкій, налитій роками, кров'ю і смертю. Як глас народу, що мирно здихає і не здохне дві тисячі років разом з паном Чіпом і Нижником. Вляпався ти, Ракша. Вона все робить як недосвічена жінка. Або закохана. На останньому спека в'їдається ще дужче у груди колишньому полковникові. Ага, ось і дорогоцінний нектар, іноді вона сама перекидає келишок. Він робить знак, зовсім німий знак, і вона дозволяє. Він спокійно, пропихаючи тертушкою горла слину, наливає. Життя знову повертається зі швидкістю ярмаркового балагана. Розкидані папери, щітка для одягу, плюшевий ведмідь, пам'ять школи, пам'ять класу десятого «А», «Б», «В» і так до безкінечності. Альбом спогадів. Яскраві світлини. Рано для сантиментів, рано для спогадів. Ілюзія початку.

Вже коли вона висушувала волосся, барбарисові свої зарості, закутана у тепло пухнастого рушника, все одно далека, він звіддалеку чужого світу пам'ятав, несподівано для себе, її пухкі, зігнуті в колінах ноги, як швидко збігали шерстяні брюки по струнких ногах, довгих і пружких, мармурово-білих, з рожевим відливом, свіжих та живих, а потім він брав її з нахрапом звіра, наче соромлячись за все те, чого у нього не було, не могло бути, і вже десь посередині, коли вона взагалі закинула безумно голову, щось говорила, як у гарячці, розпеченими губами, Вітька Ракша зробився несподівано ніжним, що аж зникли запахи, нічого навіть не хотілося, а просто привалило заступити, недавно таку впевнену, а зараз безпомічну, і відразу і чарівну, як холодна осінь, і те, що все повідчував, прочував Ракша зранку. Як не було нудних сцен умовляння, з роздяганням, відвертанням обличчя до стіни, щоб розщібнути ліфчик, принаймні так, від першого знайомства, робила лікарша, полюбляла, і вже внизу давно мокра, коли він знімав. Потім тлумисько стулених ніг. М'яка вхожена шкіра, з округлим, золотавим засмагом, красива спина. Більше він нічого не хотів пам'ятати. Ракша лежить у китайському, з драконами халаті, полизькує сдабеньке винце, і йому нічого не хочеться, тільки дивитися бездумно, як вона, закутана в рожевого рушника, приборкує буйство свого кучерявого волосся. Що їй такого замолодить? Підійти до вікна, глянути, що там робить Нижник, якщо він вже виповз з Макдональдса нажертий, як свинячий кендюх. І сказати, що у Нижника гармошкою пузо, він сам у громадській лазні бачив; або он там, три дні тому, через дорогу, на сліпому повороті, де нічого і нікого немає, бо смерть вилизує всіх, хто ширше вух розкриває рота, збили «мерседесом» жінку. Там зараз ожило, а собаки никають невідомо з яких причин. Вона скидає рушника, і йому перехоплює горлянку, тобто дихання. Ракша думає, що йому або поталанило, або він вляпався раз і назавжди, і життя його перестало вертітися яскравим ацетоновим диском, з якоїсь миті воно перетворилося на тир, на ляльковий театр, де справді можуть влучити в голову, якщо не будеш розкривати рота ширше чужих вух.

— Мені збиратися?

— Почекай, але… якщо тобі неприємно… Може, ти подумаєш…

— Нічого не подумаю. Я мало думаю. Ти зробила поганий вибір.

Але він знову взяв її, як стерво, майже як лікаршу, але з любов'ю, наче переламався десь посередині. І чим більше він усвідомлював залежність від цієї жінки, тим більше йому хотілося з нею, в ній, і ще будь-де, і що завгодно. Але Ракша промовчав: слухав, як вона дихає у нього на грудях. Потім дощ: шарудіння вітру, налитого тугими яблуками, наче радістю перших дитячих калюж сечі і солодких засраних штанців — благо, добре, благо, виховання, — стріловидні удари пласкими чорними дахами: вимиті бетонні плити, темніють, набухають калюжі, як тобі скопичуються роки, запах матіоли, крики дітвори, веселе ревище народу, від невідомості, куди примостити готовий до дії прибор, і шемротіння води, знову капелюшки дахів, стьобаки свинцеві на шибці, на стінах сусіднього дому. Вони сплять, наче двоє у човні, відносячись підводними кошмарами дійсності, видячи у снах недоладно однакове і красиве. Блін, скопититися можна.

Ракша прокинувся першим і чекав, що зараз вона істерично підніме крик. Такі бувають ненормальні: зачухається між ногами, вихопить мужика, а потім назадки. Але вона благодушно мовчала. І Ракші теж не до цього, бо знову йому снився Китаєць, майже, сволочуга, як живий, хоча він ніколи не шкодував, що пристрелив цю сучару, але чого він снився раз у раз, в самих непривабних, значить, непотрібних ситуаціях, хоча щось підказувало полковнику: треба рухатися кудись далі. І він лягав, прокручував оте клятуще кіно, з самого початку, майже дворічної давності: блін, во, вже пітора року без роботи, без грошей вірніше, а без роботи то цілих два, і заливаюсь гіркою рівно рік, не так багато, як для початківця алкаша. Якого хріна цей недоносок преться у очі, ще б раз пристрелив і рука не затремтіла.

— Мені снився Китаєць, — говорить Ракша, наче у нього болять всі зуби. Він підступився до вікна. Вітер розхитував верхівки дерев. Банально, але аж сльози накочуються на очі. Шматок поштового відцдення, неправдоподібно синій, казенний, майже тобі тюрма. Скрізь тюрма. Липкий піт, трупного, бурштинового кольору напевне. Треба щось з цим робити. Зараз, чого доброго, вона закричить. На німфоманку зовсім не подібна, а ти їх взагалі коли-небудь, віслюче, бачив? Там ще півпляшки віскі.

— Лягай, — у неї простий, без награного ідіотства голос, без отих наворотів. — Розкажи про Китайця. Розкажи трохи про себе. Хоча я про тебе більше знаю, ніж тобі видається. Але треба колись вибалакатися. Навіть чоловіку.

Їх віддалила розмова. Так, він думатиме, підігрітий наївністю закоханих, крокуючи услід курсу двадцять першого, повз посольство з білого каменя з червоним гербом і двотоловим орлом на ньому, — припинився, тицьнув дулю, подався далі, в якусь важку, як камінь невідомість; він перепочиватиме на зупинках, сидітиме і дивитиметься на велетеньку порожнину неба, або як чиясь добра п'ятірня; він так подовгу сидітиме, ні на що не сподіваючись, потім без зупинки дійде до своєї рідної ментовки, що на Солом'янці. Посидить там серед скляних акваріумів торгових будок і піде шукати її офіс. її він побачить відцалеку. Вибух сміху, тріпонула мідними кучерями, кільцями по плечах, обличчям своїм світлим, до зализаного, з проділом молодого чоловіка: очі відсутні, в себе. Вона знову така далека, торкнутися кортить, але якщо доторкнешся, то потрапиш на рекламного щита. Чим вона займається? Ракша не наважувався підійти. Сидів та вертів у руках німу мобілку. Звівся і пішов, чуючи як крик її голос: вона його побачила, вона його кликала, але він уперто манджлав трамвайними коліями, п'ятим шляхом, до низу, навіть гадки не маючи похмелитися, і повторював: «…Пресвята Діво Маріє…»

Він стояв перед церквою. Звалившись на коліна, окропившись потом, Ракша почав молитися, зовсім невлад, пригадуючи, як того вчила баба, дядько, сестри і таке інше. Він молився щиро, затято, але до храму не заходив. У проймищі з'явився священик.

— Зайди, — тихо сказав він.

— Недостойний.

— Юродство не дуже личить тобі, новонавернутому.

— Я думав, що навпаки.

— Юродство не для тебе. Зайди до храму і молись.

Храм просторий, але видно, що бідували, з селянськими лавами попід стіною, рушниками на образах. Ракша вдихнув затишок, але почав, дратуючись, щось вишукувати, наче чогось не вистачало, і очі забігали як у безпритульного пса.

— Якщо зайшов до храму, то нічого видряпуватися на дзвіницю, — почув з темряви голос, але кому він належить, Ракша так і не зрозумів.

Ракша знайшов ікону, найкращу, як йому видавалося, і примостився для молитви там. Зараз, — це як нічні спогади, і йому видавалося, що витягував він ті спогади, з липкої і смердючої багнюки, очищав дбайливо і клав перед іконою архцстратига Михаїла; зараз для нього все потонуло в якійсь тягучій зеленій мелясі, що стягувала всього його, вичавлючи астматичними уривками молитви; повз нього проповзло дитинство, з голодом, з соромом з'явитися у рваних штанях на вулицю; висохлі материні груди, від постійного нервування, психічних зривів, коли батька чи брата етапували або забирали до буцугарні; потім молоко, натоплене з дешевого, копійчаного морозива, — він хотів всього цього позбутися, чого майже не пам'ятав, навіть рідні не знали того, що зараз відкрилося йому, але відкрите навалилося на нього великим тяжким пластом, як хто землі навернув.

— Ти його повинен знайти, — тепла рука священика у зеленій рясі.

Ракша звівся і сів на лаву. Священик поруч. Погляд відсутній. Обличчя світле і втомлене. Погляд відсутній, дивиться мов у прірву. Такі бувають тільки у мерців або як у бомжів. Останню думку Ракша лякливо відігнав.

— Отче, це правда, що коли вирушаєш назустріч Богу, то завжди зустрінеш Бога?

Священик, не повертаючи голови, дивлячись на жовтий плин свічок, говорить:

— Не завжди, все залежить від тебе. Але йти обов'язково треба, хоч би ти кого не зустрів по цій дорозі. Але ти його обов'язково зустрінеш. Прийде час, година, що тобі відмовить увесь світ… Окрім одного Господа Бога.

— А якщо світ виявиться Господом Богом?

— Світ і є Господом Богом.

— Значить мені треба терпіти від Нього все — наругу, любов, ненависть.

— Ні, тобі треба перетерпіти, навчитися любові. Ти навчишся. Це прийде з літами.

Ракша вклонився, зовсім по-світському, хотів іти, але священик знову його зупинив, і проговорив:

— Ти повинен його знайти… — Обличчя блукаючого в пітьмі людських гріхів та шолудивих загадок.

— Кого, отче?

— Того, кого ти випустив через недомисел свій і невіру свою. Згадай два роки… Чоловіка, який стоїть на піску… Згадай… Багато смертей… Ще більше потім… Мертві жінки… Діти… Він убиває, він служить сатані, а думає — Богу… Ти його відпустив… — Очі священика наливаються кров'ю. Ракшу хилитає.

— Іди. Ти зрозумів, про кого йдеться. Тільки не бреши і не бери гріх ще раз на себе…

Ракша стояв дурень дурнем. Потім його перекосило всього, відкинуло назад, і він чітко побачив обличчя того фізика-біолога… Іван… Біл… Біл…

— Так, отче. Ото він і є. Я відчув, я побачив його, хоч не згадаю ніяк прізвища.

— Ти його забудеш: його обличчя, але не перестанеш шукати до тих пір, поки не знайдеш. Це твоя спокута.

І вони розійшлися врізнобіч. Ракша поплентав трамвайною колією, тяжкий думками, але радісний, несучи в голові тихий шемріт. Він поминув облуплений банний корпус, потім профтехучилище: весь залитий сонцем, неждано зрозумів, що її контора чи фірма поруч з церквою і що тут випадку не може бути. Ось вона, спокуслива змія початку. Досвід металево упав на плечі, і вперше Ракші закортіло вибалакатися, але не було перед ким, а те, що в церкві, то таємниця, тайна велика: і його зустріч з порядною жінкою, і його непорядна ніч, а що там ніч — ціле суче його, паскудне життя. Щось холодно лягло під серцем. Очі важкі, мов чужі. Вони мешкають в одному домі, — заспокоював він себе. Але що можна змінити? На ньому нависла невидима пляма, клеймо смертовбивчі. Позаду клаксонило авто. Забирай їх, мать його, Ракша почав давити фасон, витягувати мобілку, готовий огризнутися, зійтися з усім світом. Спалах бронзових кіс, відкрита дверка. Ракша зажмурив очі, боячись подивитися на неї, з кимось, чи, може, холодно, по-світському байдужу. Тепло її руки на його руці. Чистий подих, легкий подих.

— Господи! Щось-таки перемінилося у моєму житті.

Дзвінкий сміх, вологі теплі губи на щоці.

— Ходім, Ракша, у тебе є ще багато справ. Тобі я ще встигну поморочити голову. І… І ти мені нічого не скажеш?…

4

Поклик

Від дороги треба йти навпрошки. Цю дорогу розшукав Шестєров. Він прийшов у клас, скинув сумку прямо на підлогу, під широко розставлені ноги, втупивши свій погляд, сизий та чистий, як волошкові квіти у припізнілій порі, і сказав:

— Я, Шестєров, — у цьому було щось більше, аби в класі хтось таки трохи читав, а тому ніхто нічого не помітив, не порівняв, хоча грамотність проглядала в обличчя Кості Шестєрова, разом з його атлетичною поставою, скуластим, виліпленим, наче з одного шматка, обличчям. Рекс відразу, ще не чекаючи, коли закінчиться урок, зіпхнув Нінку Блохасту, сів поруч Івана і зашепотів йому швидко на вухо. Того ж дня, коли до школи-інтернату прийшов Шестєров, його надумали опустити: між дерев'яних балок сушилки, куди його закликали, надумали учинити допит і суд. Рекс давно наготував звинувачення, але вони лишилися гуляти у його голові, бо Костянтин Шестєров витягнув з-за пазухи пістолет, ткнув Рексу у писок, після чого злякана шантрапа посипалася врізнобіч, як воші після доброї порції дусту. Рівно через тиждень, в колі дівчат, старшокласників, меншеньких трохи, хлопців з села, Рекса віддубасив до поросячого писку Шестой, тобто Костиль Шестєров, хоча «шестим» йому ніяк не випадало бути. Іван прийняв його дружбу відразу, чоловіка сильного, справді мужнього, якого цікавили дівчата і який поволі потягнув його в інший бік, навчивши не боятися, відповідати ударом на удар: цілими днями, коли з Іваном не траплялися напади іпохондрії, вони боксували, вивчали і відпрацьовували прийоми боротьби, дзю-до, карате, записані до великого потертого зошита, обліпленого гедеерівськими наклейками, разом з соложавими еротичними оповіданнячками, написаними невідомомим автором, авторство яких здебільше приписувалося відомим або знаменитим письменникам, там — Єсеніну або Льву Толстому. Але у обох живилася одна мрія — розбагатіти за будь-яку ціну. І першим кроком до багатства вони вибрали Рекса. Його викликали на судилище до «труби», але він не з'явився, зникнув вночі безслідно, прихопивши гроші. Рекса підловили десь під Житомиром, відправили назад, але грошей так при ньому і не знайшли. Шестєров з Іваном лишили його до часу в покої. Шестєров організував тренування біля озера, а Іван підбивав розмовами проти Рекса школу. Рекс обрид усім. В перервах, разом з Шестєровим, вони віддавалися мріям, коли на Івана не сходило. Зуб майже нічого не пам'ятав з того, тільки перелякані очі нового товариша, якийсь забобонний переляк. Звідки і як почалося, Зуб не пам'ятав, але знав напевне, — якась невмолима сила тягнула його в пустинні місця, де він сідав, чекав на когось, доки йому нестерпно починало крутити в паху, і він кидався на переляканих дівчаток, що сідали в кущиках попісяти, і як вони зчиняли вереск, то відчував полегшення, велике задоволення від того. Іноді він вибирав жертву, щоб з нею побоксувати, але вибирав хитро, промацуючи її кілька тижнів, і, пересвідчившись у повній своїй силі, викликав до двобою, де розбивав обличчя вибраному кандидату до живого м'яса. Але йому більше подобалося лякати дівок, а то і запізнілих з нічної зміни молодиць. Несподівано все це відкрилося, — якась жінка, що заблукала після походеньок до свого чергового коханця, сіла в кущах, а тут Іван, вона його за шкірку і почала товкти писком у насцяну калюжу, він запручався, але молодиця виявилася пругкішою і не боялася, видно, розголосу, тому приволокла хлопця за патли до директора школи, але той пускав сивушні дракони з горлянки, тільки посміявся, добавивши, що нічого ночами нипати хащами, — Івана відпустили. Після цього він зробився обережним, але днями сходив з лиця, внаджувався до того берега, зовсім безлюдного, майже як острів, і часто рибалки бачили його спину у вилинялій сорочці, його непорушну, як кам'яний виліпок, постать. Шестєрову стали не подобатися такі походеньки, бо він відчував у тому якусь таємницю, хоча навряд чи вона існувала у тому вигляді, що він собі її навигадував, начитавшись книжок про піратів, приховані скарби, здобривши розповідями місцевої, вже сиділої, шантрапи. Якось Іван зізнався йому, що батько у нього «дєлав не одну ходку», і останнє підняло Зуба в очах Шестєрова. Проте його часто почали зустрічати одного, під прямовисним сонцем, в заростях осоки, він сидів спиною до пустирища, обличчям до сонця, наче когось зустрічав. Дивацтва Івана сприймалися спокійно, бо з якого дива він, син інтелігентної матері, нехай і покійної, опинився наразі тут, при живих, вважай, батьках, з братами і дядьками, тітками і незчисленною кількістю родичів. Приїздила його бабуся Настя, привозила гостинців, і він ділився тими гостинцями з усіма щедро; хіба що блідавенький, і гроші водилися, користався авторитетом серед учнів, учителів не радував великими успіхами, але цим ніхто, з вищого інтернатівського начальства, не переймався. Потім з ним трапився найсправжнісінький напад. Його судомило, викручивало, і він горланив на весь інтернат, щоб його відпустив той, він, нехай його відпустить. Івана відвезли до спеціальної лікарні, тобто до божевільні, де він пробув під наглядом лікарів три дні, і скоро звідти випустили, не знайшовши чогось особливого. Лікар сказав, що наслідки замкнутого, тяжкого дитинства, а ще, мабуть, перепікся на сонечку. Хто Івана не відпускав, ніхто такі не дізнався, навіть довгий час йому і самому було невтямки, тільки він зачаєно чекав того часу, коли душу замлоїть, поведе в сонячні місцини, з гуркотом у вухах і шаленим шуговинням серця. Так, як і того довгого липневого дня, коли електричка летіла на Користень, а він збирався убити Ольку Пінчукову за те, що вона отруїла чотирьох своїх коханців, підсипавши отрути в горілку. Олька Пінчукова зманювала своїх коханців в ліжко, небаченої вроди двадцятип'ятилітня жінка, з писаним класичним профілем, копицею чорного густого, як жорства, волосся, осиною талією, ногами пляшечками, вишневим поглядом і чорною дугою брови над ними; займалася тим, що знаходила квартирних забулдиг, що прописували її на жилплощу, а потім потроху сипала полин у горілку. Після чого вони в скорому часі від'їздили до кращих, чи не дуже, світів, відписавши як не квартиру, так частку добра. Щось, видно, нагадалося Івану з дитинства, але це тільки здогад, бо навів його на Ольку Пінчукову не хто інший, як колишній його однокласник, з відрубаними ногами, вибитим оком, запросивши якогось відсотку від здобичі, і Іван кинув йому кілька зелених папірців, тобто баксів. Повернувся, придушив подушкою, забрав гроші і подався зачумленою житомирськими мужиками користенською електричкою до Ірпеня. Ольку Пінчукову він так і не покарав, бо, видно, мовчали голоси, або зовсім з іншої причини. Вона стала його коханкою. Вони, як сама зізналася Олька, тільки побачили одне одного, то відразу зрозуміли, що створені для сумісної судьби, хоча Пінчукова довго не здогадувалася, чим промишляє її суджений, і від неминучої смерті, як вважали слідчі, її врятували саме правозахисні органи, що виловлювали і розшукували Івана замалим не десять років. Після бурхливої судьбоносної зустрічі, трохи покунявши, Іван побрів на електричку, задрімав у сопушному чаду, і, коли отямився, продер очі, то побачив старого свого знайомого, що останнім часом з'являвся тільки голосом, а зараз сидів вбраний у стильного костюма, з білим комірцем під саму шию, в чорних лайкових рукавичках, в м'якому фетровому капелюсі і роз'ясняв йому, як. і куди треба їхати: там є сім'я, що прогнівила вищі сили. Прибулець покартав Івана, але поклав надію, що той виправиться. Іван встав в енному містечку, швидко, за хвилин п'ятнадцять відшукав великий цегляний будинок, з прибудовою, врем'янкою і погрібом. Він обстежив за годину всі входи і виходи, побіжно розпитавши у задрипаному вокзальному буфеті мужиків, хто там мешкає, а ті за пивом щиро, як на духу, все, що знали, розповіли. Нікого це не здивувало. Прибулець з'явився перед самим заходом сонця, коли Іван дрімав собі в байраці, ще на теплій землі, — здоров'я було нівроку. Прибулець сказав тільки одне:

— Причина смерті полягає тільки в самій причині смерті. — Більше нічого: пішов у стильному костюмі насипом ракушняку. І він вирішив, зводячись: щоб загинути, треба бути героєм.

Він дочекався дванадцятої години, прочуваючи жилами кожен трем, удари електричок, завивання міліцейської сирени, вищання сигналізацій на машинах «крутих»; при жовтому місяці переодягнувся у поношений одяг, відшукав без особливих труднощів будинок, постукав у двері, і в нього запитали «хто там». Він нічого не відповів, а постукав ще раз, чекаючи, коли його замотлошить, підуть рожеві кола кругом. Нарешті, коли це трапилося, він витягнув обріз «вінчестера» і вистрілив у двері, пробив дірку. У домі заголосили, затупали ноги. Він прокрався під стіною, підняв половинку цеглини і пожбурив її у вікно. Люди кинулися від дверей до вікна. Іван перезарядив «вінчестер» і вистрелив у вікно. Влучив у когось, бо почув, як упало тіло. Тоді він повернувся до дверей і зрозумів, що там хтось є. Вистрелив ще раз, але не влучив, бо чоловік, що подавав хриплим голосом команди, стояв ліворуч, а не праворуч, як він гадав спершу. Тоді він повторив постріл, і цього разу тіло упало на підлогу, затуливши двері. Крізь прострелений отвір Іван намацав рукою замок, відчинив його без будь-якого зусилля, але тіло загородило дорогу, тоді він натиснув плечем, відсунув тіло і пройшов боком до середини. Чоловік, мужчина років тридцяти, був ще живим: у нього бабське обличчя, з виразними ознаками педераста, подумав Іван. І вистрелив йому у голову. В сусідній кімнаті жінки, попідтикавши ноги, гребли, невідомо для чого, на себе килими. Іван сказав: «Гроші!» — і, не чекаючи, вистрілив — спочатку в молодшу, потім у старшу. Перелякану бабу він застав біля туалету і теж повторив: «Гроші»; баба притискала до грудей хлопця років семи. Він наказав бабі показати, де гроші. Вона пішла і повернулася з трьома мільйонами старих купонів і золотою обручкою. Він вистрелив у бабу і вбив одразу. Хлопчик дивився на нього широко відкритими, чорними, як смола, виразними очима і кричав не своїм гласом. Іван вистрелив йому у голову, як і батькові, але вибив тільки око. Велика чорна дірка. А малий продовжував стояти на колінах і кричати. Тоді Іван вискочив у коридор, перезарядив обріз, повернувся і вистрелив у голову ще раз. Хлопець упав. Він обійшов кімнати і почув, що на горі хтось скиглить, тоненько так. Коли він зайшов до кімнати, то дівчинка шести років стояла на колінах в ліжку і молилася. Він запитав: «Де гроші?», вона відповіла «Зараз», і полізла під ковдру. Іван підняв з підлоги гантелю, дівчинка визирала, одні очі; він накрив її голову ще однією ковдрою і ударив тричі гантелею. Обнишпоривши будинок, він наткнувся на колиску, з дівчинкою років двох-трьох, і перерізав їй горло мисливським ножем. Швидко позбирав найдорожчі речі у кульки, закинув килим на плечі, облив гасом матрац і підпалив, а вже потім пішов на сусідню станцію через поле. Дорогою він зустрів кілька чоловік, з виду затурканих селян; бачив їх він з виярку, вони йшли з роботи і говорили про пожежу. Він пішов неораним полем. Дорогою проїхала пожежна машина, вігтячи синяками довкруж. Йому зустрілася селянка, дебела молодиця, з широким обличчям і добродушними очима. Він запитав у неї годину, оцінивши, що вона бідна, як церковна миша, поживитися нема чим, але вистрілив їй у груди, взяв за ноги і потягнув до лісосмуги. Жінка була ще живою і просилася, говорила, що віддасть все, і пропонувала перстня, але бронзового, видно для форсу натягла на пальця, щоб подурити дівчат на фермі. Він відтяг її у лісосмугу і там порішив пострілом у голову. Відійшовши, подумав, що даремно, бо вона все одно його не запам'ятала і нічого не запідозрила, — з годину, перед тим як її зустріти, він відсиджувався у ярузі. Електричкою, з того ж таки енного поселення, а туди він повернувся під ранок, спаливши забруднений кров'ю одяг, він добрався до Ірпеня. В любаски Ольки Пінчукової вони зайнялися коханням, з червоним вином, при свічках, і він подарував їй золотого годинника, що привіз з недавньої поїздки.

Олька Пінчукова підпрацьовувати путанкою почала з малолітства, — чорнява, з накрохмаленим бантом, що гойдався над кучерявою головою, з хвилястим, кольору воронячого крила, волоссям, персиковим свіжим личком, доглянута батьками, вона піддалася спокусі якогось розумника, років на двадцять старшого від неї, але він здорово умів говорити, грати на гітарі і читати власні вірші, що пізніш виявилися справжньою еклектикою з поезії Пушкіна і Єсеніна. На третій день він заставив її роздягнутися, взяти в рота, і, коли вона, похлинаючись від сперми, бігла до ванної, матюкався що міг, а як повернулася, то неждано відлупцював шкіряним пояском. По тижню, несподівано для її коханця, вона повернулася, віддалася з безсоромністю вуличної курви, втрачаючи дівочість з пекучою захланністю, в котрій не могло бути й гадки про любов. А ще через тиждень попросила відшмагати її як слід, стояла на колінах і повними дорослої жаги очима просила у здивованого спокусника, щоб він зробив це. Батьки Ольги були людьми тихими, сумирними, з середнім достатком, але набожними до черезміру, тому і потрапили до якоїсь секти, де їх вчили здоровому стилю життя і новітнім законам, котрі до Божих справ мали тільки той стосунок, що там згадувалося Його ім'я. Вони напучали доньку як могли, заборонивши ходити до церкви, брати в руки Біблію, а натомість тицяли зашмульгані часописи свого новоявленого братства. Ольга, як водиться, поділилася секретом з подружками; розповіді виходили соковитими, заманливими, і одного дня Лілька Потебенькова попросила, набравшись духу, спробувати з її коханцем, хоча б один єдиний раз. Ольга розлютилася, що було щирим, бо як-не-як, а Вадик її перший мужчина. Але за тиждень оговталася і перебалакала в ліжку з Вадиком, і, коли той, заскочений, почав відмовлятися, то налякала, що розповість все батькам, в школі, на вулиці, що він трахає неповнолітню. Вадик погодився, за умови, що спатимуть вони всього раз, і то, якщо йому сподобається Лілька. Лілька йому сподобалася: на очах у Ольги він полишив її дівочості, а пізніше вони утрьох стали займатися, що зараз називається, груповим сексом. І все б нічого, хіба мало ідіотів, хіба всього мало, з чого можна подивуватися, аби не приглянулася Лілька Вадику, чи, може, видалося так. Хоча він спав з обома, іноді разом, частіше по черзі, на очах у кожної. Від чого отримував задоволення, чого таїти, але затялася Олька. І ось, в пахучу осінь, у дворі, де тягнуло терпким спаленим димком від падалішнього листя, до неї підсів Льопа Тулумбас, — Олька чвирила з горличка чеське пиво, розставивши по-чоловічому точені свої ноги, точила ляси з прищавим однокласником, який читав їй вірша, бо вона, дивись, кохалася в поезії, як пес у ковбасних начинках, — тож Льопа погнав у шию залицяльника і запропонував розмову, на що Олька відповіла: «Я тобі в голодний рік за вагон пончиків не дам…» Це було дивовижно по-хамському, бо тільки чутки відав Льопа про її походеньки, але тому, що жив в одному під'їзді з нею, а ще освоював незорану цілину вітчизняного сутенерства, відповів прямо, що вона одсмокче у нього, тільки аби він захотів, проте у нього зовсім інший інтерес, і запропонував кидонути Вадика на кілька тисяч, бо той зраджує обом дурепам, у нього є постійна коханка, заможня молодиця, в начальстві ходить, інтерес у обох однаковий, а вони… Словом, через півгодини Олька не тільки дала Льопі у під'їзді, а навіть спробувала забороненого анусного сексу, чого Вадик дуже боявся, аби не підчепити якоїсь болячки, і більше страждав від щемкого садомазохізму. На тому порішили. І склалося у них добре з Льопою, і йшло як по маслу: любов, гроші, робота «інтуристами», навчання в університеті, а потім поїздка за кордон, до Туреччини, де Льопу і порізали, і він в кров'янці сконав у неї на руках, в таксі, під кацапське матюччя емігранта з колишнього СРСР. Потім вона полюбила Ондера і Мамеда, — кого більше, сама не розібрала, але давала обом, навіть не помишляючи дістатися додолу, дозволяючи торгувати тілом своїм, віддаючи його, як піняву любов, перемішану з жовчною похіттю, і дякувала всі вишні сили, всі нижні, що доля дарувала таке блаженство, мати двох бажаних чоловіків, а до того ще і гроші, Їй подобалося, вона плакала навіть, коли не бачила обох, ховаючись засраними мусульманськими котельнями, обслуговуючи товстопузих і вередливих турків, що обидва хазяїни, тобто Одер та Мамед, справно поставляли її на користування. Але і цьому щастю прийшов кінець. Прорвався презерватив, чи Одер десь підчепив дурної болячки, навіть не триперу, а потекло, зачухалося між ногами у Ольки. Так вона втратила кваліфікацію і вперше у житті почулася кинутою. Поотиравшись дешевими борделями, помикавшись Туреччиною, вона якось повернулася додому, зовсім без грошей. Додому її не прийняли, як і годиться у сектантів, спробували навернути, а так — погнали з дому. Так вона зробилася дешевою вокзальною повією, — з чисто прагматичних міркувань: почати своє діло. Але через два місяці її підрізали малолітні вокзальні шльондри, і, тяжко прохворівши, Олька взялася влаштувати своє бюргерське життя. Так першим став старенький викладач, що в недалекій юності заглядав їй під спідничку, і не тільки, бо закоханий був у неї, і вона навіть дала йому, прямо за партою, потім на столі, потім у нього дома: він пригощав її червоним вином, читав вірші, а вона плакала. Іспити склала на відмінно: роман закінчився. І от вона його відшукала, самітнього вдівця, розгуляла вдівця так, що пішов поговір, що він алкоголік, бабій, і в один прекрасний день, коли пан професор бігав, притискаючи руки до грудей, шаленіючи від ревнощів, бо лайки теж мають приємні сторони, то в апогеї цієї інтермедії вона запропонувала викладачеві взяти з нею шлюб. З цього і почалося. Через півроку його не стало. Професор початком довго галюцінував, потім лікувався від буцімто алкоголізму, але чим довше Олька йому повторювала, що він імпотент та алкоголік, тим невпинніше його тягнуло саме в той бік, до пиятики. Гірка, стовідсоткова настоянка з полину доконала професора за три тижні. Решта часу — для підготовки. Тільки захряцнулися герметичні люки крематорію, як вона зазнайомилася з робітником на тому ж цвинтарі і дала йому відразу, навіть не наступним днем, а у білокучерявих вишеньках: у неї була дивовижна властивість не пам'ятати зрання минулого, — перед нею осяйними площинами лягало майбутнє. Робітник, а ще з ним бухгалтер справно повторили, як у дублях, долю свого високоосвіченого попередника. Тож Іван Білозуб виявився ідеалом її душі, дитячих, дівочих мрій, хоча дівчина навряд чи здогадувалася, що їх насправді єднає. Подругам говорила, що, коли вона тільки бачить Івана відцалеку, то вже, опана, мокріють труси. Але і мужчина-бо, мужик-то справжній. За місяць вони перебралася до столиці. Хоча ще довго дефілювали між Ірпенем та Святошиним.

З місяць Іван жив нормальним, повнокровним столичним життям. А наприкінці місяця йому почали снитися непристойні сни: з голими попами, що віддавалися содомському гріхові, з банкетами, де столи стояли: аж до самого горизонту, а на коричневих царинах лежали покотом людські тельбухи, окости з людської плоті, чаші з людською кров'ю, і в темному небі, що нагадувало пласти незораної чорної землі, літав ангел, з жіночим тілом, чорними крильми, теліпав цицьками, бряцкав золотими браслетами на щиколотках ніг, всипаних гноястими болячками. Іван прокидався, сидів подовгу, випивав шклянку холодної води, з'їдав кілька пігулок вітамінів і подумував звернутися до лікаря. В лікарів він ще якось вірив, бо там, в далекому минулому, було тихо і затишно. І гарні дівчата приносили йому тепле молоко і смачні підсмажені булочки. І в ньому горіло нестримне бажання відшукати шлях, на котрий нехотя навів Шестєров. Йому снилася і ця дорога, але більше пара чобіт, що зависала у кромішній темряві, розвернутих носками до нього, і тоді він більше всього лякався. Прокидаючись, говорив, задивившись в срібний овид: «Суки, вони нічого не бояться. Зовсім нічого. Ходять і нічого не бояться, наче від чогось застраховані». І він невтішно плакав, скреготів зубами. Тоді приходив дійсно страх, як на тій пустинній дорозі під прямовисним сонцем, де піднімала душу його моторош, жах холодний, і тоді він відчував її, душу, що ворушиться сухим листком, маленьким і дрібним. Його рятувала Олька, що чекала на нього, розкинувшись на атласному дивані, розвертаючи відразу дві половинки рожевих сідниць, розводячи їх пальцями, і він зі спрагою входив у її тіло, з чорного входу, а вона захльобувалася від щастя, кричала, волала, закидаючи кобилицею голову до стелі. Але і тоді його не відпускало, то холодом, то спекою виламуючи кістки. Життя з нечуваною швидкістю змінювало свій колообіг, і видавалося, що все проходить, ніколи не повернеться вже та щаслива мить завмирання, яку він віднаходив у цій жінці, що великою бархатистою сучкою розтягувалася перед ним на дивані. Навряд чи це цікавило його, принаймні Іван сам зізнався, що в кожній пролітаючій тіні бачив страх, волання мідних труб, але глас не приходив. Він виходив на дорогу; в дику і дивовижну пустош, що напевне видом своїм зачарувала не одне око душі витонченої, а ось невідомо, — глянеш так: стоїть чоловік, а ти гадав, що один в такому пустирищі, обмитому вітром та піском; він, той чоловік, постоїть та і піде собі, тільки вітер надиматиме штани — дивишся йому услід, виловлюючи печаль, що торгується з вірою. Нарешті, під прямовисним серпневим сонцем, з вилинялим літом у калюжах, йому нарешті привидівся образ, але зовсім нерозбірливий. Як віддалений передсмертний крик, що йому доводилося часто чути. І він вирушив у дорогу, містом, заглядаючи спітнілим своїм обличчям в обличчя інших, наче шукаючи відповіді на щось сокровенне; він блукав навмання, до пізньої ночі, милуючись гарними дівчатами, але приходила пустота; то забирався до якогось ресторану і багато їв. Напади люті повторювалися з дивовижною періодичністю, — в переходах він ненавидів гривастих панків чи дачників, що поверталися з своїх убогих наділків, ще пропахлі совєтською безвихіддю, з вулицями, у яскравих кулях ліхтарів, червоних вивісок, з в'ируділим небом, ще з обіду по-осінньому, поранньому примітним; він безпомилково віднаходив. борделі, і, коли його заїдала несамовита похіть, тільки тирлувався під тими рожевими, з синіми вікнами, хоча грошей у нього вистачало, і зрозуміло, звідки були гроші. Одягався він по-простому, навіть по-грубому, щось середнє між аутсайдером і київським, з області, раклом. В ресторанах, котрі він знехотя відвідував з Олькою, наче світський лев, а саме він того світського чоловіка грав, відчував себе впевненіше; проте варто було тільки йому хоч раз глянути на справжніх носіїв цього світу, світочів цього злиденного і вбогого життя, що не менше і не більше, як безсмачна калюжа, зовсім безколірні лишки вчорашньої пристрасті, його зморювала смертельна туга, така, як передсмертні корчі забитих людей, і ця пристрасть згоряла без сліду: він би повторив це слово, але надто отупів, сходячи потом і бездіяльністю. Так, у ці відвідини міста, Іван зазнайомився з зовсім благеньким, безколірним створінням, обчіпляним фенічками, браслетами, кільцями. Він її примітив віддалеку, в людських стадах, що пашіли нездоровим м'ясом, і пішов слідом за нею. Створіння мандрувало собі серед колихких, як м'ячі, сотні, тисячі м'ячів на морських хвилях голів, зупинялося біля яток, хихотіло дурнуватим смішком. Воно, це створіннячко, аж нічого не підозрювало, а він сам не знав, чого блукав освітленими вулицями. За годину Іван втратив її у натовпі. А у неділю, після скандалу з Ольгою, коли вона пішла до церкви ставити свічки, він подався на Сінний ринок, придбав кілька упаковок снодійного і клофеліну, знову вирушив у блукання, — без голосів, без підтримки, без будь-якої мети. Але ані першого дня, ані іншого він не знайшов і не зустрів того блідавенького створіння. Олька пила червоне вино, дивилася тихцем порнофільми, бо Іван забороняв, і лаялася від нудьги; часто вона сходила з його київської квартири, начебто їхала в Ірпінь, а поверталася завжди у супроводі якогось сонливого офіцера або з хлопчиком, зовсім молодим, п'яна, просмерділа чужими запахами, — Іван дбайливо відмочував її у ванній, похмеляв, клав у ліжко, а сам сідав на кухні, в очікуванні чогось, принаймні так говорила Ольга. «Він наче чекав на когось… А більше я нічого особливого і страшного не бачила… Не знаю… Я його любила, люблю зараз, і аби доля розпорядилася по-інакшому, то я обов'язково б знову його зустріла, прийняла з великою радістю. Вам цього ніколи не зрозуміти…» Наприкінці липня він забув про блідавеньке створіння, продовжуючи ходити снідати до ресторанів: спиртного він не вживав, але йому хотілося жити з шиком, з лоском столичного сноба, але чомусь це мало втішало; хоча сни важкі відійшли, йому зробилося спокійніше, прибулець не приходив, і він став помалу забувати про його існування і про світ, що лягав між тим, зовсім незбагненним, але зараз порожнім, мов лубочна картинка, і цим, жорстоко одноманітним. І нарешті, початком вересня, він випадком зіткнувся з нею, лицем до лиця, з цим блідавеньким створінням, у магазині, що на розі Заньковецької, у магазині, де можна придбати найновітнішу, просунуту музику. Вони розбалакалися, заприятелювали, може і більше, дорогою, і в ньому затріщала білими іскрами пристрасть; в кав'ярні, за пепсі-колою, він став пригощати її вином, не надто дорогим, щоб не викликати підозри, а потім повіз на Троєщину. Там вони випили вина, цього разу дорогого, у новобудові, що так і лишилася недобудованою, а пізніше її, цей будинок, віддадуть під православний храм Московського патріархату. Тут, в облаштованому прикарабкові, ледь стримуючи жагу, він зізнався їй у коханні, і дівчина не була проти. Вона роздяглася, і він, крізь прищур очей, прицінився, що тіло у неї вхожене, з маленькими грудьми, круглими, що ледь тільки розпустилися, наче відцвілі пуп'янки, ще не готові вибухнути квітками. Створіннячко, імені її він не пам'ятав, повзало під ним нещасним черв'яком, а він згорав від жаги, пристрасті і брав, що аж гупотіло в скронях; нарешті, з тупим відчаєм кінчив, завалився на бік, задрімав, а дівчина ткнула у вуха плеєра і слухала музику; він віддалено вловлював якісь навіжені звуки, що мелодійно, водночас дисгармонічно зламувалися на дні, у ракушці, вуха. Тоді виринуло обличчя, бліде, з темними западинами очей, вродливе і витончене, — невидимий вітер роздимав його товсті, закинуті дозаду косма, але щр прибулець говорив, Іван так і не розібрав, проте за миттєвість він прочитав все по губах, як глухонімого, і зрозумів, що йому необхідно робити. В недопиту пляшку він всипав клофелін, що його колись безборонно приписували хворим на високий тиск пенсіонерам, а далі практикували столичні, і не тільки, путанки, і майже силоміць, стискаючи витончену щелепу, радіючи з вродливого, колись, здавалося йому, невиразної краси обличчя, заставив дівчину випити; вона пручалася, вигиналася тонким тілом моделі, потім обм'якла вся, звісила руки і шепотіла, що ще хоче. Він тоді взяв її напівпритомну, а коли кінчав, то перекусив горло і пив з того прокушеного горла, доки вона дриґала ногами. Задоволений, сидів в одних сімейних трусах, навіть не слухаючи, як булькає у конаючої з горлянки, і дівчина хрипить, все тихіше, і як затихла, то він ще раз став над нею, а тому як не зміг кінчити, то поонанував, вибризнув гаряче сім'я на вродливе, біле від смерті, обличчя. Сів, заплакав, потім закричав від щастя, розтираючи по пиці гускнучу кров. Звук, крик, зламаний у горлянці. Потім він відітнув спочатку голову, далі розрізав труп зі знанням анатома, відділяючи сухожилля, м'ясо, м'язи, поскладавши у дюралевий бачок кістки і жили окремо, м'якоть окремо. За годину він розтопив газову плиту і приготував відвар з печінки та серця: йому було сказано, що це надасть снаги і сили. Дбайливо переховавши залишки на пустирищі, під холодним вітром; що доносив п'яні крики десь від Милославської, він вже повертав назад, коли почув хриплявий голос, що видався йому криком з преісподні:

— А що ти, дємон, тут робиш?

Перед ним стовбичило четверо стрижених пацанів у шкірянках, з мобільними телефонами, нахабними і п'яними пиками.

— Ти, напевне, маніячиш? Га?! — видав один, і зелена тінь від далеких ліхтарів лягла на його обличчя.

І він злякався, тим ницим страхом, як і в патронаті. Його били без будь-якого, катаючи ногами, наче ляльку, і він спочатку скімлив, а далі злякався, що його тут, чого доброго, на пустирищі, можуть убити зовсім, запросився, пропонуючи гроші, кілька золотих обручок. Хлопці взяли все, але добавили йому кілька копняків, подалися пустирищем, навпрошки, напевне до Милославської, і один неждано запропонував затягти «цього урода» до недобудованої церкви й там огуляти. Хтось помітив вогник у його ж комірчині і сказав, що треба давати тягу, вигрібати звідси, бо зараз мусори прискочуть точно. Івану відлягло від серця. Під холодним вітром Білозуб пролежав до мурого ранку, з поламаними ребрами, і вже під світання, коли звів догори голову, то побачив сизий обруч, що поволі спускався донизу, з тріщанням електропилки. І слово, сильніше грому, прозвучало скрізь, влазячи у кожну шпарину, понеслося над пісками, над мертвими озерами: «Демон! Кайся!»

Пізніше, в травматичній лікарні, він вирішить, що голос цей, сильніший грому, почувся від струсу мозку; він подумки скаржитиметься і кликатиме на поміч свого покровителя, але сила когось, якого він фізично відчуватиме у палаті, терзатиме тіло, не даватиме спати, навантажуючи на його плечі тонни повітря, наче тонни землі, світячи церкви і хрести перед очима, прокручуватиме недавні і давні події, де головний герой він, а не хто інший, в супроводі кошлатого рила, й Іван горлопанитиме, щоб він його відпустив, знову кличучи свого рятівника. Це повториться, ще страшніше у психлікарні, і доктори добросердно накачуватимуть його наркотою, дивуючись, що це не допомагає: образи невловимо повзтимуть на нього кошлатими павуками, золоченими хрестами. І він втече у одній робі з лікарні, подасться до дільничих міліціонерів, розповість, що він і є той маніяк, убивця, але його викинуть за поріг, навіть не розпитавши прізвища, імені, не подивувавшись, що чоловік одягнений у латану лікарняну робу. І в лікарні ніхто не кинеться його розшукувати, тільки несподівано Ольга стане на порозі, гола, з закривавленими грудьми, і скаже: «Ти мене зрадив, я передбачив це. Тому я тебе і покарав». Іван зайшовся від люті: «Хто ти такий, щоб я тебе слухав, я тобі не обіцяв нічого, нічого тобі не винен…» Прибулець у образі Ольги тільки сказав: «Ну, дивись, щоб потім не скаржився!» І зник, розчинившись у туалеті.

І місяців зо два він жив без особливих пригод, з п'яною Ольгою, що все вередувала і просила подарунків, пускалася берега, жив з холодним жахом перед міліцією, голеними молодиками, дорогими автами, але в якомусь молошному умиротворенні: голоси і прибульці зникали відразу, як йому закортіло все пережите записати на магнітофонну тасьму. Книжок він не читав. Іноді газети. І якщо б його запитали про щось, то навряд чи він знав пряму відповідь про те, що межує з його розумінням доброго чи злого, то навряд, тому дарма йому приписували нечуваний і небувалий інтелект; просто не дурний собі чоловік: Іван вважав себе мужнім чоловіком, навіть більше, — взірцем для дамочок і баришень від сімнадцяти і старше. Годинами просиджував на стільці, викрикуючи до хрипоти уривки слів, фраз, записуючи до плеєра нещодавньої жертви, з насолодою слухаючи, як під тиском його слів зникає поволі трісклива, заодно милозвучна музика, записана на тасьму; він падав на ліжко в холодному поту і, знеможений, засинав під вуркотіння вітру або дощу, що вже на той час, на ту хвилину відходив тоскливими валами, полишаючи місце сну. Видавалося, ось зовсім близько починалося нове життя.

Потім знову полізли сни, тягучі, як похмільний ранок; і поминальним тижнем затяглися його дні, перелічені на хвилини, повернуті в невідомість дитинства. Його проколі лов колючий жах, і він спізнав саме середину його, якраз перед багатоповерховим, з чорними дірами вікон п'ятизіркового недобудованого готелю, з видом на площу і Солом'янський цвинтар. Він пошукав одними очима причину: міліціонер стояв і вологим карим поглядом дивився на Івана, нахабним і хитрим, залудженого хтивим більмом десь на самому денці, від якого пашіло молодістю незагнузданого лошака, — з довгою жилавою шиєю, з вологим поглядом убивці, що зупинився на пограниччі закону, напевне тому, що Івану ніколи не доводилося спілкуватися з міліціонерами на широку ногу, по-панібратськи, він міг непомильно визначити, хто проти нього: був обережним і хитрим, але його несподівано, разом з жахом, підкупив запах висмалених на сонці чобіт, хвилею приторної похоті, навіть те, що справедливість у цьому хлопцеві розтопила несправедливість, і тому він зрозумів, вірніше, побачив і почув знак вищий, обм'як по хвилині, підкоряючись своєму прибульцю. Це вже межувало з якимось неписаним законом і діяло на нього паралізуюче, страшно і захоплююче, — зараз, вирячивши неприховано, з жахом очі на мента, він пригадав у віддаленому, але не так далекому кулястому спогадові, коли батькові заламали руки, приставили ствола до потилиці, а він протяжно, звіриною хропів, б'ючись довжелезним тулубом об начищений паркет, сходив піною, харкаючи на чищені чоботи: «Всьо, мусора, всьо… Прекращаем…» — За вікнами гибіла осінь, деренчить, як іграшкова, машина «чорного ворона». Але цього разу, з холодом за спиною, захлинаючись відчаєм яскравого балагану життя, Іван світло і печально зрозумів, що щось проходить повз нього, щось таке невловиме, як за товстим куленепробивним склом. Проте погляд мента пройшовся повз нього, заглянув через плече, Іван перехопив його погляд, що ушнипився за старушенцією, яка в лахмітті крокувала, зігнута під баулами, серед випещених панів, з довгоногими, з холодними очима панянками, і на нього накотила підходним валом лють, міцна, жаска і чудесна. Він аж заламав пальці. Мусор нудьгуюче дивився на стару. Іван став у куцу чергу, вибираючи сік, корисний для здоров'я. Витягнув газету, складену учетверо, кольорову, що їх видають для садівників: як доглядати ґрунт, як удобрювати біля кореневища квіти, у яких умовах вони найліпше самозапліднються, які температурні умови відповідають такому чи іншому типу квіток. Потім, вже біля каси, він побачив, як стару шарпає за плечі міліціонер. «Мочить вас треба…» — тут щось спалахнуло, і він дав ради неясним відчуттям, що висіли у сиропі суботнього лінивого дня, з духотливими напливами вітру, тисячипудового атмосферного тиску. Він вийшов із скляної будівлі, попиваючи помаранчевий сік з пластикового пакетика. Сонце заливало Солом'янську площу. Іван пройшовся під скляними будками, накинув коло, там, де повертає шістдесят дев'ятий автобус, і байдуже поглипуючи на гарні голі спини жінок, косуючи світлим своїм поглядом на широку Солом'янську площу, що розтікалася жовтим озерцем: той самий молодий, жилавий мент, що йому би вистачило кілька ударів, якщо не одного, щоб переламати пополам, покидьок, сволочуга, зараз він причепився до двох дівок, — одна одягнена в ботфорти, інша носила чорні панчохи до самих колін, шкіряні шорти, з ямочками сідниць з-під халявок; обидві розцяцьковані немислимим, блазенським гримом. Погляд міліціонера, голодний, злий, затравлений щоденним онанізмом, почав дратувати Івана: він не любив злиднів, він зневажав убогість, він зневажав їх так, як сифілітик зневажає сифілітика, але навдивовиж він відчував до цього жилавенького хлопця нероз'яснимий трепет, навіть повагу, бо це була влада, це була сила, а він скорювався цій силі, наповнюючись мазохістською насолодою. Чудний, чудовий холодний трепет. Але зараз він відчував себе у безпеці. А ще більше: він знав, що робити, але не відав, як діяти. Неспокійний нічний сон, з читанням газет про садівництво, не пройшов дарма. Спокійно, повагом, порипуючи шкірою новенької куртки, він перейшов на той бік, впевнено, до пишнозеленого цвинтаря, і зайшов у вільглу порожнечу недобудованого готелю. Але ще до цього він прямує тінистою алеєю, оминаючи потічок скорботних, що з пуками квітів і всілякого такого, пруться вшанувати пам'ять померлих, яким один хрін, — опариші порозтягували давно кістки по всіх закутках. Іван відчуває на собі захоплені погляди повійок, що примостилися на лавці, пускаючи сизі дракони диму з неправдоподібно червоних ротів; у них навіть зуби в помаді, бичихи. Одна проводжає його поглядом. П'ятдесят баксів, — це по тому як вона заголює спідницю і піднімає ногу, тримаючи її на одних кінчиках пальців, пещену, ще не затягану, з синьою чи зеленою підв'язкою. Іван ковтає липку слину. Двадцятка гривень — мінет, ну, хоча б на цвинтарі, а куди пертися, я ж тебе, любчику, зовсім не знаю, хоча робота зобов'язує. Серце у Івана вилітає з грудей. Падаль, смердючки, а деруть їхні засранці цих сучок задарма, на шару, на кодло, як кому заманеться, і б'ють писки: потрійне завдоволення. Нє-а-а. Йому такого не треба. Але він добродушно усміхається: нехай, зайчику, наступного разу. Бай!

Під червоною стіною цвинтаря широкі, широкими вухами лопухи, з калюжами сечі у вижолобках, звідки до черенків, вижолобками поволі стікає, як нектар. Іван любив цей запах, чужий, нудотно-солодкий, напоєний чужим сіменем, чужою силою. Він сів під стіною, намагаючись дати ради думкам, зібратися докупи: сонце заливало Солом'янську площу, розходилося сірими колами. Піна хмар збивалася над червоними сардинами трамваїв, що котили у мирній, зажирілій сутолоці. Іван вирішив перечекати годину-дві. Його цілу ніч мотлошило, і цілу ніч він поливав квіти, слухав музику, перелистував старі газети, тупо вичитуючи одні жирні заголовки. Він слухав небесні розливи італійських тенорів. Але ось за п'ятнадцять хвилин блюдо Солом'янської посунулося, накренилося загрозливо і завертілося дзиґою, похвилинно набираючи оборотів, наганяючи нудотну жаску хвилю очікування, начебто котитися в трамваї чи швидкісному поїздові, наче запускаючи самотужки ще одні, невидимі для ока механізми; це блюдо дзижчало від неймовірної швидкості, а потім вій почув громоподібний голос, і спалах, подібний на сонячний, але який засліпив сонце, що те вмент зробилося чорним, як негатив:

— Стій» Дороги нема туди, куди ти зібрався. — Сіль на зубах, дикий ядушний кашель, зігнута пополам постать. І він поволі, спльовуючи гірку, злиплу слину, поповз, вгрузаючи плечем у стрижені рівно кущі.

— Зупинись, — сказав чийсь голос, але не голос його прибульця, зовсім інший голос, від якого пробирало по самі кісточки, він не відчував ані сили, ані чогось такого, щоб вивищувало над усіма.

— Хто ти? — закричав Іван і завертів очима, як скажений пес, якого затягли у петлю гицелі. — Це ти до мене приходиш і мучиш… Я тебе небоюся.

— Життя не приємна прогулянка. Іноді вона може виявитися пеклом, але кінець її невідомий нікому. Окрім Господа. Ти намагаєшся прожити життя з кінця.

— А пішов ти… — Іван затиснув скроні руками: повійки злякано вирячили очі, але пройшла мить, і сонце знову світило людям у спини.

— Готовий! — почув він голос свого спасителя. — Іди і покарай ту сучку! — Над Солом'янкою пливли красиві хмари, як у кіно.

Безпристрасне обличчя, з чорними западинами очей, іноді вони бували чисто синіми, піна світлого волосся, що обліплювало витончене обличчя, срібне і красиве волосся, і два пухнастих крила, і одяг білий, — білі одежі. Десь Іван про це чув, мабуть, в газеті читав. Запах сечі на зеленій свіжості лопухів. Радісна тривога розриває шланги артерій. Так, начебто він підходить і торкається шовкових одеж. З самого ранку у нього боліла голова. Снився йому вкотре сон, що стеля набухає кров'ю, а потім велетенський палець, так, перст, швидше всього то перст, а ще з чотирьох стін до нього ідуть ангели з попівськими обличчями, голоси у них страшні і злі, і він б'ється з ними, вони повертаються і приносять, кладуть до його ніг золото, тут він летить над землею, і люди маленькі, зовсім мурахи, і вони кладуть йому поклони; Іван уважно придивляється, впізнаючи обличчя своїх знайомих та близьких. Несподівано, з нещадною ніжністю він подумав про бабусю, — спав і думав чомусь про неї. Прокинувся з чарівним, ах, прямо чудесним почуттям чогось такого, що чекає на тебе попереду. Сидів у задумі, спостерігаючи, як розпливається серпневий чистий ранок, наче за вікнами стояла вода, врівень хмар. Білосніжний будинок, біла кухня, євроремонт. Мрія білосніжного дня. Як лебідь біла. І він усміхнувся до себе, чи до когось невидимого, що дарував йому цей чудесний, прекрасний сон. Накинув на плечі халат, шовковий і рожевий, але чоловічого крою, з галунами на плечах, драконами на грудях і вогнем смолоскипів на спині. Халат короткий, щоб виглядали ноги, міцні, спортивні ноги, — це подобається жінкам; колись давно він ходив на плавання, займався спортом. Подався до ванної. Ніжився з годину, любуючись зеленими з червоними, під мармур, кахлями. Дзвоник у двері. Як щось на голову сідає. Дзвоник повторився. Цього разу добрався тім'я і глибше. Нашвидко обтираючись рушником, відкрив двері., На порозі зодягнений у чорне, з білим комірцем під горло, чоловічок, йому, Івану, по груди. Месіонер-методист: простягає брошурки. Іван дивиться на маківку його голови, на вікно, на вологі, прибрані двірничихою східці: молодці старушенції, коли їх не пиляють у підвалах чужі мужики, а ще ліпше, коли вони доходять старості, до літнього віку, то у них виходить здорово, — нав'язливі, як серпневі мухи, грушку тицьнуть, стаканчик наливочки, ще якусь хреновину. Методист намагається відкрити рота. Іван випихає його в груди, і той тільки писнув, як в'юн на кризі. Але за годину, зізвонившись з Ольгою, він подибав на порозі пачечку глянсованих часописів, чорну бабтистську Біблію. Одним ударом він піддів цей мотлох на ногу, другою підхопив і з неприхованим задоволенням дивився, як яскраві книжечки летять донизу, в проймище вимитих маршів. Так починався день.

Дівчата, їх кілька відразу, забігли справити нужду: білі трусики, тугенькі задки, шипіння сечі: ну, зарази, зовсім не яку чоловіків; вони перебалакуються, сидячи навшпиньки, вертять білими, у когось навіть засмаглими, срачками, і спокійнісінько собі перемовляються, ото, сучки. Іноді вони пукають, після чого голосно регочуть. Він прискіпливо, нервуючись, спостерігає за ними. Одна тут малює: церкви, недобудований готель, п'ятий трамвай під дощем, синє небо, білих коней з рогом у лобі, короче, брєд. Івану не сидиться, він знову виходить у тіняву алейки. Художниця блимнула на нього велетенськими сірими очима, з ніжною поволокою, з видом людини, котра заглиблена у себе, а то дивись, і у весь світ, і не розбереш. Вона зовсім безцеремонно, некультурно підбігає до Івана, просить цигарку. Іван розтягується білозубою посмішкою, щирою і привітною: не курю, вам не варто, чарівна дівчина, а ось дивись, а ви б не могли портретик, ні, тільки філософські пейзажики, ну, пейзажі. Але порпається в кишені, дістає купюру, простягає дівчині: «Мистецтву треба допомагати…» У неї немає грудей, але кругленький випнутий задавакувато задок. Це зовсім не те: йому снилася бабуся і злі ангели. Він далі гуляє алеєю, спостерігає за дівчатами, за міліціонером, що вологим поглядом поглядає на маршрути п'ятого трамваю. Підходить до кіоску, купує пляшку «Фанти», пакуночок фісташок. І знову прогулюється, попиваючи «Фанту». Повертається до готелю, заходить і сідає в заростях дикого клену, намагається зібратися з думками: дорогою він помітив, що дівчина косує на нього оком. Він сидить в заростях, німий від сіраху, невідомих сподівань: як ця сучка дає, видно ж, дає, падаль, порядку ніякого, колись вони по підвалах, по льохах сиділи, сьорбали свої соплі, а зараз нічого не бояться, наче козирьок з цього габелюки не впаде на голову, або ще щось там, а ця сучка дає, але більше для педофілів, у неї зовсім немає грудей, тільки одна сраця, чого там болить голова, смердить скрізь аміаком.

Дівчина з'являється перед ним, блимаючи посмішкою, поправляє щоку язиком, так, щоб йому видно було: рівні білі зуби, червоний, зігнутий, розігнутий, руркою язик. Вона у світських салонах, напевне, куди іноді потрапляє, перепхнувшись по-швидкому з якимось пещеним до непристойності євнухом, має успіх. Іван показує, щоб вона сідала. Окрім затишку він нічого не бачить, не чує, тріщить фісташками. Вони не перебалакуються. Вона мовчки кладе руку на його матню, виваженим жестом, і він навіть встигає подумати про естетизм. Іван навіть намагається прийняти руку, на її здивування, на її сором, але несподівано передумує і говорить: «Спускай штани… Тільки швидше… Мені ніколи…» — Він боїться не встигнути, але ще куди, де та ціль, він навряд знає, і краще не знав би, так тоскно. Дівчина спускає джинси до колін, розвертається задком, круглим і міцним, обіпершись об дерево, красиво, майже по-кіношному розставляє ноги. Іван підходить, дивиться, дівчина обертає голову, говорить: «Ну… Йди… Я вже готова…» Він піднімає шматок арматури, з усієї сили заганяє їй між ноги. Дівчина ще стоїть; він розуміє, що до неї не відразу доходить. Іван стоїть і чекає, слухаючи, як вітер б'ється роздвоєними верхівками клену. Нарешті вона стогне, протяжно і дико, але надто тихо, і це його найбільше розпалює. Він розвертає її до себе, обличчям, продовжуючи водити арматурою, наче прутнем, туди-сюди. «Ти ніяк не кінчиш, сучко?!» Вона втрачає свідомість. Іван сідає, допиває поволі пляшку «Фанти». Кров швидко набігає у художниці між ногами; джинси, труси, акуратні, модні — темна ганчірка. Івана бридить. Пошукавши чогось гострого, він нарешті знаходить арматурину. Дівчина лежить з відкритими очима. Вона проситься, ледь чутно. Вона белькоче протяжно, без зв'язку. Живуча, вони всі живучі, як кішки. Іван вибиває одне око, потім друге. Слухає з насолодою, як тріскається рогівка, чвиркає рідина і кров. Дівчина не проситься, тому це його бісить, і чим більше лють розбирає його, він починає розуміти, що це не сьогоднішнє його завдання, що він, напевне, зайшов надто далеко. І від відчаю бере до рук залізобетонну плиту і опускає на голову художниці. Один раз, другий, третій раз піднімає. Коли від голови лишається безформне місиво, одна каша, а ноги ще продовжують конвульсійно сіпатися, він нишпорить кишенями, збирає мілкоту, видирає з вух золоті кульчики, бере труп за ноги і волоче до підвалу, з висохлими купами лайна. Жбурляє вниз. Ретельно витирає, наскубавши трави, черевики, шкірянку, і виходить прогулятися Солом'янкою. Голова наливається. Його починає тіпати. Чи він щось розуміє, чи жалкує, що збився з шляху і його сьогоднішнє завдання не виконане, хоча ця сучка заслужила, а й того більше ніж заслужила, тому використав він свою позитивну енергію туди, куди слід, і нічого тут розводитися. І голос, холодний, жагучий, до самих кісток, підтвердив це. Щоб якось забутися, він купує пляшку пива, п'є, спрагло ковтаючи рідину, але так, начебто учиняє найбільший гріх, наче опаскуджує собі нутро. Він не вживає алкоголю, категорично.

Міліціонер знову відшукав чергову жертву, — вошивий смердючий бомж, з білою пластиковою каністрою, куди він дбайливо зливає рештки пива з недопитих пляшок, чимчикував собі у невідомому напрямку, то між столиками, серед витонченої публіки, котра гомонить годинами по мобільнику, то знову повертається, і так щогодинно. Гумовий кийок хряснув по хребтині, і бомжара тільки хекнув. Іван потирає руки. З'являється обличчя, «лик», про себе говорить Іван, — вказує в бік Кавказької. Тоді Іван Білозуб розуміє, куди, який напрямок йому вибрати. Вчителька, напевне, стара, пісок сиплеться, з інтернату, і, напевне треба поговорити, вона нічого поганого не зробила, виконувала обов'язок, як зрештою і він, — у кожного свій обов'язок, і ангел мовчить, нічого особливого. Ангел тільки сказав: «Молодець!» Щоправда: злиднючка, а в золотих кульчиках ходить, падаль, не люблю, не терплю злиднючок, ото їх ніхто не любить. Мент говорить, вітер розносить слова: «Суки, мочить вас усіх треба. Або на уколи…» Іван продовжує стояти, ледь похитуючись, смакуючи приплив свободи, від благодаті жмурить очі, мисленно благословляючи стража закону і порядку.

І отож він продовжує приймати сонячні ванни, вдихаючи і втягуючи вільне повітря Солом'янської площі, перебігаючи усмішкою в похмурий настрій, поволі викликаючи в грудях своїх справедливий гнів. Думає про інтернат і сиріт, затяжно, чадливо, як після цигарки. Усмішка кипить, мов ртуть у риторті. І приходить Шестєров. Кіптява над синьою водою: з вікна. За ним кілька товаришів. Шестєров — античний бог, постать, видрана вчителем фізкультури Пилипенком з книжки «Стародавня Греція та стародавній Рим». Витончений, майже тобі гомосексуаліст, розумний, з в'їдливою усмішкою, ядовитий, як гюрза. Викладачка, — ніжне створіння, закохане в літературу, в недосяжну доброту усього людства, що крадькома вичитувала Бгавагіту, курила благовоння, мастурбувала в окремішньому номері лазні. Про це мало хто знав. Кілька чоловіків, Шестєров не знав, точно. Але застукав її в кропиві із задраною спідницею, взяв без жодного звуку, без супротиву, а перед цим його огуляв Пилипенко. Іван плив між столиків, сповнений власного благородства, шикарний повелитель світу. Напевне, він один із янголів, посланий Богом на цю землю, Не напевне, а точно. Хіба ти не знаєш собі ціни, Іване? І усмішка лягла на його обличчя, як тінь вибраності.

5

Зустрічі

Ракша глядів у туман. Він тупо споглядав криваві вивіски на «Макулані», перевів погляд нижче, на мурашву люду, що рухалася від Печорська, витікала з Басейної безперервними потоками, сірими хвилями виливалася із закапелків, ворушилася спуском до Круглоуніверситетської і зупинилася в молошному тумані: під одинадцяту годину рвані простирадла туману розвіялися, і сірі потоки людей виявилися напозір міліціонерами. Було сьоме листопада. Готувалися до демонстрації. Люд в сірих мундирах прибував, — молоді хлопаки, з голеними лобами, прищавими обличчями, однаковим поглядом очей, байдужим й скляним, в якому прозирала та собача лють і відданість закону, що межувала зі злочином. Ракша злякано спостерігав як вони заповнюють площину навколо Бесарабського ринку, пріючи в тілогрійках, штовхаючи одне одного плечима. Чвиркали крізь зуби. Смоктали з пластикових пакетиків йогурти, кефір. Підкотили жовті цідила автобусів. Вийшла ще одна бригада, мовчазна, з низькими лобами, — биті вовки, старшина.

Того пам'ятного дня Ракша прокинувся серед глупої ночі від тривожного шурхотіння, йому незнаного. З якогось часу, десь під зиму, почув голоси. Його взяла моторош: хриплаві, плутані, але з логічною переконливістю. Голоси були неясними, видавалося, вони сперечалися хрипавими переливами, невидимі, а присутні. І того листопадового ранку він почув віддалене дзижчання. Він ледаче підняв голову від подушки. Завертів головою. Мухи, подумав Ракша. І в ту мить мухи почали злітатися з усіх сторін. Невидимі, вони, видавалося, залазили у вушні раковини, їхні звуки стрілами пронизували густе від тютюнового диму повітря. Монотонне дзижчання нагадувало Ракші велетенський вулик, повен невидимих комах. Мороз драв шкірою, наче хто відривав шматки шкіри, наче хто білував його, як теля, але живого, а він не міг ані закричати, ані покликати на поміч. І несподівано, коли перед ним з'явився чорний чоловік, що діставав до стелі, Вітька Ракша закричав не своїм гласом: «О Господи!»

Після зустрічі з священиком Ракша став шукати того чоловіка. Він пам'ятав його обличчя, так, начебто знав все життя. Ракша розпитував сусідів, але ті розводили руками, — мовляв, такий довго не мешкає в цьому будинку. Він нипав засцяними вокзалами, трубами, підземними переходами, пустирищами, тусував з панками, хіппі. Шукав ближніх і родичів, але вони говорили, що Івана Білозуба давно немає живого — подався до Німеччини, чи ще кудись, на заробітки, а там можливо всіляке. Інші говорили, щоб він подався до його університету — Білозуб там працює. І Ракша був певен, що натрапив на слід. Він калатався у трамваї за номером п'ятим, але дорогою несподівано засмерділо паленою гумою, і машина зіткнулася з вантажним авто. Шестеро мертвих, десяток покалічених. Ракшу ударною хвилею викинуло через проймище розбитого вагонного вікна, і він з півгодини висів, теліпаючи ногами. Його витягнув запізнілий наряд швидкої допомоги. З червоними стьобаками порізів на обличчі, Ракша попрямував до інституту. Дорогою вирішив завітати до священика. Біля самого храму почув щось недобре. Церква завжди була порожня. До неї заходило кілька старушенцій, ветхих, що, видавалося, сама смерть забула про них. Але оглушлива пустота навалилася на Ракшу. Це йому нагадало креозотний сморід п'ятого трамвая, — він зайшов до храму. Свічки тріщали, коптили чорним димом. Він пройшовся перед іконами, повз лавки, дійшов до амвону. Священик лежав у скривавленій зеленій рясі. Кров проступала на ризі чорними плямами. Руки прибиті велетенськими цвяхами до підлоги. Голова, відокремлена від тулуба, лежала на грудях, там, де великий срібний хрест. І Ракша притьма вийшов, здогадуючись, в чому справа, хто це зробив. Він біг, як одержимий нелюдською силою, він поспішав як міг. А як дістався шостого поверху, тарабанячи у двері, що відчинялися в унісон, лаялися несамовитою лайкою, нічого не говорили про Івана Білозуба. Нарешті втомлений, упрілий Ракша сів на східцях, затиснув голову руками і заплакав. І тоді до нього підступив чолов'яга. В дранті, від якого смерділо сечею, аміаком. А Ракша думав про Генерала. Генерал висів перед ним, як картина Фрагонара, а мо' Шемякіна. Тьху ти. І Ракша розсміявся істеричним смішком. Тьху ти, до чого тут Генерал? Ні, Генерал якраз до місця. Він має силу, він має владу, щоб вона запалася разом з цією чортівнею. Треба повертатися на роботу. Інакше це ніколи не припиниться, — його висмикнув з роздумів чолов'яга.

— Ходім, я тобі щось розповім.

Ракша розбирався в людях. Перший-ліпший пересічний громадянин сприйняв би цього чоловіка за бомжару, але для колишнього полковника в незнайомому обідраному мужикові було щось таке, чого ніхто не зміг зрозуміти, окрім звичного ока міліціонера, нехай і колишнього. І тоді вони зійшли східцями, — Ракша покірно поплентав за незнайомцем; ця дивовижна двійця ідіотів прошествувала під безчисленною кількістю дверей, з відлунням колишнього лоску, і ті двері прочинялися, і невідомо чому, бо до цього глухота снувала павутину ветхості, пустоти. Закривавлене обличчя Ракші, сморід на всі чотири поверхи від бомжа: цікаві пики налипали, вистромлялися, з неприхованою відразою, навіть з жахом. Те, що цей чолов'яга зовсім не бомж, Ракша не мав сумніву. Життя вчило Ракшу останні роки вперто, що найзадрипаніший бомж ліпше полковника міліції. Це зовсім інше, говорив собі. Від незнайомця віяло відлюдкуватістю. Це відлюдько, — гадав Ракша, — від нього віяло страхом, але жахіття це навіювало благодать, віру і спокій.

Вони йшли Повітрянофлотською. Мовчки, не запитавши одне одного ім'я. Ракша навіть не намагався заговорити, даючись диву, що, мов причарований, слідує за цим незрозумілим для нього чоловіком: пізніше його знайдуть на смітнику, цього чолов'ягу, забитого наповал, одним ударом, проте Ракша був певен, що це робота зовсім іншої людини, але це напряму пов'язане з Білозубом. Хтось стоїть за цим; як і кожен прозеліт, Ракша фанатично вірив у те, що більшість людей називала казкою, тому відразу зрозумів, що смерть керована тим невидимим. Гігантська істота чорного кольору. Що, на думку прозелітів, править цим світом. Він мало тямився на тому. Це потім. А зараз вони манджлували спуском. Зупинилися біля будинку хрущовського двоповерхового дому. Зайшли до підвалу з висохлими купами лайна, окурків, використаних шприців. Чоловік завів його до комірчини: матрац, фанерний ящик, на стіні над головою велике розп'яття, скрізь розвішане червоне ганчір'я. Без жодного попередження, без вступу, незнайомець заговорив:

— Я зустрічався з ним.

Ракша продовжував думати про Генерала, але з язика зірвалося:

— З ким?…

— Ти знаєш… Зустрів я цю паскудь, сучу сволоту на залізниці… Я відразу зрозумів, хто він такий. Він сидів на лавці. Читав газету. Намагався йому щось роз'яснити, і він запропонував вийти з вокзального приміщення. Вони, такі люди, уміють переконувати, особливо подібних на тебе, що тільки йдуть до віри. Я здогадувався, чого він хоче, але лихий поплутав мене. І я пішов на ти. Що ти робиш, говорю я, ти розумієш, що життя буває не тільки тут. Звернись до Бога. Він недоумкувато подивився на мене, пещений, вгодований, з тонкими рисами обличчя, і я зрозумів, що він нічого не розуміє. Демон на час покинув його. Він не те щоби не пам'ятав убивств, але відгороджувався перед самим собою: не було, значить не було. Я знову повторив: покайся, ще не пізно. Він: «А що ти даси мені взамін?» Тоді я почув монотонне дзижчання мух. Вони виповзали з-під землі, зліталися з нижнього неба, з сонця. І він зробився іншим і повторив запитання, але по-інакшому: «Що я з цього матиму?» — «Любов…» — «Хо! У мене вдосталь цього… її… любові…» — «Любов Господа Бога…» — «Ха… Знайшов, кого вчити любові… Може, я сам Бог… А може, ангел, ні, швидше наближений до Бога…» — Очі темні, чорні як вугіль. А дзижчання посилювалося. І тут він ухопив мене за горлянку, спокійно, холодно, як виконують давно завчену роботу, з професіоналізмом, з вірою в правоту свого діла, з вірою у вибраність, що він знищує погань. І тут з'являється обруч. Бачив коли-небудь німби? Ось щось подібне. Він заціпенів…

— Що означає те коло, обруч…

— Багато хочеш — швидше зістаришся… А втім знаєш, що навіть ангели не можуть взирати на лик Господа. Бог з'являється у різних символах. Коло одне з них. Він порабощає нечисть… Не слухай голосів. Чиста мова не дана їм, бо вони відлучені від Слова Господнього. Коли вони цочинають віщати, то говорять хриплим голосом, але викладають з логічною переконливістю… Гладко, чисто і красиво…

— А мухи… Мухи… Мухи, — пошерхлими губами, ворушачи побілілим язиком, — Ракша.

— А зараз слухай: Люцифер з'являється в ескорті підданих. Його так і називають — Повелитель Мух.

— А якщо я йому наб'ю пику?! — просипів наляканий Ракша.

— Затям одне, — це падший ангел, що повстав проти Бога. Він такий же безплотний, як і справжні небожителі. Не вір народним побрехенькам, що він тілесний. Він може прийняти будь-яке обличчя, будь-яку форму: від статуї до небес, до ангела з вогненним обличчям, вирости до немислимого зросту, створивши ілюзію, що піднімається аж до верхівки неба, щоб зімітувати велич, до чорного чоловіка, прекрасного юнака. Він може придбати подобу цапа. Вселитися у звіра, у горобця. Але він не може довго тримати подобу.

— Чого? Якого хріна…

— Бо він не творець. Він карикатура на Господа Бога. Він покинув Божу обитель, щоб створити своє царство. Він погордував Тим, хто йому дав найбільшу владу після себе. Гординя проти Господа. Ніколи не слухай голосів. Будь-яких. Святе Письмо. Заглянь у нього: хто має вухо, той почує. Там все сказано. Слухай гласу Господнього, а він записаний на скрижалях пророками. Це я говорив цьому придурку…

— А як всепрощення? — озвіріло видав Ракша, дивуючись: звідки, голубе, взялася така розчуднесенька мисль у довбещці колишнього мента.

— А зараз слухай, слухай, бо коли прийде час, то… — відлюдько з голубими до крижаного очима, засупоненими, вп'явся водянкуватими плівами, що межею ставали; завис його погляд, зупинився на червоній лахманині: Ракша прогледів на нього, як оце нині, дивлячись в туман, намагаючись розгледіти чоловіка, що стояв на узвишші, затуляючи амбразуру вікна, з неправдоподібним фіолетовим небом у шклі, хмарами в далині, і складалося враження, що невідомий підвісив його, незнайомого чоловіка. Яскраві, різнобарвні оскільця у вітринах, де теліпалося на вішалках, кремпельках різношерсне манаття. Обличчя цього чоловіка простодушне, але огидним ні, не назвати, навіть не напрошувалося на думку, а відчувався тонкий флер, і блазнює він до відомої йому тільки межі, і він знає той час, коли треба показувати своє справжнє обличчя. Щось у ньому було таке, що змушувало бути весь час насторожі: зігнуті металевою дугою брови, чіпке, як колючка аґрусу, око з цвяхами зіниць, від яких розходилися золотаві обводи, переходячи в мельхіорові, і це створювало ілюзію, що колір очей весь час змінювався, випускаючи жовтих змійок, а зіниці падають важкими ударами у чужі, — отаке видуркувате, сяйнуло в голові Ракші. Такі обличчя, очі у вбивць. Сяйнуло в його далекій голові. Але найбільше Ракщу дратувало, що він неспроможний, як не старався, впіймати погляд незнайомця. Його баньки слизькими кульками виповзали з-під прицілу, вшниплювалися в червоне манаття, а то не по-людському вихолоняли на великому католицькому хресті. Погляд цей вислизав від наметаних професійних очиськ нишпорки, хоч і колишнього мента. І невідомо, де та ватерлінія, до сраки, що в одну миттєвість виштовхне з жерлища велетенським кавалком лайна. Дивишся на нього, і нічого второпати не можеш. Хто лай-но, а хто чєловєца. Бути ізгоєм, як цей мужик. У ізгоїв немає віку. Вони нахабні і безполі. їм тисячі років, Ракша. Але як ліпше спекатися всього цього? Яка спражня ціна всьому цьому? Втратити все, що маєш: вітер надимає спідниці, обдимає сукні. Ноги — натягнуті струни. Але тільки зараз Ракші доходить, що світ зупинився для нього ось на цій точці. І ти не переступиш її, доки не зробиш начертаного десь там, вище. Як трамвай за номером п'ятим. І місця в сутолоці яскравого життя, з різноколірними витребеньками, з жінками, з духмяною підливою, немає, — життя закінчилося страшненьким уїк-ендом. На кращий випадок божевільня. А він, Ракша, велетенською істотою повзає поверхнею непробивного скла дійсності, що паскудно так розділила його світ. На якусь миттєвість цей «бомжара» став близьким Ракші до панічного переляку, наче він побачив власне відображення через сто років. Подивились би… Харконути, найбільше, на що здатні наші здібності, загорнуті у вузлики анальних, сигмовидних кишок. Так Вітькові Ракші влізло ще одне відкриття світу, якого він не знав, не хотів знати і обходив подалі. Сите життя безчестить, злидні убивають. Хто тоді праведник? Білі хмари пропливатимуть над коліями, досадно, що не тільки для Ракші, а й для усіх, а йому-то найменше дістанеться, але якщо розібратися — цього досить. І чоловік знову повторився:

— А зараз послухай… Слухай уважно, щоб потім не говорив, що тобі ніхто нічого такого не казав. Не проґав, бо наробиш лиха… Люцифер з'являється здебільше в полудень. Смердить, як тисяча свиней. Обвитий тріскотливою його братією.

— Не йому дана влада розрізняти добро і зло. Він не може керувати. Злий нашіптувач, що гілки без веління Господнього не може похитнути. Але у нього вдосталь часу і інформації, щоб підбурити людину на гріх, на смертовбивство. Ісцит. Страшний людині випав іспит… — Ракша засунув руки до кишень і пройшовся до стіни, глянув на розп'яття. Витягнув лаписька назад.

— Твій дар скоро відкриється тільки для того, щоб ти знайшов того сволочугу. Якщо засумніваєшся, то накличеш біду. Не слухай голосів. Небесні прибульці говорять виключно символами. Слухай Гласу Господнього, а він записаний на Скрижалях Господніх, у Святому Письмі, кров'ю сплаченому пророками. Те, що миле люду, навряд до вподоби Богові. Але він добрий і терплячий, Батько наш Небесний.

Ракша трусонув головою, наче обтрушував блох, просипів у пустку:

— Добре, що нас звів випадок, — проте у голові хитрого, колишнього полковника Ракші цигувало сірою рідиною щось більше, розриваючи кровоносні судини.

— Для людей існують випадки. Для Бога їх не існує. Хто вірить у випадки, той не вірить у Бога.

— Ракша знову встромив руки до кишень. Йому зробилося мороско, тоскно, сіра попельняста паволока вечора потягнулася за вікнами, бавлячись чорними намистинками трамваїв, що влазили у густий глей відпочинку. Сіро і пусто. Листопад вимітає на вулицях, вигрібає, лизькає шибками воду. Переддень новорічних свят.

— І-і-і… — потягнув був Ракша прокурорським голосом, потім стишився: — І ти все це намагався розповісти?

— Більш-менш…

— Тоді я все зрозумів. — Але недовіра в очах Ракші блимала купками злих іскорок.

Цього чоловіка трохи пізніше Ракша впізнає в трупарні: з рідкими кущами волосся, розкиданого по черепу, з синім розвернутим рубцем, що проходив від тімені, скулою, роздвоївши гостре підборіддя. Хто той чоловік, так і не дізнався. Він пам'ятатиме його риплячий, впевнений голос, як віддалеку хтось начитував молитви, заворожуючи одноманітним співом. Початком Ракші видавалося, що потрапив на кафедру божевільних. І далі, гнаний по вулицях нелюдським жахом, озираючись на полуду вікон, на доми в жовтому присмерку, з чорним гайворонням, під сівким дощем, він майже як вірш повторюватиме слова незнайомця: «Ти повинен відшукати Дофіна Сатани, він помічник, він знаряддя Вельзевула, Сатани, він Антихриста провісник…» — А зараз Ракша походжав убогою кімнаткою, не виймаючу рук з кишень, і в голові його вертілося думка про Генерала і матір. Ну, направду, які у них були стосунки. Ну, напевне, не платонічні. І без голубих штучок, то вже точно.

— Вони всі гаркавлять, бо не мають голосу, бо відлучені від слова. А я зараз піду, — знову затандичив уперто обірванець, наче лякаючись, що Ракша геть забуде, що купа бздилуватих демонів обдурять його, колишнього полковника Ракшу, гаркавлячи команди голосами його ж таки пошлих товаришів, теж колишніх, по службі.

— А чому Бог не зупинить його?

— А для чого ти переводиш харч? Є право вибору. От і вирішуй.

Незнайомець дивився в безмежну панораму сірого неба, розцяткованого кулями ліхтарів, начебто бачив щось там чи думав: отак помітиш людину, а вона собі нічого і не намислила, а більше ти понавидумував.

— Не бери дурного в голову, — розпочав, а потім облишив. — Сам розумієш, що життя коротке, як спалахи над дахами серпневих зірок… А там… Там вічність… Тільки кому яка…

— Ото-то я і думаю, — єхидно потягнув Ракша, витираючи соплі, що заюшили з носа.

— Там за межею нас розсудять. І малих і великих. Банальщина. Еге ж, Ракша? А ти колись хворів? Звісно хворів, то отам таке буде з віку у вік, з дня в день, жодного шансу вибратися з преісподньої.

— Напевне, ти правий, не ображайся, — потягнув соплами носа повітря Ракша.

— Пусте. Головне шукай. Головне, стукай у двері, де відчиняють і звідки гонять, як приблудного пса.

Про себе Ракша зметикував: не інакше як піп розстрига, а Бог його душу знає, одним словом, Ракша, вляпався, як у чуже гівно вліз.

Холод натягувався крижаними плівками на вікнах. Кінець листопада. Ракша пересмикнув плечима. Підняв комірця на пальті, затулив вуха і вийшов під сніг, що сипав з неба, як у велетенську трубу. Потім сніг падав у перспективі, туди, до кінця чи до повороту тролейбусів. Ракща подумав, що сніг скоро перейде, розтане, і цілий грудень земля убого лежатиме під кореневищем міста. Ракша дивився на нерухомі міліцейські загони, які цілий день лежали в тумані великими масними сірими плямами. Попереду чорна діра готелю. Далі бордель. Від Палацу Спорту котилися Басейною звуки, наче хто бив у тулумбаси. Ракша бачить перед собою зрізану навскіс кутом Бесарабського ринку напіврозвалену будівлю колишнього заїзного готелю для купців. Авто різноколірними жуками розлазяться на витоці Басейної. Ракша думав про Ромодана з такою звіриною тугою, що Ліліт здригнулася усім тілом уві сні: його мідноволосе чудо, розсипавши кучері білими плечима, лежало на животі, вивернувшись скулою і лівим боком до нього, з вігтями малинових брижів від Казино-Сіті на округлому плечі. Асфальт мокрий і жовтий від світла, джерелом якого були будочки торговок квітами. І тоді до Ракші повернулися тогорічні думки. Тоді тут не торгували світильниками, що нині мастили олійними брижами мокрий асфальт, витінюючи яскраве море квітів з гарними, до античної непристойності, дівчатами. їх трахають араби. Здебільше чеченці. Надурняка. Зараз гроші платимо ми, якщо вони у кого є, а без грошей, будь ласка, на Саксаганського, — сіконуло у голові Ракші. І знову його думки завертілися навколо Ромодана. Він навіть присвиснув, згадуючи в'їдливий листопадовий день якогось там дідька року. Він дивиться на Ліліт, що тремтить уві сні, вже зараз розвернута упівоберта, скинувши теплу ковдру на підлогу, і йому видно вигин спини, між сідницею. Крутий вигин. Дві половинки, розділені смужкою. Він знову дивиться на розколисану масу у сірих мундирах. Чекають на демонстрацію, якої, звісно, не буде. Уявний світ робить цей світ ще убогішим. Потім запах, терпкий запах, як запах моря в пляжний сезон наприкінці, коли смердить дешевою камбалою, татарськими чебуреками, а від ялівцю судомить, першить у горлянці, — це виринає з думок, самої Ліліт. Ракша сторожко обертається. Ліліт вдає, що спить. Ракша знову на небо. Надто чисте, як для листопада. Туман осів, візьметься на паморозь А у Ліліт зморшки з'явилися. Скотство, всезагальне скотство висловухих. Золотогубе соложаве скотство. І нічого не вдієш. Удари наближаються, як хто роздуває велетенського міха чи Дніпром на Черкаси суне пароплав, бухикаючи великими колесами, бовтаючи великими колесами піну води.

— Право вибору, — говорить він і спиною відчуває, що Ліліт прокидається. Вона витягується довгим доглянуло тим, випещеним тілом, усміхається, ще не відкриваючи очей, поклавши голову під руки. Але Ракша не підходить. Вже запізно. З-за кута сунула процесія буддистів. Чоловік сто. Виголені посинілі від холоду лисини перекочуються більярдними. кулями. Б'ють брязкальця, нагадують голодних мавпунів. Потім від одноманітної маси відокремилося кілька мацаків. Фіолетові черепи заколисалися, подовжуючи розтягувати пісень, а далі — покотилися більярдними кулями по закапелках. їх били спокійно. Навіть без злості, як шолудивих собака. Перші ряди лежали покотом: у забруднених ризах, заляпаних калом, сечею, кров'ю, піднімаючи обличчя з блазенським виразом покори. У них круглі, з дитячим виразом обличчя. Тільки, подивись, довірся їм, а потім такого устругнуть, що блювотний порошок кашою чи манною виявиться. Туман рветься. Чути з мегафону: «Товаріщі, прєкратіть ето безобразіє…» «Колись тобі, Ракша, говорилося, що такому виблядку, як ти, поталанило народитися в такій країні. Аби не вмерти. А народитися можна будь-де. Він знову перехоплює погляд. її погляд. Ліліт тріпоче пухнастими віями, ніжна і тепла. Зовсім тобі не лікарша, і не раклиха з Чоколівки, що поки нужду справиш, то під час уремічної процедури облапошать до останнього і викинуть, мов серливого кота, молоді міліціанти, розважаючись, катають одного голомозого ногами. Він кувікає, як порося. Мечеться колом під ударами кирзаків. Обличчя самовіддане. Тільки кому? Ракші його не шкода. Він намагається відшукати причину. Він вже, Ракша, не належать ані до тих, ані до цих, що цмулять з горла коньяк, ані до тих, що викидають своє бздо на горішніх поверхах.

— Сьогодні яке число? — говорить вона крізь сон.

Ракша не відповідає. В перспективі — сніг, масна пляма площі. Хлопчачі голоси. Вони співають молитов. Перші сліди на першому снігу. Діти виводять радісно молитов, аж верещать. Зараз один кришнаїт, видно найстарший, а тому подібний на індюка, бряцкає у свої цимбали, закочує очі під лоба. Ракша бачить їх за шклом шибки. Двоє здоровенних, як вгодовані свині, ментів беруть його за вуха, для реготу, і намагаються підняти. Це їм вдаєхься. Кришнаїта піднімають на півтора метра. Він верещить, видно, скаржиться, що боляче. Його по черзі футболять до «чорного воронка». Пацанва без роботи не лишиться.

— Сьогодні сьоме… Глянь… Скільки мусорні понавилазило… Когось дубасять… Комуністи не прийшли… А цим закортіло вилізти… Комахолюби… Мать їх, ідіоти.

Ліліт перевертається на спину, лежить в довгій мовчанці. Піднімається, схрестивши руки на грудях. Поклала долоні на плечі.

— Мороско… Волого… Подай сигарету… — Курить короткими затяжками, пускає дим поперед себе; вона усміхнена, нагадує розквітлу вчасно квітку, що потребує все більше і більше уваги. Що поробиш, Ракша, всі вони бляді. Він знову подивився на чорні виймища вікон колишнього готелю, де збиралися купці. Ліліт з тих жінок, що вірять у силу кохання, а не любові, бо любити можна свиню, насамкінець мавзолей і портрет президента. А кохати тільки жінку. Воно затишне і не потребує зайвих коментарів. А як з Богом? Тут інакше, тут зовсім більше, ніж велике всезагальне скотство. Бог — це велич. Це тяжкі свинцеві жорна, що посекундно перетирають на борошно цілі народи. Криваві вивіски «Макулана». Вона, Ліліт, вчасно пішла в люди. Самовідданих жінок не буває, — так вона собі вирішила. Але життя вирішилося по-інакшому, зовсім незле, але й не добре. Вона довго потерпала від нестачі любові, яловіла серед манірних віслюків різного штибу та, огого, якого калібру знаменитостей: завчені порухи, клям голівкою вам, клям нам; однакові напої, різний, хіба що, барвник; розмови, тягучі, як недоварений кисіль, де при нагоді можна натрапити на «кавалера», але як дивожно подобається таке нудне, пронафталінине життя. Вони, люди, що їх оточували, допомагали одне одному своєрідною азбукою Морзе: піднімається нога, рука, бликне одне око, друге полізло під лоба: добридень, як ся маєте, а вчора бачили міністра… м… да така душечка, а правда, що у нього, ха-ха, бачите, я не помилявся, а у мене фекалії не виходять, навіть релакс не допомагає, треба, доктор говорять, свічки, так, банальні свічки… приємне з корисним. Потім колом передаються цидулки, безіменні, безтілесні, як і обличчя небожителів. Мужики кряхтять, видимаючи сечу з міхура, з криком, в пісуари. Простатит. Треба з гандоном, бо інакше можна чогось побільшого та хвостатішого. То не простатит. Ви десь, колего, зачепили. Ху-ти… Оx! Я пожартував, не ображайтеся. Вони разом, дружньо пускають струмені жовтої, як сірка, сечі. Голосно, з ревінням джина, видувають крізь розтруби прямої кишки гази. Щасливі, струснувши останні краплі, затягують, шваркнувши, в унісон, зіперами. Тільки про людину починаєш думати, душечка, зайка моя, а воно такою скотинякою, дитино моя… Що трапилося? Дай своє вушко, щось скажу. Боже! Невже? О, треба попередити Міну, а то чого доброго… Що? Ти так гадаєш, що вона в курсі? Не тільки в курсі, а добре знає, про що і для чого, як… Вона сама і підкинула йому трипера?! Та не горлай так, бля, заткни пельку, бо міністр наш має стовідсотковий слух, кажуть, перед тим як стати міністром, він був суфлером? Як? Не задавай зайвих питань. Звідки тобі це знати? Як актор?!!!! Не може бути він актором… Така імпозантність притаманна тільки суфлерам… А що, любчику, головніше: актор чи суфлер? Яке ти село, дєрьовня, кугутяра одним словом… Ну-у-у-у-у. Злий такий, злий, мені такий злий. Під декоративною пальмою жовта калюжа підлизує дамочці черевики на високих каблуках. Вона вертиться на підборах, вишукує голодними очима ще когось, бо сьогодні одного мало. Так, злий, але після третього трупа лагідний, як травневий ранок.

Ліліт не морочила собі голову коханням. Від матері, з кров'ю, увібрала холодну прагматичність, спочатку з суто з гігієнічних міркувань, вона дозволяла пускати до себе в ліжко мужчину, навіть не симпатичного їй. Але стиль життя вимагав таких короткочасних злягань та попущень, і вони, її коханці, забувались із чмаканням презерватива в унітаз. Вона не втрачала ніколи тієї жіночої чарівності. В коханні була віддана одному мужчині, якщо це було справжнє кохання, і вона могла бути покірною жінкою. Можна обмовитися: батько у неї був патріотом, в залежності, куди політичні вітри візьмуть і подують. Дітей своїх він виховував за кожного режиму, а тому більшість з його отприсків не знали рідної мови; аби не впертість Ліліт, то він би певне виховав би з неї ідіотку, і проживи довше з її матір'ю. Від батька вона нічого не вспадкувала, ані характеру, ані грошей, тому і любила по-своєму, хоча завжди, з плачем, дорікала матері. Тато помер молодим і несподівано. Ракша був її перший, втаємничений, звісно у мріях, коханець. І подорослішавши, вона одного гожого денька побачила ще не підтоптаного полковника Ракшу. Ось такий може стати моїм чоловіком; жінки люблять високих і сильних, мужніх і боягузливих, а вкінець — який попадеться. Вона виростала серед книг, няньок, покоївок. Заборонені книги, що потрапляли до її рук, з оголеними красенями, шпарили сором'язливим червоним рум'янцем молошного кольору шкіру. Ця зустріч з Ракшою була миттєвою, вони навіть не перекинулися і словом. Хто вона, школярка, а він, легендарний полковник Ракша, гроза бандитів і покровитель знедолених. Хоч усцись зо сміху. Батько Ліліт полюбляв полювання з гончаками, щоб єгері трубами сповіщали про прибуття «дуже високих столичних чинів». Але він жив скромно, може, й не на одну зарплатню, якої б вистачило на півкварталу обідранців. Та й не тільки. Кохався на природі, а не любив. У Ліліт, у цьому кавардаці маленьких та великих інтриг, трагедій, дешевих, мов індійське кіно, мелодрам, напрочуд збереглося щось світле. Однокласниці і однокурсниці дивом дивувались, як все легко дістається їй в житті. Несправедливість така вимучувала Ліліт вкрай, наче вона винна у всіх гріхах зачучверілої молоді, що віддавалися одне одному, як сучки на вулиці під час тічки, патякаючи про мораль разом із заклопотаними батьками, коли їм, за манною кашою, вручали по кілька гривень, напучаючи на добрі діла: а ось я тобі, донечко, молитовку до екзамену, на бумажечку написала. Вона завжди була легкою, надто розумною як для жінки, аде водночас повна жіночого паскудного безсоромства. Вибух мідного волосся, трохи підфарбованого, зелені очі, ніжне тіло, — годі на правому чи лівому березі пошукати ліпшого. Порода. Але коханець її, якого стримував тільки громадянський шлюб, утік від неї. Не витримавши розбещеної краси, майже ренесансоврї вроди, лякаючись витонченого, але непрагматичного, чоловічого розуму, що навіть закричав на вікна, коли Ліліт, заливаючись слізьми, дивилася у спину, а він розвернувся перекошеним болем і люттю обличчям, швидко, по-хамськи інтелігентно захаркався: «Гермафродитка хєрова!!! Кому ти тут потрібна?!» Й невдовзі закінчив Кембрідж. Так, полишив з-за якоїсь віспастої бридулі, з обличчям, поораним як тертушка. Професорка. Кандидат тьмутараканських наук, в чому Ліліт не хотіла розбиратися, але могла, як і не захотіла ділитися з чоловіком. На перший погляд вона легко знесла зраду коханого чоловіка, але погляд у неї став лагіднішим, з крихтою печалі у кутиках ока; вона говорила ніжним голосом, але десь у грудях, відчувалося, як щось вуркоче пекуче до несправедливості, жорстокіше, ніж буває насправді. Тільки терпужний, як по зубах, удар прорізав зморшку у кутиках рота. Й одного гожого дня їй збрело в голову пізнати життя. Як і кожній доморощеній сцикусі, хоча вона вже спізнала гіркоту першого розчарування, а майбутній чоловік тільки-но надсилав листівки з Кембріджу, вона забажала гризнути ще не міцними зубками і відгризти найсмачніший шматочок. Як завжди. Без традиційних сюсюкань київських за столом, вранці, за гречневою чи вівсяною кашею, вона виклала план подальшого існування. Батько спочатку підняв окуляри, окинув її постать, виліплену так доладно, що годі уявити було, щоб відпустити доньку, але несподівано для сім'ї, особливо для прагматичної і поміркованої матері, виказав нечуване захоплення. Зіскочив з дзиґлика, зарепетував, засвистів п'ятнадцятилітнім хлопчиськом. За життя батька, що руслом небесним протікало у неї над головою, для всіх злиднів вона була взірцем небожителів, її відверто зневажали або любили, лестилися, як тхори перед левом. Вона довго не помічала фальші, і світ для неї справді був таким, як змальовували її знайомі. Що і не дивина, вона не була у великому захваті, бо вже скуштувала чогось, але не розпізнала на смак. її виховали у найліпших традиціях домострою, хоча вона вишикано, стильно одягалася, здебільше по-спортивному, але елегантно. Від рештки звичок, що відгонили столичною сечею напівкупцівського міста, просяклого кислою капустою, цибулею, оселедцями, вона була не у великому захваті. Вона жила собі тихо, відліковуючи секунди, хвилини, миттєвості, години, роки. Вона дивилася в цю печаль майже по-дитячому наївно, наче засуджуючи, що, мовляв, ви не даєте мені щастя, того, що в народженні моєму було обіцяне, тому сама візьму його. Як вихололе молоко, світилися її очі. І першим коханцем у неї був панк на прізвисько Стас. Він знався на інфернальній езотериці, складав гороскопи, астрологічні прогнози, відверто носив на грудях перевернутого хреста, тижнями не мив волосся, так і бовтав, обсипаний лупою — придурок усім придуркам. Після місяця залицянь, побачень, просиджування на лавках або в підвалі під'їзду, потискавшись, вона нарешті віддалася йому, віддалася так легко, як це проробляють сучки на щітковій фабриці, і аби під час злучення вона не була целкою, то б зопалу можна було нарватися, назвавши її професійною курвою. Але це було вперше. Тоді над містом висіли яскраві квітневі дні; дні зависали серпанками, покриваючи нездоровою радістю квартал за кварталом, починаючи від ботанічного саду, аж до Осокорків. І отак вони зустрічалися в місті. Потім одного світлого дня Ліліт не дочекалася телефонного дзвоника, прийшла до комірчини, але замість Стасика знайшла там відрубану голову. В роті стримів відрізаний член. Ліліт, з холодним аристократизмом, тобто по можливості, тим днем, у розвої травневої каламуті, навіть не дошукуючись, не вишукуючи проблеми і причин, стояла у хижі, заляпаній кров'ю, засипаній ошурками, розвернутими догори хрестами, п'ятикутними зірками; вона задумалася, нібито згадуючи або вишукуючи щось в далекій пам'яті; потім обережно, заскочена нелюдською тоскою, жіночим істеричним, до мазохізму каяттям, наче страхаючись, що завдасть ненароком шкоди голові, не її, а коханця, обітерла його чоло, засинілі губи, запінені рожевою сукроватицею, запнула у яскраву, з трояндами і ружами квітчасту циганську хустку. Потім сіла на стілець, прямо під відкритими дверима хижі, стрільнувши очима просто у високе синє, з повітряними кулями хмар небо: закурила, жадібно, великими ковтками поглинаючи дим. І тут перед зором її полетіли — ослизлі кахельні плити трупарні, з безголовим тілом Стасика: його тіло, занурене у формалін, як велетенський тритон. «І то здорово», — зі злістю прошипіла вона. Потім вона йшла вузенькими вуличками, петляючи та плутаючи задрипаними закавулками, закапелками, романтично овіяними середньовічним смородом. Була середина квітня, зелень повитикалася, нахабно мацькаючи очі. Від яскравого, ніжно-зеленого до непристойності, як оголена дівуля на майдані Незалежності, розтягнутого зеленою плямою газону її витошнило, знудило, а потім набило сухого листя у голову. Упродовж довгих років Ліліт не змогла дати ради тому почуттю, як і кожна нормальна жінка, зневірившись у коханні, вона вирішила, що нині на подвір'ї зовсім інший час, хоча за звичкою тримаючи фотокартку Стасика, — спочатку біля грудей, потім він перемандрував на стіну, приліплений на стародавньому дзеркалі, з облузаною рамою, разом зі Сталіним, Дівою Марією, розіп'ятим Христом. Тіло знайдуть на смітнику. Годі що розібрати. Навіть для формаліну він не годився. Студентки згрібали рештки: нирки, печінку, що шубовснули у фізіологічний розчин. Знайомі, з медичного, принесли залакований череп Стаса, — прощаючись з романтизмом, вона викинула череп у воду. Наскільки то було правдою чи фантазією, не знали ані батько, ані в пізнішому часі Ракша, навіть вона сама, несподівано заспокоївшись у своєму житті, наче серед літа зустріла зиму. Десь там відгонило байронівщиною чи Стендалем. Напевне, вона знала більше за Стасика, розумілася на таких речах, що задрипаному панкові слабо потягатися з нею. Європа, виховання, розбещеність, але і козяче співчуття до згиблого, як на її думку, було органічним, як жінці проститувати. Вона не бридилася цього слова, а навпаки воно, це слово, навіювало тихі хорали забороненого. її принаймні розважало. Упродовж кількох років вона навіть неспроможна дати ради почуттям, думкам, уперто відтинаючи від себе образи і кілометри Стасика, — в часі Ліліт зрозуміє, що ідіоти, як і жінки, мржуть бути переконливими. Брехати легше, бо брехня ні до чого не зобов'язує, і людина всяк смана, і тому побрехеньки звучать в чужих устах» як власні, наче виправдання, наче доказ та свідоцтво на право свого мізерного життєустрою. Правду про себе ніхто не любить. Правда, як триденний запор, що з каловими масами виходить нарешті, рвучи пряму кишку, заливаючи кров'янкою, вифарбовуючи у коралі білий унітаз людської гідності, в клозеті, де не працює бачок для зливу води. Невідомо, куди вона діла голову Стасика. Це їй наснилося: зараз чад минулого не більше вигадки: око скліпує туманно і підозріло на Ракшу. Небезпечний погляд жінки. І після цього короткого роману вона чекала страшних мазохістських спогадів, що ось її душа зіжмакається, як осінній листок, що біль, розпука прийдуть згодом. Але нічого такого не трапилося. Щоправда, лягаючи у ліжко з іншим чоловіком, яскраві розводи внутрішнього вогню тільки відтіняли її обличчя. Вона дорослішала, робилася жінкою, розумною, хитрою, пухнастою і лютою, як кішка. Але милосердною. Уроки тата, котрий аж ніяк не знав, народився без того ж таки милосердя. Світ топився в побурілих від тоски очах. Вона приїхала до того клятущого підвалу, туди, де пережито скільки-то маніакально-солодких мазохістських хвилин, що аж самій соромно робилося, вже заміжньою, зовсім молодою жінкою до цього місця, але нічого не схвилювало її. Вона враз відчула себе беззахисною; як хто роздягнув силоміць. Вона враз відчула себе маленькою, вірніше, забажалося їй зробитися маленькою, крихітною і доброю, як біла порцелянова лялька. Зрозуміла, що вороття немає, дороги ведуть в один напрямок, а квитки назад не здають і не приймають, — добирайся як знаєш. Вона вирішила, що все попереду, а як ні, то нехай.

Батько у неї — добродушний такий катюга, а можна відверто назвати, потішити старого, назвати щирим циніком, катом за покликанням, він подався у фізики, але метикувато пов'язав якось цю галузь з бізнесом, досить сумнівним, проте з міцною репутацією в колах, з презентацією на вибраність. Він був катюгою за покликанням, з добродушною ціничністю міг поховати половину людства, що мешкала в місті. При нагоді. Та нагода йому скоро трапилася, за неї, за ту нагоду, ще й нагороджували, платили, і він ніколи не розраховувався з власним сумлінням. Так, правда, час героїв давно минув. Цей маніпулятор власного життєустрою помер від променевої хвороби.

Ліліт не бавилася зі словом «кохання»; кохання існувало для неї як щось віддалене, абстрактне, як трупарня з безголовим її першим мужчиною. Кохання існувало для неї органічно, з благопристойністю, з бізнесом, з життям, але стояло на надто низькому рівні. Можна сказати, що вона його, того кохання, хотіла напівсвідомо спекатися. Вона хотіла бути незалежною в країні, де все залежне, окрім двірників та кочегарів, що належали майже до привілегійованої касти начистити узурпатору штиблети. Вона намагалася, навіть успішно, зайнятися комерцією. Два бутіки, кілька аптечних кіосків. Гроші — це твердиня, навколо якої все крутиться, розламується, розгорається на порох жорнами все, що вона плекала, охоплюючи ореолом страждань, — солодких, пронизаних чистотою світла, що насамкінець, упавши на предмета, набирає вигляду чорної діри, — як і кожній жінці, якій бажається бути небом, а сутність її тягне на землю; як колись далека її прародительниця за гріхи вигнана була з Едему. Вона як земля, що хотіла поріднитися з водою, а світ, — на диво, — перетворювався на багнюку. Вона кохалася на музиці, особливо зимою, слухаючи органні переливи Баха. Іноді Моцарта. їй ніколи бути самотньою, бо печаль лягала на її обличчя. Вона страждала, але навряд чи це самотина. Залицяльників у неї вистачало. Вона була жінкою, що зводила з розуму, але її аристократична вишуканість, холодна витриманість, як здавалося, її зверхнє ставлення відштовхували одного за іншим коханців, залицяльників, прихильників і серцеїдів. На нашу королеву не вистачало простоти. А чим убогіша держава, тим павиний хвіст займає у її короні поважніше місце. Справа великої сили духу, майже чоловічого. Тому вона, зовсім юна, — до двадцяти п'яти, — потребувала міцної чоловічої руки. На батьковій роботі, — вона так і говорила: «на батьковій» роботі, — вловлюючц на собі масні погляди; а коли заходила в курилку, то відчувала, як судомило її в низу живота. Потім зовсім банальна історія: вони зустрілися у кав'ярні, де бренчало піаніно, тріщали разом з папугами, мухами кубла дрібних чиновників та чиновниць. Знали вони одне одного по школі. Вона залишилася у нього на ніч з першого разу. Дивуючись собі, потріскуючи цигаркою, вона лежала на білих простирадлах, широко розкинувши ноги, а майбутній її чоловік хропів, сходячи похмільним потом. Вона вже не думала ані про нього, ані про перше кохання, смалила цигарку, розпластана, розсипавши мідні кучері подушкою і простирадлами, з якоюсь нечуваною тоскою згадуючи, як у дитинстві прислухалася до торохкотіння годинника.

Ракша стояв і дивився, як бритоголових буддистів чи то кришнаїтів дубасять міліцейські загони. Потім пройшлося кілька калік з червоними прапорами. Ліліт піднялася, позіхнула спросонку. Пройшлася кімнатами. Ракша потерпав, — стрибав, як блоха, — від неудачі до неудачі. Незнайомець лишав сліди, не притаманні його стилю. У Ракші напрошувалася думка, що він еклективний серійний убивця. Але і це теж було сумнівним. Напрошувалася ще одна думка, що діє не одна особа, а ціла зграя виблядків. Перше, що кидалося у вічі, відсилаючи його, Ракшу, до далеких часів, туди, на Троєщину; друге — сексуальне збоченство; третє — гомосексуальні зв'язки з акцентацією на вампіризм. Останнє смішне, як дешевий чорно-білий фільм. Ніякої.логіки. Проте все сходилося на одному, що люди, чи одна людина, мали витончену натуру, паскудні нерви і холодний розум. Педантичність, акуратність до паталогічності, нахабна зверхність, якщо це можна назвати іншим словом; і це слово «вибраність» вертілося, як оса, на кінчику язика. Чорт, хлопець-друзяка, таки так, — хлопець-друзяка.

Ракша, як кажуть у народі, пускався берега. Дітвора йому свистіла услід, щоб поболючіше опустити недавнього мусора, який колись прославився найжорстокішим і принциповим ментом, хоча його в районі поважали і вірили та ввіряли долі за його сміливість і дитячу чесність, якщо останнє слово було дотичним до таких-от установ, де він заробляв собі на хліб насущний. Майже рівня тобі. Чому рівня? Однаковісінькі. А зараз все — він поза законом. А Ракша зробився дивним, лякався на шмигаючого авто, на шелестіння гілки. Ліліт — саме ім'я насторожувало. Блукаючи вулицями, він вертів головою, зачувши сморід, як хто підпалив «Червоний Гумівник». Потім почув голос. Далекий, глухий, як у діжі, як гуркіт грому у травні, що тільки накочується, вал за валом. Він подивився і укляк: Хрещатиком шпацирували люди один проти одного, з того боку, з псячими головами. Окроплений холодним потом, відчуваючи, що ось-ось накладе в штани, він подався до свого помешкання. І почув: «Це твій дар, Ракша-прозеліт». Притьма кинувся східцями, слизькими від бананових шкірок, блювотиння. Послизнувся, обдер штанину разом з колінами. «Святе Письмо… Святе Письмо… Святе Письмо… Дивись, що записано у Скрижалях Господніх…» Ліліт не було. Розібране ліжко, розкидані простирадла, подушка в губній помаді?… Все як годиться… Папери з гребінцями впереміш з косметикою. Ракша почав шукати Святе Письмо, але так і не знайшов, — дрібно беручись потом, дриґонів він, майже двометровий, колишній полковник Ракша, напустив у штани. Страхіття, неспокійні сни всієї босоти, вирішив відшукати Ромодана. Це рішення, несподіване, безперспективне, наповнило порожні його дні змістом.

Міністр засідав на сесії Верховної Ради, і, як кожен міністр правоохоронних органів, знайомий наш Генерал, а він був саме той, як і кожен порядний мент, брав побори, мав урівноважений характер, кохався на жіноцтві, що і входило у складову його поборів; говорив він м'яким вуркітливим голосом, — слухаючи його тільки голос, як сексуально переливається в його утробі, хлібпотів в горлянці, можна було нагородити всілякого; а ще, як і кожен обтяжений державними справами муж, він прйродньо потребував відтягуватися, тобто будь-яким штибом чи чином знімати стрес. Генералу більше до вподоби слово «відтягуватися». Як вище згадано, цьому слугували жінки. їх привозили на загородню дачу: від шльондр-валютниць, до благочестивих мамусіньок шанованих сімей, яких заїдала нудьга, і до малолітніх проституток з велетенськими синіми романтичними очима невинності, щоправда, після четвертого викидня; всі вони напивалися справжньої шампани, тобто шмпанського, і ходили на чотирьох кістках, імітуючи, — якщо це не зовсім їхній природний стан, — рохкання звірей різношерстої та різнопородної масті; інші були відвертішими, обкладали себе матом: «Я така блядь… Я остання сука… Виїби мене… А!» Знаходилися охочі. І коли Генерала ця вистава збуджувала, западала в душу, а прибор його достоїнства набухав у армійських трусах, і прутеняка починав ворушитися, як гад, державний достойник, порохкуючи від випитого і задоволеного ситого життя, поблажливо брав до себе когось в ліжко. А зараз він сидів під склепінням парламенту, нашорошивши гострокутні вуха, і думав про Закон і Бога. Потім думки його переплелися з еротичними видивами чи, нехай, мріями. Скільки таких мосьок на моєму хрєну в рай в'їхало, хе-хе. Він потирає руки. Можна тільки гадати, що новоспечений міністр, від природи не злий чолов'яга, радше навпаки, — з його вуркотливим голосом хижака, — або в церковний хор півчим, або в гей-клуб вишибалою. Але педерастів міністр не любив. Від народження, з самих пелюшок, він все життя мріяв стати міліціонером. Мрії збуваються тільки у дебілів, — хто це сказав? — подумав новоспечений міністр. Треба помикитити на днях і вставити цій суці. Віддать чеченцям, хай голову одчикрижать. Падло. Ага. Згадав якесь турецьке прізвище. Ро… Ра… Ромодан. Ні. Далі. Ага. Ракша. Де його волоче, ідіота? Сам винен. Тепла баба, п'ятикімнатна квартира, купа коханок. Живи — не хочу. А то сраведливість заїла. У нас вся справедливість. Більше її немає ніде. Ні, так хто ж сказав, що він дебіл. Життя таке, процесія така, щоб жерти одне одного. Треба сходити в церкву, ну, або до ворожки. Десь там під Васильковим чудеса одна баба витворяє. Ракша… Хрін йому, а не аудієнції. Все, опущений. Ще на зону «пітушить» зекам, — це можна. Тхоряка-правдоборець. І несподівано для себе вирішив. Хе-хе. І потер руки. Я йому дам аудієнції. Треба до ворожки з'їздити. Копійки кажуть бере, а з таких-от, як я, то і на дурня, щоб, чого доброго, не посадили ламати на Донецьку сіль. Закон завжди знайдеться.

Ліліт підкотила на авто. Іван крокує маршем переможця Солом'янською, підставляючи обличчя під усмішки, під вигуки. На ньому дорогого крою шкіряна куртка. Здається, вона належала якомусь арі, ну, то вона йому вже непотрібна. Потім він ловить поглядом вродливу, ну, не те щоб вродливу, а чарівну жінку. Пальто роздимає вітер, сукня, що просвічується сонцем, вимальовує довгі ноги велосипедистки. Іззаду вона краща. Напевне, краща вона таки іззаду. Вітер роздував її волосся, що переливалося від мідного до кольору охри, потрапляючи під сонце. По ході вона попадала на страпаті калюжі сонячної піни. Яшмові, як у комишового кота, очі. Вігтяки сонця лягали на чітко окреслені скули, повний, соковитий рот. Вона вийшла з авто в зеленому шалику через плече: йорзання, обдуті вітрами, мармуровою площиною, в короткій соболиній шубці, що висвічувало сонце, викреслюючи тонкими лініями ноги, гарні, точені ноги. Підійти, — гонча. Іван йшов повагом, щиро скаблячи зуби. Він герой, навіть не герой, він щось більше, аби ви тільки знали, щоб більше знали, суки. Ходять і нічого не бояться. Потонули у пивному багновинні. А вона насправді, ця дівуля, гарна. І ця пещена стервоза розуміє, що подобається чоловікам. Вони ловлять погляди один одного, миттєвість дивляться, мов захололі, прикипаючи очима, як давні знайомі. Потім Ліліт труснула головою, кинула крило волосся, кільцями, мідними воланами, ліворуч. І подалася до супермаркету. Гарні ноги, але плебейські. Мама вдома, вона моралістка. Мимохіть, нашвидку їй в чоловічій вбиральні прищава пацанва ставить пістона, — сопе носом Іван. Через кілька хвилин вона повертається, сідає на зупинці п'ятого трамвая і курить важкими, глибокими затяжками. Як сравжній чоловік. Вона скосила ока на Івана Білозуба, подумала: «Дивний чоловік. Видно, розумний… Чимось подібний на… на… Ракшу…» Тільки цей чоловік випромінював тепло і привітність. При грошах; хіба головне, що при грошах. Ракша тобі злидень, злидень і палець об палець не ударить, а никається десь аудієнціями. Останнє її насторожило. Ні, таки не на Ракшу подібний, а щось спільне, щось пов'язане з цим чоловіком. Курить, сидить на лавці. Іван безцеремонно розглядає пухленькі ноги, спортивну статуру. Ліліт допалює цигарку, теж проходить між скляними будочками, щоб бува не втратити з поля зоря незнайомця. Іван підозрює, щось з усього, неприємне. Тут, благо, з'являється сивий, в шапочці «півник» сивоволосий філософ, мудрець, мандрівна блоха по чужих душах. Він частенько обридав на Хрещатику, — ходив босий і кричав: «Кайтеся! Кайтеся! Вже сокира занесена…» Вони розбалакалися — Іван та філософ з довгим сивим волоссям. Упівуха, попріч свідомості та волі, вона слухала ту балаканину.

— Все прекрасне закінчується потворно… — почав був філософ, як його перебив Іван Білозуб:

— А хто дав означення прекрасного чи потворного? А покажи мені… Хто сказав, що мертвий — це погано? На то він і мертвий, щоб навік утішитися. Мертвому немає сорому ані болю, ані страху… кошмарних снів…

— Це тут чоловіче… А там… За межею нашого життя…

Білозуб блиснув очиськами, пустив гуляти кварцеві брижі:

— Дурня. Там така сама ієрархія. Я був там… — зашепотів з благоговінням: — Я вів бесіду з самим… — Іван піднімає вказівного пальця, погляд скляніє.

— Ну, вибачайте, що порушив вашу прогулянку. Я взагалі люблю спілкуватися з людьми. А ви дуже цікавий тип. Навіть… Навіть якось не по-людськи, а щось воно є у вас, в утробі… Так… Щось небуденне є… Ну… Перепрошую…

Ліліт запалює цигарку від свого недопалка. Глибоко затягується. Голубий дим кільцями висить у нерухомому повітрі. Сонце вікнами. Вона слухає, намагаючись згадати, де вона бачила це обличчя. Вона думає, що він нічого, душечка. Голосно відкашлюється. Мов ненароком, вона ловить його погляд. Ми завжди жалкуємо за тим, чого немає. Але краще вже з Ракшою. Незнайомець в шкірянці спостерігає за нею уважно, з легкою, як пух, посмішкою на губах: вона гарна, ця пещена курва. І не гляне в його бік. У мене шкірянка, я сильний мужчина. Гарна жінка: а скільки там у її лохматці стафілококів, трихомонази? Напевне, нічого. Пусто… Я сильний мужчина: здоровий спосіб життя, майже римський, що тіло береже: поранні крижаний душ, ніяких вітамінів та стимуляторів; гантелі, швидка хода, а повз тебе шмигають авта, з людьми, з «крутими». Але тут його бере переляк. Такий, як там, несподіваний, з ментами на Солом'янці.

— У вас немає чим підкурити? — запитує Іван Білозуб.

— Це такий спосіб знайомства? — кокетливо димлячи, підсовує запальничку.

— Можна й так…

Ліліт простягає руку, випещену, з довгими музикальними пальцями.

— А що далі?

Іван потягнув візитівку. З номером телефону, з фірмою. Чин чином все.

— Потелефонуйте.

Ліліт взяла. Усміхнулая щиро, вже без страху говорить «па» і йде. Неспокій знову прихопив її, стягнув горлянку. Вона сідає в авто і мчить на повній швидкості. Першить в горлянці. Замуркав мобільник. Говорив Ракша: «Де ти пропала… Куди тебе понесло… Ані привіту… Ані записки…» — «Я що, твоя власність…» Але якого тільки хріна і справді її понесло сюди. Спалах в голові, наче вибух: «Ракша… Я бачила цього чоловіка…» — «Якого в біса чоловіка… Тисячі людей бачать одне одного… І нічого… Продовжують спати, помирати. Кого ти бачила?» — «Того, що ти шукаєш… Він лишив мені візитівку…» — «Прізвище…» — «Зараз… Зараз… Зачекай…» Вона веде авто однією рукою, іншою порпається. Не втримує, — білими, брунатними червоними пластівцями візитівки розлітаються по салону авто. «Ракша, зачекай, візитівки розсипалися… Ну, той, у тебе на фотокартці висить…» — «То малюнок…» — «Яка різниця…» — «Велика… Прізвище… Прізвище!» Авто кринить і з усього розгону влітає у вітрину. Скло різноколірним каскадом розлітається повсібіч: червоне, синє, зелене, фіолетове. Ліліт відкидає на заднє сидіння. В мобілку хрипить навіжено Ракша. Трубку виймає з теплої руки чоловік, що першим підіспів на допомогу. Ракша горлопанить: «Ліліт! Ліліт!» Відповідає незнайомець: «Ваша Ліліт розбилася… Думаю, що жива…» — «Де це?!» Незнайомець називає адресу. Летить «швидка». «Швидка» прибуває разом з Ракшою. Вайлуваті, з оголілими фізіями санітари. Кислий запах непідмитої проміжності. Грибний запах сирого м'яса. Ліліт несуть до реанімаційної машини. Вона встигає тільки прохрипіти: «Підбери візитівки. Там його адреса…» Двері «швидкої» зачинилися, глухо ударивши повітря, як крилами. Ракша поспіхом збирає заляпані кров'ю візитівки. Основне, та, яка йому потрібна. Народ незадоволено мовчить. Ракша навіть не запитав, куди її везуть. Всьому приходить кінець. Випадків не буває. Ракша, затиснувши пучком скривавлені візитівки, біг мов шалоплений до свого колишнього патрона і покровителя. Генерал о цій порі грів колгоспні свої лаписька біля каміна, на дачі, на Кончі Заспі, і чекав не Ракшу, а Ліліт. І Ракша здогадувався, що і куди їхала Ліліт. Ракша набирає номер телефону. Ракші відразу відповідають. Його водій буцімто. П'яний вдризк новоспечений міністр. Ракша кричить, що Ліліт загинула, з-за тебе, сволочуга, а ти мене не хочеш вислухати, чмо генеральське, кара на твою голову, кара впаде. Один ляд тобі в смолі паритися, донецькі солі — найоптимальніший варіант.

— Що тобі від мене, Ракша, потрібно? Все, що міг, я зробив. Ти сам винен… І-і-і-к. Ось… Ш-к…

— Я знаю точні координати серійного вбивці, якщо його можна назвати серійним…

— Що ти, Ракша, плетеш, блядь?

— Дай мені санкцію… Або пришли когось.

— Все повертається на круги своя, — єхидно прошипів Генерал. — Ти хочеш на роботу назад? А назад вороття немає. Ти зараз, Ракша, ніхто. Випав ти. Ніхто ти, Ракша. Як і був ніким. Я тебе підняв, тебе і опущу. І не треба ці заліпухи. Лапіііу вішати на вуха.

— Я не вішаю, пане міністре, спагетті вам на шию, на твій хрєн і тому подібне. Всі вбивства, певен, учинив один і той же чоловік. Але серійним маніяком його навряд чи можна назвати. Незмінність методи злочинця тут не підходить. Роберт Гейнль був аналітиком, але тут інше… Методичність тут ні до чого.

— Ти мені скажи, що він е-е-е… Забув, як воно називається…

— Це називається, що Ліліт їхала до тебе трахнутися, аби ти мене удостоїв уваги і вислухав. Вона… Ти, сука, шантажував, спекулював на цьому. Вона загинула… В автокатастрофі.

— Це правда? Але… але у кожного розваги та обов'язки в житті, — генерал наче протверезів. — А взагалі розбирайся сам. Мені покалічені дамочки не потрібні, а мертві й поготів… Ти трахав мою бабу, Ракша…

— Віднови мене хоч у лейтенантському чині! Я розкручу цю справу.

— Все, балачка закінчена. Посилай вітання на той світ своїй курві… — на тому кінці п'яно муркнуло і пішли короткі гудки.

Ракші забажалося вилаятися, брутально, — послати до дідька генерала-міністра, все Міністерство внутрішніх справ, СБУ, власні і чужі печінки, — мовляв, не у жінках тут справа. Зовсім інакше. Якщо серійний убивця тим-то і називається, що діє за методою, за злагодженою роками схемою… Блін, все в голові перекип'ятилося… У цьому випадку дивувала спорідненість і роз'єднаність, розгалуженість у всі види убивства і насильства. Постмодернізм тобі сраний… Так, начебто діяла не одна людина, а декілька. Але Ракша вперто тандичив, що це справа рук одного чоловіка, можливо, він тільки починає, наче виліплює свою конструкцію, а радше плутає сліди… Проте остання версія відпадає. Вбивця, наче глузуючи, лишає сліди. Так, одній жінці, якій він розпанахав горлянку, трахнув її ще теплу, запхнув патрон у вульву. Це був хитрий, водночас злий і жадібний до влади і грошей чоловік. Лишалося загадкою: чому він не вбив жодного «крутого». Або він був з їхнього світу, що самі товариші гидували ним, що само собою малоймовірне. Він був боягузом. У цій людині поєдналися всі злочини світу, припалі пилюкою справи, як у архівах. І тут Ракшу пересмикнуло… Релігійне підґрунтя. Не виключено, що він обертається в середовищі секс-меншин. Дурниця. Не може бути. Це не Джек-Різник. Грамотний ти надміру, Ракша.

Іван бачить, ловить на собі заворожливі погляди, рожеві обличчя, проходячи довгим супермаркетом. Вибирає персики. Перемацує їх тонкими пещеними пальцями з витонченим манікюром. Кладе персики до пакунка — тугенькі, з золотистою ворсою, золотобокі. Кутиками уст бігає глузлива посмішка. За шклом вітрини, за червоними літерами, дітвора запускає зеленого паперового змія. Іван виходить на вулицю. Повертається до одного столика в кав'ярні. Мент значуще усміхається. Івану піт кропить чоло. Мент, капловухий, спостерігає дівчат у коротеньких спідничках, що бжихають бджолами за столиками, зовсім без трусів. Бицяра, думає Іван, — він нічого не тямиться на таких речах. Один запах чого вартий. Погляд, невідомо звідки погляд, але Іван відчув його, звів голову і наткнувся на пару фіолетових, чорнильного» кольору очей, що дивилися на нього. Він дивився на неї, на ту жінку, з фіолетовими очима, котра перегнулася крізь поручні, і його опосідав, опосів страх. Віддалеку ударили дзвони: як хто запалював коробка за коробкою сірники.

Сірі світлини розкидані пластинками, з голими жінками, з актами мужолозтва, з шведськими стінками, — їх благодушно подарував Шестєров, передаючи досвід. «Секс — це все… — говорив Шестєров. — Після грошей… Звісно…» Напевне, вже з часом він хотів підвести під вурківський закон, щоб знищити у ньому супротивника. Полишений батьками в породільному будинкові, цей Шестєров спокійно ішов життям. Іван мав заможних родичів і крутий не по роках норов. Білозуба любили, рахувалися з кожним його словом. Але лідером, безперечно, був Шестєров. Шестєров мав бути вождем, з силою нелюдською, він у бійці не знав рівних. Це в команді, де, вважай, офіційним вождем вважався Рекс. Напруження між Шестєровим і Біло-зубом доросли апогею, коли у інтернатівців почали пропадати речі. Шестєров не підпадав під звинуваченого. Білозуб чистий, як спирт. Все зійшлося на Рексові. Рекса затягли між ліжок, накрили голову ковдрою і по черзі зґвалтували. Білозуб сидів і мовчки дивився, на очі набігали сльзози, але Іван мужньо себе стримував: крав-бо гроші саме він. Мав на меті піставити Шестєрова, але трапилося навпаки. Трохи згодом Шестєров підійшов до Білозуба, роздягнений до пояса, грав м'язами, розтираючи клубки м'язів під шкірою вафельним рушником. Одним рухом скатав його і пожбурив м'ячем у купу невипраних інтернатських кальсонів.

— Ну, — потягнув він гнусяво, на блатняцький манір. — Так кого ти хотів підставити, не мене часом, Зуб?

Іван стояв, похитуючись на підборах. Руки в кишенях, потім блискавичний удар під щелепу. Викинуте лезо фінки. Шестєров розкидає руки, хапається за живіт, прикриваючи рану. Шестєров розвів руки, — крізь пальці текла кров. Іван навчився бити у батька, — плече вперед, праве назад. Ноги на місці, корпус тіла непорушний, вигинається. Батько часто по п'янці розповідав, як і куди треба. Батько ходив кімнатою, жестикулював; як брати супротивника на нахрапа або «нахрапом», а потім вже добивати. Якраз «обмивали» килима, батько приніс. Килим у брунатних плямах, схоже, що то висохла кров. Торжество у домі. Запах смаженого м'яса, дорогої горілки з спецмагазину. Батько перетасовує карти з порнодівами. Сіренькі перезнімки. Потім в абмразурі дверей з'являється білявка, з попільнистим відливом волосся, з кривавим манікюром, закидає по театральному голову, маніжиться. Найчарівніше у світі стерво. Сидить на материному кріслі і наче підтягує Івана слизькими очиськами. Сидить, схрестивши ноги, розкинувши ляжки, смалить папіроску. Бликає непроникними пустими очима. Пустка, яку він пізніше уподобає більш за все. Зараз вона лякає, ця пустка, заворожує синіми очима, темними, аж до побитого скла. «Це твій пацан?» — звертається до батька.

«А нічо…» — вона легка, ця жінка, як солодощі. Простягни руку і візьмеш. Усміх садистки, усміх Шестєрова. Навіть не батьків, п'яний, заюшений кров'янкою. Вона вигинає спину, виставляє груди. Заходить, хилитаючись, мужик, п'яний, з нього кров чвиркає, як вода з пробитого корита. Вона говорить до батька, кидаючи мимохіть головою на закривленого мужика: «Огуляємо трошки…» Щирий сміх золотокосої суки. «Шуруй за милом…» — Блондинка піднімається: «Пошли цього козла за милом… Е-ее-й, шуруй за милом…» Блондинка піднімається, встає знову, схрещує ноги, напівголими грудьми треться об батькову спину. Вона випиває горілку — синю і чисту. Облизує пальця гострим кінчиком язика: за вікном, з білої кімнати, лежать вичорнілі кучугури снігу, з холодним вітром над ними, як подих коханця над грудьми старіючої проститутки. Мужик стоїть з опущеними очима і тримає в руках шматок мила. Рожевий шмат домашнього мила. «Ти підмився?» — дитячий, безпосередній сміх. Ясочка прямо тобі. Безтурботний сміх тобі. Провалля неба. Преісподня неба. Іван бачить, як у мужика піднімається.

Потім раптово, спалахом, бачить картини за картинами; він чує голос, голос того, із сріблястим волоссям. Голос не може брехати. Він свідок і вчитель його життя. Вчителька, зовсім як заразїї бачить, в цій камері, де колупається в зубах, де холодно, а йому приносять за «признання», за інтерв'ю, часник та сало. Він як зараз бачить: вчителька малахає чорною тінню на чорній учительській дошці. Права рука Рекса внизу, лівою він перелистує підручника. Краплини жовтого поту. Кислий капустяний запах сперми. Він змінює руки. Безколірними очима глипає на вчительку. Вчителька шаріється. Глядить з-під припіднятих окулярів на Шестєрова. Потім баня: Рекс стоїть на колінах, ковзаючись, падає на ліве плече, сунеться ослизлою білою кахлею. Інтернатівці підходять по черзі, — з боку Шестєрова, бляшанка в руках, невідомо чиїх. На бляшанці нашкрябано «Для пожертвованія ніщим». В бляшанку гримлять полтинники, шелестять м'які рублі. За три рублі дістається більше. Рекса ставлять на чотири, і тоді він репетує не своїм гласом. Після бані його виносять непритомного, запіненого джури Шестєрова і Зуба. Несподівано Іван говорить для самого себе: «Він не житиме». Наступний день. Рекс висить на водопровідній трубі. Синій висолоплений язик, ще стікають жовті фекалії на черевики, крапотять на підлогу, ще теплі, зігріті теплом, наче приворожені сном. Але мертвим нічим не допоможеш. Ніхто його і не поспішав знімати, а з циркацькою цікавістю лупали на Рекса очима. Для інтернатівців з напіввійськовим уставом — неабияка розвага. Тому ніхто не поспішав знімати Рекса. Дітлашня юрмилася у проході, сопливлячи носи, роти, пускаючи бздо; налипаючи один на одного, наче равлики, — хто на пузі пробирався між ногами своїх товаришів, хто приліпляв до вікна пику, а решта, невдахи, намагалися пробратися через горище. Чекали на вчительку. Позирити на її випуклого, округлого задка, на невгамовну похіть її безстижих і блудливих очей, що плавали піскунами за товстими скельцями окулярів. І ось вона з'явилася, діва з дів, вся у червоному: червона сукня, червоні панчохи, червоні труси, червоний ліфчик. Синці під очима. Капшуки, як у привокзальної хвойди. Тоді Шестєрову стало все зрозуміло. Спала вона не тільки з ним, давала не тільки йому, а і Рексу. Значить, Рекс не сам повісився. І Білозубу ще більше замотлошило від заздрощів душу. Спалахнуло в голові. Витончене обличчя, іконописна візантійська манірна красуня: підбирає краї сукні, щоб не замастити, показуючи гарні ноги, а цих дебілів цікавили не ноги, а здоровенні цицьки. Як у їхніх матерів чи сестер в колгоспі. Ці ноги різнилися від лаписьок прибиральниць, спухлих від варикозу ніг матерів, а ці ноги, вся вона не належала йому, але він потішав себе думкою, що й Шестєрову, який узяв її прямо в бур'янах. Потім, він чекав цього, Шестєров з доброї волі віддався фізруку Пилиповичу. Прямо у роздягальні. І його, Івана Білозуба, не оминула ця доля. Його «опустила» команда Шестєрова, що перейшла від покійного Рекса під його начало. Івана довго били, потім зґвалтували і хотіли вже тягти до озера, щоб утопити. Але щось зупинило. І це «щось» почало переслідувати його все життя. Так він гадав.

Білява соложава пухкенька сучка бавиться його вихрями, — запускає пальці з кривавим манікюром. Батько витягує мужика з кімнати до ванної. Білявка цілує Івана у скроню. Потім у груди, розщібає ширіньку і тягнеться туди соковитими губами. Іван б'є її з усього маху в чоло. Батько п'яно регоче, стоїть в амбразурі дверей, підпираючи хрестом руки одвірки, і зирить на розпластану курву. «Ха-ха… Весь у мене синаш… Ну… Назад до патронату я тебе тільки відправлю. Виблядок». У батька переляк в очах. Той, що Іван пам'ятав змалечку. Білявка заводиться: «Він не виблядок… Він чорта кусок… Я тобі кажу…» — «А ти, що така віруча…» — «Десь таки вірю…» — «Тільки не знаєш, в що… В хер мій віриш… А там таки щось є…» — піднімає догори вказівного пальця.

Батько наливає, по марусин поясочок, стакан горілки. Випиває одним махом. Потім щось хекає. Старий наносить чолов'язі удар. Прямий — в обличчя. Аж чвиркає, і виляском пішло. «Фу-у-у… Мразь…» — тягне блондинка. Так здорово умів Шестєров. Чоловік переламується. Впополам. Як правовірний мусульманин падає на коліна, тицяється лобом в килим. «Бля, килим-то дорогий. Понімаєш…» — Батько дивиться на порожню пляшку. «А скілька жмурочків на цьому килимочку», — вставляє свого блонда. «Заткнись, тебе ніхто не запитує!» Так валив він, Зуб, коли притягли Рекса. Тоді ледь маружила іллічівська лампочка. Шестєров, розкарячивши ноги, між ногами, висвітлюючи крижі, бігає блик від іллічівки. «Малий, хочеш спробувати? Отсос без черги…» — усміхається холодно, спокійно, наче знає щось наперед. «У Рекса виходить набагато ліпше, ніж у вчительки. А чому? А тому, що боїться…» І тут заходить вона, і застає за цим Івана, не зовсім, а коли той нагинає голову Рексу понижче. А потім вона стоїть і дивиться, як фекалії стікають ногами на кахлю. Вона навіть не сказала істерично: «Доктора!» Такі не кричать. Вона сказала: «Шестєров і Білозуб до кабінету… Сообщіть Пилиповичу, нехай кличуть міліцію…» — Так, кинула через плече, тільки сльози крапотіли напудреними щоками.

Вона зараз стара, напевне, ця сука, облізла, як мавпа у зоопарку. Він чекає вже не поклику, а зустрічі. Його розносить, як старий двигун. Він ловить золотаві погляди дівчат, грає усмішкою. Навіть повертається і дивиться на забиту художницю. Помацав пальцем. Холодна. І ніяка собака не рипнулася. Значить, на правильному шляху. Тоді він швидко повертаєься до себе на квартиру, збирає всі необхідні речі: мотузку, сокиру, обріз. Зараз він знає, куди йти. Без голосу, без наказу. Але коли ступив на трасу, щоб спіймати таксо, то відчуває невпевненість. Він вовкулакувато бігає очима, щурить по-щуриному. Він чекає на далекий голос, що таки покличе його, вкаже перстом дорогу, але того не трапилося, нічого не відбулося. В голові свистіла полуднева пустота. Діра. У ту діру з джижчанням влітали мухи. Набридливі, надокучливі серпневі мухи. Він пройшовся ще раз в бік Кавказької. Зупинився біля церкви. Обійшов тричі, колом, навкружки. Хотів був заглянути, але передумав: новенького попа, видно, послали. Подумав спокійно, без пафосу, як про буденну річ. Можливо, цей ліпше буде. Подивимося. Нездоровий оптимізм — річ шкідлива. Нарешті з'явився той, на кого чекав. У прибульця чарівна усмішка. Від нього віє величчю і ніжністю. Говорить: «Він на другому поверсі!»

Шестєров відкрив двері з першого дзвоника, навіть не запитував, хто прийшов. «Суки, — подумав Білозуб. — Вони живуть і нічого не бояться…» Відкрив двері засутулий, але доволі атлетичної статури чоловік; з усього видно, що він не впізнав Івана.

— Вам кого? — запитав.

— Я прийшов виконати закон.

Тільки зараз до Шестєрова почало доходити, що перед ним давній інтернатівський приятель.

— Зуб… Так… Зуб… Проходь…

— Я прийшов виконати закон і обов'язок, — сказав Білозуб.

— А що, Зуб, закон? Я своє, Зуб, відбарабанив.

— Закон є закон.

Шестєров скип'ятився:

— Кожен живе своїм законом. Інші живуть за законом Господа Бога, інші за своїм власним. Чого ти прийшов? І нічого іншого не буває… Тобі, Зуб, як і решті, треба розібратися з вірою.

— А суд з прокурорами, що тебе судили? А ми Рекса? За якими законами? Ти педріла…

— Я був молодим і дурним, як і ти, Зуб…

— Я не дуже впевнений, що вони судили за законом, — не дочекавшись відповіді, він шаснув у сумку і сказав: — Тоді я сам собі закон. — І вистрелив у голову Шестєрову.

Акуратно, щоб не замаститися, переступив через понівечений, півголовий труп, тріскаючи протекторами по розбитому картеччю посуду, Іван дбайливо повигрібав все золото, всю одіж. Забрав навіть ікони, що ані художньої, ані будь-якої цінності не мали. Дитячі байкові шаровари. Він підняв їх, потримав перед очима, наче над чимось задумався чи замишляючи щось нове, і тільки зараз побачив, що у кутку, підтиснувши коліна до підборіддя, дриґонів хлопчик років шести. Хлопчик ворушив білими черв'ячками губів, а погляд мертво уп'явся в Івана, і той погляд нічого не говориив, навіть не запитував. Тільки хлопець витріщував очі. І все.

— Іди сюди…

— …???

— Я сказав. Іди сюди. Тобі зовсім не буде боляче.

Хлопчик встав і пішов, повільно, майже крадучись, наче маленький місячний привид. Іван дістав мисливського ножа. Взяв за чуприну хлопчика, підняв як кролика. Той забовтав у повітрі ногами. Одним махом Білозуб розірвав горлянку від вуха до вуха. Другим — відтяв зовсім.

— Хеппі ендів в житті не буває, Шест. Хе-хе.

Не зачиняючи дверей, він занюшив повітря, гірке від пороху, терпке від кропу, редьки, і вийшов на залиту сонцем площу.

6

Ромодан

Ракша, збитий з пантелику, мотався між лікарнями, впевнений, що Ліліт жива. Щодо цього, як і кожен мент, який, вислухавши лекцію про життя на Марсі, вже за хвилину готовий летіти, аби тільки встигнути за пляшкою-другою до маркету; з такою ж вірою, без всяких там сумнівів, Ракша був певен, що Ліліт жива, і аби трохи часу, то «швидка» лишилася без роботи. Повезли Ліліт у невідомому напрямку, санітари навіть не глянули, навіть не промовили і слова — відштовхнули колишнього полковника в груди. Навіть коверкотове пальто не справило на них враження. Потім, після кількаденних пошуків, Ракші як хто відбив пам'ять. В суботу, після страснотерпної п'ятниці, коли Ракша безрезультатно відбивав пороги Міністерства внутрішніх справ, у суботу, рівно по полудню, несподівано для самого себе Ракша зайшов до під'їзду незнайомого дому. Він відкрив двері. Озираючись, наче уві сні, зайшов до передпокою, як у тумані. Трупи лежали на трупах. Шестеро. Три пенсіонерки. Двоє дітей і мужчина років п'ятдесяти. Ракша навскіс у вікно побачив міліцейський відділок. Вікна, що тут, що там — навстіж. Видно, як міліціонери печуть у доміно: клацання кістяшок об дерево, ляскання долонь. Гіркий, з терпкуватим присмаком, запах спаленого рушничного пороху ще не вивітрився. Всі покійники забиті з мисливського «вінчестера». Аж сюди ґелґотіння, матюччя міліціонерів. Другий поверх. Кров ще тепла. Ракша потягнув повітря з хворого зуба і ледь від сморіду не виблював. Запах заповнив порожнину. Ракша знову ледь не блювонув, але щось згадав, наче опам'ятався від дурного сну. Витяг хустку, знайшов телефон і набрав «нуль-два». Відповіли чітко, прийняли як належне, сказали «виїжджаємо», Ракша поклав трубку на місце і зійшов донизу, зупинився у під'їзді, почекав хвилинку. Міліціонери продовжували грати у доміно, потім увімкнули музику. Здається, Талькова. Тут він згадав, як спалах, у мозок полізли, вкручуючись, пекучі пацьорки, вивернули кожну клітинку, прошили від кінчиків пальців і до тім'я — Ромодан. Треба, чому він і сам не знав, але необхідно, необхідно шукати в цьому середовищі, хоча… Ні… Ромодан відламує пайку солі десь під Донецьком, якщо йому не намазали лоба зеленкою. А втім… Пустка… Як танок на слизькій поверхні… Вітер роздимає шезлонги… Чарівні жінки… Де твоє кохання, Ракша?… Немає його… Де твоє мідноволосе чудо?… До крематорію везуть…

— Невіра тебе ослаблює, чоловіче, — чує він голос.

Знову те ж саме, до обридливості, думає Ракша, піднімаючи голову, і перед ним спокійний, добре вдягнений чоловік.

— І більше нічого? — зле крутиться у Ракші на язиці.

— Піди зізнайся у всьому. Чого сидиш? Невіра тебе губить. Чого ти боїшся: коли сів у човен і відійшов у плавання, то нічого нарікати. Яка тобі різниця? Врятуєш заблудшого чоловіка, як Христос врятував людство, — несподівано голос чоловіка зламався, нерозбірливо забелькотів; він перемінився з лиця, то прибрав подоби священика, то враз, — у Ракші полізли очі на лоба, — став цапом і почав наспівувати хриплим, утробним, як у хронічного алкоголіка, голосом.

— Ізиди, — тільки і сказав Ракша, перехрестився і подався донизу, до залізничного вокзалу, плутаючи дворами. Вітька Ракша наче зав'язував туго вузли на пам'ять, з пам'яттю; наче вигнанець з минулого, він дивився на своє вихудле, змучене відображення у широких вітринах, бовтаючи калюжами, — звуки від депо залізниці падали у діжу навколишнього світу. Золотогриве моє чудо… Тьху ти… Не про те ти думаєш, Ракша. Він зупинився на вулиці Локомотивній. Кому вірити? У кого вірити? Якщо той, що говорить від імені Бога, то чи не згрішив ти, Ракша, перед самим Всевишнім? Внаправду… Кому вірити: мужику в лахмітті чи дженджику, що весь час змінював обличчя? Святе Письмо. І Ракша притьма подався додому.

А о тій порі наш добросердний, вболіваючий Генерал, назовемо його Васьковичем, різниці в тому аж ніякої немає, проходив камерами смертників. Він доброзичливо вислуховував запитання, склавши руки на череві, кивав головою, наче внаправду на ньому лежала тінь великого і геройського вчинку, що його вельможність, з горішніх, спустилася на грішну землю. Люб'язності на його слюнявих губах не було краю і межі: єлей, а не усмішка; що вдієш, — там, на горі, щось заворушилося по-червивому, на рахунок «вишака», тобто смертної кари. Але Васькович гадав, поки суть та діло, то половині з цих благеньких, з блискучими, як сама надія життя, очима, намажуть лоб зеленкою, виголять нерепушечку і тю-тю. Проте закон береже лише тільки тих, хто заховався в його тінь, ну, як Васькович, він тобто, а не як колись Ракша. Одна згадка про Ракшу оскоминою зателіпалася на язиці. А Васькович знову повернувся до моціону, мандруючи в тіні закону та його охоронників. Вони теж у його тіні, а новоспечений міністр Васькович розкидав ляпкувату тінь. Його другий день мучив страшний, прямо сказати запор, тому обличчя зеленаво відтінялося, як його не пудрила донька. Ані народна медицина нічого не могла заподіяти оказії міністра-генерала Васьковича. Іноді віслюку поталанить, а пророка візьмуть і догори ногами, або в гівно, або в смолу, або з мосту, або пилкою голову, — такий от він, закон. Хто встигнув від нього сховатися, той таки сховався. Як вівця від ножа різника. Скубе траву, а позаду хазяїн пасе оком. Як звихнеться у чужу грядку чи ще кудись там, в недопустиме місце для вівці, в ліс значить, тут вовк і розпатрає горлянку. Але Васькович так не думав. Аби він так думав, то навряд би з нього вийшов гарний міністр. Мудрість Васьковича виважена, як на терезах сліпої Феміди. Генерал умів говорити тільки чітко «да «і «не». Віддати Васьковичу, — генерал з сопливим ротом, банькуватими очима, як золоті китайські рибки з екзотичного серпентарію, він не вірив у долю, а покладався передусім на себе. Сільський парубійко, що виріс у школі-інтернаті, принаймні так офіційно трималася версія на роботі, в колективі, хоча насправді діло у нього було якесь темне та задавнене, і воно, те діло, могло випірнути на поверхню тільки в тому разі, коли його полишать звання, він перестане бути перед публікою міністром і тягнутиме на одну пенсію — кілька пляшок кефіру і пляшка пива вихідними днями. Він, як і все високостольне, полюбляв допомагати людям упослідженим, але тільки зі своєї висоти, щоб утвердитися у своєму положенні, а мо', направді не злим був чолов'ягою. А хто він, то знало кілька людців. Мати Вітьки Сурмача, якому він і зробив документи на прізвище Ракша. Від цього прізвища він знову відмахнувся. Так і зробив ручкою кокетливо. І пройшовши камерами, в такий от спосіб потверджуючи себе як людину гуманну, освічену, одначе зазначив, що в камері жодного маніяка, жодного серійного убивці. Так, трапляється різна мілкота: убивства на побутовому рівні, кілька зґвалтувань. Інших треба відпускати було, але вже нехай труться в коліщатах закону, як батюшка з Лаври говорили: там, на тому світі, розберуться. А так закон, тільки закон і нічого більше. Хтось наче нашепотів над вушко: у Бога свої закони, навіть батюшка зі своїми може підтерти гузно, нікуди батюшкові закони не годяться, бо ракло і фарисейщик. І Васькович завертів головою, — не положено по чину. Фу-ти. Феміда недарма з зав'язаними беньками. А те, що приверзлося, то від поганого життя. А Феміда з зав'язаними беньками виважує, куди і як. Краще під нею, аніж потрапити на шальки. Аби той кретин діяв так, як говорить ця безтолоч Ракша, то давно парився б у крематорії. Ось вони, напевне, і є многоликі монстри, яких звихнута алкоголізмом уява Вітьки Сурмача зліпила докупи. А втім генерал-міністр зовсім не проти того, щоб у день, в один осяйний день, все людство вирило собі єдинодушно могилу, — це принаймні було би таки нічого. Гуманно. Треба справитися щодо цього у батюшки, випити чарку винця і про земне життя сповідатися. В цій країні чим більше ти причетний до святості, тим вище здираєшся на горішні; і напевне, він потрапить до раю, точно, бо нічого такого поганого не вдіяв, а служив справно законові. А Закон — це все. І тут хтось шепнув на вухо: «Про який Закон, бевзю, ти мелеш? Твоїми законами гузно чортам підтирати і в пеклі смолу варити…» Галюцинації, так вирішив Васькович, і подумки перехрестився.

Трохи загодя йому показали місце, де виконують смертні вироки. Проста скромненька тобі кімнатка. Кахля під мармур. Вибілена вапном до половини, наче у бухгалтерській канцелярії. Але щось невимовно грузьке всілося на голову Васьковичу. Ось стіл, говорили, пригвинчений до підлоги, дзиґель також. Сюди сідав «жмур», буцімто писати на ім'я президента прохання про помилування. І міністру показали три щілини. Позаді — в потилицю. Спереді — одна. Майже класична конструкція. Одна для контрольного пострілу. Васькович чемно розпитався, що, як, куди і до чого. Він цілу хвилину державного часу простояв в глибокій задумі, відчуваючи, як давить чоло, — він-бо вперше бачив на свої очі машину смерті, керовану саме ним, генералом Васьковичем. Якось захоплює до приску шкіри. Потім дорогою до прєдваріловки, де парився з півроку Ромодан, обвішаний злочинами, як коростою чи сифілітичними гронами, — в пронафталінених, просмерділих хлоркою, лізолом, дустовим милом приміщеннях, пану Васьковичу почав ввижатися запах парфумів Ліліт. Десь він такий чув, дорогий запах парфуму. А красиве стерво. Таланить Ракші, але не бачити Ракші її, як своїх полковничих погонів. Слава Богу, вона жива. Принаймні він вчора особисто справлявся, а Ракшу на поріг не пускати — Шерлок Холмс грьобаний. Нехай радіє, що не на «Черкасах», і пряму кишку не вивернули, не витягли разом з потрохами через сраку. Хе-хе-хе. Потім він занюшив повітря, як хорт, як давно битий пес, що вже облазив, але не забув мисливських звичок. Тхнуло ацетоном, ні, радше аміаком. Щось діється зовсім не гаразд.

Вони, тобто генерал-міністр і його екскорт, вийшли наподвір'я, вологе від поливочних процедур, як і того дня, коли вперше і востаннє ступив у повній порожнечі на цей двір Комета. Вони йшли до Ромодана. Ця остання візита була для Васьковича однією чи з найнеприємніших процедур, бо Ромодану, абхазцю за походженням, відомомому кримінальному авторитетові, світила або «вишка», а якщо зійде, то максимум двадцять п'ять років критої тюрми; та позаяк його зв'язки, що сягали горішніх, найвищих чинів, ускладнювали справу; а також його доброчинна діяльність у сферах спорту, гуманітарної допомоги, закордонні зв'язки з кримінальним, і не, світом. Васькович не удостоїв його відвідинами. Ромодана підвели під конвоєм, перед дверима поставили обличчям до стіни, облапошили, під його закинуте «шо, нашальнік, на мальшіков потянуло, но я давно уже не мальшик», конвоїри зарипіли зубами і завели до кабінету, де на нього чекав міністр Васькович. Останньому, тобто генерал-міністру Васьковичу, не дуже бажано було зустрічатися віч-на-віч з заметелілим вуркою, бо вони не один раз парилися в баньці з дівками, не один «ломоть» відчикрижили одне одному, а все тієї глупої ночі, коли полковнику Ракші, невтрисраці, захотілося чогось більшого, ніж правосуддя.

— Ну, дострибався, коник пузатий, — добродушно загув, як барабан, новоспечений міністр, але якось осікся, як приблудний пес біля смітника, втягнув голову і вуха: аби не він, то хтозна, чи парився б другий рік в очікуванні суду Ромодан, а сам нинішній міністр частенько заохочував, м'яко кажучи, до дуже неординарних та неоптимальних дій.

— Ти все смієшся, — сказав Ромодан, зачекавши, коли охорона полишить їх наодинці, хоча останнього боявся саме Васькович, а бандюк сидів, розминав широкі плечі, як перед виходом у рейд чи на спортивну арену. — А тобі плакати треба. Я хоч як, а перед своїм Аллахом чистий, а ти в багні перед Христом. І шлях твій один — в кінець.

— Чомусь помічаю я, однако, що ви всі, приговорені, балакаєте про Бога… — наче відхихикнувся генерал-міністр.

— Я завжди вірив, а у вас ніколи, ви мене й здали. Де твій улюблений Ракша? Десь по помийницях небось шастає. Недопалки збирає. Чи, може, як і багатьох, без головешки знайдуть! А…

— Ракша живий-здоровісінький, та ще баб таких от… їбе, що тобі не снилося.

— Тому він і мужик, і з мужиком у нього і базар. А з тебе…

— З мене? Зо мною тобімшак світить, і не вилізеш ти зроду звідси, бо мразь і подонок…

— У якої ти брав гроші не задумуючись… Мені один кінець — натішився по саму горлянку. Як не крути, а все одно я тебе обскакав. Якщо оглянутися назад, то я, Вась, давно вас обскакав. Навіть у вірі. В камері багато часу для думок. Верни звання Ракші, нехай він плутає зі своїм маніачішкою. А я закриваю очі на те, що ти колись у мене брав.

— Шо… Шо… Паскудь, я у тебе брав… Ну… Ну… Свиня… Вона теж туди рилом, — у білих стінах затарабанив генерал-міністр.

— Синів моїх більше немає. Одного твій вишкрібок Китаєць завалив. Іншого, не маю сумніву, що теж у машині твої люди застрелили. Куди я гну? А все перед тим, що скоро риску нам підводити. Черту, лінію значить, перед содіяним. Мені перед «вишаком», тобі в сциклінні, в говні пенсіонерському перед Аллахом поставати. Дарма, що ти з лаврськими попами казьонку лизькав. Бог тобі не бригадир колгоспної артілі. Йому — що я, що ти, що тарган. З мене — духу не лишиться. Зроби добре діло. Зроби хоч раз беззаконня в ім'я закону.

Це, видавалося, зовсім безглузде прохання непокоїло найбільше міністра. Те, що він у майбутньому вирішив був потягнути трохи з Ромоданом, додало впевненості, що ніколи нічого не треба відкладати; так, вважай, Ромодан собі підписав смертний вирок, але якого біса йому заманулося захищатися за Ракшу?

— У того м'ясника мінімум сорок мертвих, — несподівано говорить Ромодан. — Мої хлопці засікли його відразу, але не нашого ума діло, — не з фуфлом же в'язатися…

— Ну, краще з міністром… — перебив Васькович.

— Ні, тут інше. Тут справа честі. Ми чесно заробляли свій хліб. Як уміли. Інакше нас змальства й не вчили. Ми чужі в цій країні, завжди чужі, повторював я собі кожного разу, коли йшов на справу. Але цього виродка не можу збагнути… Якщо не хочеш допомагати мені, то допоможи Ракші, хоча б не чіпай мені цього чоловіка. Я перед ним у боргу.

— Як він переді мною, — храпонув жерлами ніздрів Васькович.

Ромодан промовчав. Дивився на міністра, як на свіжо-вибілену стіну з чорними мухами очиськ, що зависали над житомирськими розквецяними губами, сюїяним поглядом; міністр зирив за плече засудженому, подивований спокоєм і впевненістю цього чоловіка, але чим спокійніше робився Ромодан, тим більше міністру кортіло дертися на стіну. Але згадка про Ліліт якось тепло обізвалася в його серці: йокнуло, потеплішало аж ізсередини. Йому снився дуже гарний сон. Ромодану, видно, нічого не снилося. Скоро з нього й пука не лишиться, бздо навіть вітер не понесе, але, можливо, він правий, тільки не його устами втирати про справедливість. А Ракша? Ракша нікуди не дінеться, обійдемося без принциповості. Жінки в нашому житті грають неабияку роль. Велику роль. А як вона давала, як давала, мамулічка, Ракші, йому б відразу генерала, а не полковника. Але все, то як попіл, легке та порожнє. Прожиті роки не давлять. Принаймні його. А з людством розберемося.

— Я мусульманин. Мені треба сповідуватися. Нехай пришлють муллу, — говорить, встаючи, Ромодан і цим показує, що розмову закінчено; далі від нього нічого не добитися.

— І ти мовчатимеш.

— Допоможи Ракші. І не займай хоч останнього сина…

Міністр знічено повів плечима, наче тобі не законопослушний муж, а давній приятель Ромодану, цьому чурці, цьому чорнозадому, бля, його.

— Вся наша земна печаль коротка від того, що життя надто коротке, — вирік Ромодан.

— Да, бачу, тюряга тобі пішла на пользу. А мулла… Де я тобі його візьму? Телевізор можу. А муллу… Хоча до вишака ранувато. Тоді і відшукаємо…

І Ромодана вели, порипуючи новими черевиками, двоє охоронців. Міністр постояв ще з хвилину в задумі, виваливши очі у порожнечу кімнати. І очі, як мухи, і сам, як велетенська, налита добротною людською кров'ю муха. Міністр набирав номер на мобільному телефонові, але з того кінця не відповідало.

— Треба міняти абонента, — сказав уголос.

Міністр котив у авто, а Ромодан прямував до камери, з холодильником і переносним «гаражним» японським телевізором. Ромодан, розкланявшись охороні, ліг на ліжко, тихцем дістав з-під матраца пакетик з кокаїном, швидко забив ніздрі, ввімкнув телевізор, лежав, переклацуючи канал за каналом. Значить, твої діла не пішли, Рамо, зовсім нікудишні, Рамо. І помандруєш ти, сину мій, на Схід, за сонцем, коли тобі продірявлять довбешку, у місця свої кровні, де немає місця поганинам, де жінок шанують за жінок, а мужчини помирають, як достойно мужчинам. Твоя маленька обітель, останній приют життєвий: сам собі напідгадував, Ромодане; ти повинен був розуміти, затямити, що люди скрізь люди, не інакше так покладено Всевишнім. А жив ти не за своїми законами, а навіть не за їхніми, задрипаними і просцятими невідомо звідкіля, а за чужинськими законами завойовника. І тебе любили, бо ти був таким, буцімто справжнім, справедливим, але лютим водочас. Не інакше ти плював на землю, яка тебе пригріла. По-інакшому не може бути. Тому ти й підійшов до кінця своєї юдольної мандрівки. Вся печаль від суєтності бажань, нездійсненних, а в тебе все вродь було. Але втратив синів. Братів. Дружину. Честь… Про честь Ромодан не думав, а вже вилупився в чорно-білий мерехтливий екран, де повзла лишайним поясом траса, а нею, тією трасою, котився «мерседес» міністра Васьковича.

Міністр цієї хвилини поляскував себе долонями по рожевих щоках, проходився пальцями рожевим волом, позуючи перед дзеркалом, як перед кінокамерою; він стояв зовсім голий, після ванної значить, після бриття і миття, припікаючи, прочищаючи для гігієни шкіру. В його домі, навіть без дружини, завжди було затишно. Благо, жінок не переводилося: добірних, пещених, довгоногих і зовсім не дурних. Влада, як наркотик, так і п'янить: спочатку виблювати хочеш, а потім ейфорія зносить тебе все вище, все вище, вище. А його колись оплила, за п'ятдесят дружина, померла тогоріч, і він пам'ятає ту весну, як звідусіль з'їздилися то лікарі, то знахарі. Одного навіть чудо-травника приперло. Але нічого не допомігло. Померла від променевої хвороби. Як її втелющило попертися до Чорнобиля? Та і навряд чи вибило б дур з голови, — уперта манірна столична дамочка, що зі своїми випендрьожами, бля, дістала всю рідню. В неї то відкривався пророчеський дар, то вона подалася до Тібету, ще тоді, коли тільки ці замухриги почали ошиватися на вулицях столиці. От, бля. Сестра приїхала, подивилася на труну, потім на нього, міністра, і погнала на «вольво» назад. Навіть, стерво, чарку за упокій не випила. Сини приїхали запізно. Три неділі пили, як на весіллі, гули, як бджоли, перетягавши батькових коханок, доки він марудився з державними справами. Клопоту, одним словом, вистачало, а зараз оце хтось людей ковбасить, нарізає, що шинку. Та чи мало їх зараз дорогами тиняється, як вурдалаків. Хай би хоч всі. Одним скопом, по очах їхніх видно, по дітях, по дружинах невірних, по образу життєвому — серійні убивці. Тільки просто як в кого башка вертиться, як глобус, а в іншого: калам-балам. Шашлик-башлик.

А цього разу Ракша аж ніяк не гадав, що світ — це його остання сволочна хібара, якою він нипається з кутка в куток, похвилинно натикаючись на купи, на гори блювотиння. Його прихопило елегійністю тією, що навівали романтичні буколіки украй опущеним людям. Він зараз, з хворобливою ясністю, розумів, що світ рухається інтересами, зацікавленістю з обох сторін. І завжди життя, це гнилозубе падло, брало верх. Треба було йому зустріти попа, то провидіння підсунуло йому Ліліт. Потім одібрало. Бо жінка потребує вашої сперми, що пилосос сміття, а п'яниця витверезника. Подумки він кляв себе, стовбичачи під відкритим небом, під мороским дощем, хукаючи парою, дивлячись, як віспою займаються вогники в її домі, а два вікна Ліліт, як прогнилі очиська покійників. Зараз, як завше, повторював він про себе, я піду, — але так і лишався до самого ранку; і одного паскудного разу, його ледь теплого, але ще живого, забрала «швидка допомога». Благо, розкислі «корочки» лежали в його кишені, де він значився паном полковником Віктором Ракшею. Його гойдало у солодкому сні, і Ракші видалося, що це не є той справжній каюк, відправна точка до того світу. Але коли він очухмарився, то скрізь смерділо лайном, сечею, ригаччям; в темряві шурхотіло та бзділо, булькаючи словами, сечею та кислим перегаром, що змістом часом нагадувало шипіння осіннього дощу. Демони, вирішив Ракша.

Цієї хвилини міністр натягав новенькі котонові труси. Ставав боком, зліва, по праву руч, щоб подивитися: ого, нічого мужчина. Оббризкав з ніг до голови дезодорантом, прополоскав порожнину рота, пропшикав пустоти носа, дезінфікувався повністю, від голови до п'ят, а особливо свій гостроносий цезарівський профіль. Яструбиний погляд набрав тепер навіть потішного вигляду, як у вихователів ПТУ, тільки розквасі губи та навислі очі, що навдивовиж видавалися усім мухами, хоча мали сірий, непроникний, а що не є — сталевий колір. Потім він несподівано для себе уявляв оголену Ліліт, як її непогрішима ніжність візьметься зморшками розбещеності, похоті, зла і всього-всього. Тільки непробивні ідіоти витикають вам очі розумними фразами, але чужими, похопленими на узбіччі чиєїсь дурості, або пам'ять і розум тієї людини радше відпочивали. Міністр не був таким. Це був просто ідіот, його викапана копія, римська його копія. Він уявляв себе перед Ліліт, — всю ніжну, бархатисту, відкриту для пестощів. Ну, звісно, все в народній традиції. Проте щось ворушилося білим хробаком у нього під тім'ям. Може, хробак. Але не совість. Влада не дозволяє совісті. Вона апелює до неї. Вона змушує пробудитися до неї, але навряд чи сама по собі є совістю. Міністр, виходець з більшості людей, котрі гадають: простір для них, нехай там море, нехай там гори, нехай там степ, — виключно існують, щоб вони викидали туди свій кал, всілякі екскременти і прочая відходи. І цим зближаються з масами. А натомість, довго і нудно, роками чекали на оплески, а коли отримували по мордяці, то усвідомлювали себе вершиною національної гідності. Позаяк іншого героя не знаходилося. Таким він був героєм, насправді є, і буде, і навіки. Усі пригоди набирають романтичного забарвлення тільки тоді, коли добре закінчилися — там люесом, СНІДОм чи новою болячкою. Зло завжди матеріальне, як і розрахунок на роботі. Тому не треба мати щодо цього ніяких ілюзій, окрім дулі в кишені. Гідність царів світу. Нікудишня балаканина на перебиті тисячу разів теми. Позаяк кожен в душі мрійник, чого катастрофічно не вистачає для того, щоб протягти кілька років і начумарити у світі ще більше зла, ніж було. Гівна, так з кіло, а не пів. То в народі кажуть: краще б ти здох, аби був маленьким. Але влада — це проспорений варіант, що в першій грі, тут ти лишаєшся як не в дурнях, так лежиш в тіні того, що збереже принаймні яйця. Свобода вчорашнього образчика, приклад для повторення потомкам і таке собі нікудишнє валандання з підручника в підручник з криміналістики. Особисте життя не має права дефілювати, як остання засранка, чистою місцевістю совісті. І перед відвідинами міністр вирішив заїхати в одне місце.

А того дня Іван Білозуб чи не вперше почув нечувану тоску, що розлилася всього його членами, звела зуби, і він пішов по місту, геть неприкаяний, — Ольга зійшла з дому, — колись це не так відчувалося, проте зараз порожнечу снів заповнити аж ніяк нічим. Грошей катастрофічно на витрати стало не вистачати. Майже з цього тижня все паскудно почалося з плаксивості. І снилося йому, що його хоче зґвалтувати через зад велика комаха, чимось подібна на богомола чи скорпіона. Головне — він не міг її побачити, навіть почути, уві сні тільки уявляв отакою. І пестив, наче псятину за вухом, під щелепами. А комаха знай тріщала суглобами. Перші сльотливі, тяжкі листопадові дні пересілися. Випав сніг, але швидко розтанув, полишивши ртутні плями на Хрещатику, вганяючи прілого сопуха підземними переходами.

— Людина брехлива. Ти нікого не слухай, — говорив нізвідкіля м'який утробний голос. — Вийди на Мінській. Там стоїть будинок, довжелезний білий будинок. Там тебе приймуть. Там ти перебудеш.

Тільки через тиждень, вкрай змучений безсонням, нав'язливими злими голосами, бездіяльністю, що трапилося вперше у нього, він подався туди, куди велено було йти. Він зупинився біля білого довжелезного будинку, з безліччю лоджій, налиплих, як морські мушлі, одна на одну, будинку світлого, навіть казкового, хоча хрущовської конструкції, і якусь хвилину простояв, зачудовано споглядаючи це творіння, під холодним вітром, ще з добру годину в нерішучості, — вітер надимав в обличчя, а він уперто, з насолодою приймав біль, як щось те, від чого може вилікуватися. І нарешті до нього підійшов молодий чоловік, одягнений у сірий шерстяний светр, з великими зеленими очима на блідому жіночому обличчі. Спершу його можна було, оманувшись, прийняти за жінку. Унісекс, мать вашу. Він привітався, поклавши руку на плече Івану, й Іван все зрозумів, але тут з'явився Ангел в своїй звичній подобі, з крилами, з волоссям срібним, темними очима, і сказав: «Іди! Там перебудеш. Інакше не можна».

Воля замінює порядок, принаймні вони доповнюють повнокровно одне одного, зовсім, видавалося б, несумісні, видавалося б, субстанції. Так лежав на просцяних і просмерділих простирадлах Ракша, спостерігаючи, як довгим живим коридором, між порепаних п'ят, обвислих блідих кінцівок, шастають куцоногі маленькі, карликоподібні санітари, виносячи, заносячи людей. Хтось помирав вночі. І перед цим ставало тихо. Палата мовчала, наче хто враз наказав заглохнути, до сотні, виблядкам, що вдень репетували не згірш тисячі мусульманських дервішів. Вночі — легке шурхотіння, як голуби над дахами задівають крилами теплу черепицю. Поранні запінений, перекошений рот. Все тут для нього закінчилося. Грип та інфляція з'єдналися, шаткуючи сволочужний цей світок, що добра господиня капусту на закваску, нікому вже з бідолаг не потрібний. Хворі верещать і репетують. їм хочеться жерти і жити. Але з'їдають там нагорі, потім ділять кухарі, останки, солодкі, як ковбасні обрізки, санітари і санітарки, ці брезклі поводирі, харони до воріт моргу. Хворі верещали: вони не хотіли помирати на порожній шлунок? Кому яка від того втіха — здихати на порожній шлунок. їм хотілося жерти і жити. їм не хотілося полишати цих закіптюжених, засраних, подібних на вбиральню стін, щоб віддатися справжньому життєвому подвигові. Ліпше вурчати повними помиїв шлунками в очікуванні нічної тиші. Шурхотить чиясь душенька над дахами, аби тільки не твоя. Встигай тільки бздо після лікарняного борщу випускати. Ракша відверто нудився, дивлячись на зсудомлені обличчя пенсіонерів, що давно попрощалися з щасливим ковбасним дармовим життям; він мудро дозволяв валандати, чваркати гнилу капусту, згадуючи інколи тьманий образок Ліліт. Проте його не полишала думка, що вона десь поруч, зовсім недалеко, як і смерть. Може, парує з душками пенсіонерів. Відходив він від хвороби швидко. Також хутко віднайшли Ракші більш-менш пристойну палату, бо квиточок полковника міліції, німа, розбита мобілка справити на головного лікаря враження. І коли прийшла черга на виписку, то Віктор Ракша зустрівся лицем до лиця з міністром. Останній тільки скинув догори брови, вилупився на нього, як на останнє чудо світу, але сказав:

— Здоров, Ракша… Ти що тут промишляєш? — міністр по-доброхотськи розвів руками. — Я ось подумав, що тобі дійсно можна повернутися… Тільки не подумай лишнього. Нічого. З-за баби не варто… Той…

Першим ділом Ракші закортіло зацідити по писку, по цій вгодованій мордяці, по цій випещеній харі, але він відчув, як безсило, безвільно обвисають руки навколо тулуба.

— Але чин я дійсно не можу тобі відновити… Сам розумієш… З Ліліт все гаразд. Вона жива. І, напевне, ти цього разу підеш гуляти іншим боком.

Ракша цього разу зацідив міністру під щелепу. І доки понабігали запопадливі джури, він встигнув сказати:

— Це як молошному батечку. Затямив?

Міністр, спльовуючи кров'ю, звівся на ноги, — здоровенний мужицяра; такі раніш бандюками заправляли:

— Що ти баришню кісейну з себе ліпиш, Ракша? Відвезіть подалі. Зніміть, бля, штани і нехай посидить на морозі, може, вдруге сюди не потрапить… — Потім у мобілку: — Ліліт, ти де? Зараз буду…

Ромодан перебирав речі. У нього солодко смоктало під ложечкою, як тільки його пальці торкалися сурових шнурочків, що зв'язували полотняну торбинку. Вервички з сандалового дерева, молитовник, обтягнутий зеленою шкірою, що поміщався якраз у кишеньку, там, де серце. Кілька упаковок кокаїну, дбайливо перетягнутих червоною ниткою, щоб відлякувати шайтанів; потім кілька сур, писаних арабською в'яззю, древніших, ніж це місто за ґратами, а насамкінець — світлини синів та братів. Образи батьків Ромодан тримав у пам'яті, з глибокою поштивістю, ночами вони виникали перед ним, коли молився або засинав. Коли прийшла нічна зміна, то він дбайливо сховав кокаїн, решту речей повільно, під пильними очима охорони, збирав до полотняного мішечка.

— Що, шайтанів своїх понавитягував, — задирався капітан, надто розумний, щоб розводитися на такі теми.

— Ти, мусор поганий, сам розберись, якому шайтану чи аллаху поклонятися, а потім і сюди йди служити, — визвірився на думку капітана Ромодан.

— Бачили грамотних. Як тільки «вишак» світить, то відразу про Бога говорите.

— Бо такими дурнями, як ти, і жили в цьому світі… Стадо забрьоханих свиней. У свою віру треба… Своє треба… Чужина, вона у всьому чужина…

Капітан тільки розлогисто зареготав, протяжно, потім поляскав непристойно пальцями.

— А як огуляють тебе, Ромодан, то ти тоже в свого аллаха будеш вірити?!

— Не твого свинячого писка діло. Сам син шайтана!

І капітан наказав забрати у Ромодана телевізор. Повернувся затим до кабінету, записав кілька рядків, а попередні акуратно підців ножичком, розірвав з хрускотом папір, витягнув сторінки перед очі, таким робом потримавши перед зором, шаснув попередньо до штанів за запальничкою, креснув синім язичком полум'я, підпалив і колисав, вимахував, трусив у повітрі доти, доки лиш краєчок не лишився у пучках. Лизнув порепані пучки, — капітан задоволено увімкнув Ромоданів телевізор.

Ромодан, понюхавши з пучки кокаїну, роздимав свої мислі: і побачив він у проймищі ґраток і броньованого скла світле обличчя, і нічого вродь і не говорило з ним, Ромоданом, а він сам до себе почав вимовляти, як обпікаючи язика, що, мовляв, до кожного недоріки, обтяженого владою, — мисль Господня часто-густо піддана коректурі, найменувавши просто це — кретини або ідіоти. Від цього каменування пророків, але їх не меншало, а число віруючих більшало. З цими словами і думками Ромодан віддав славу Аллахові і заснув, так і не догадуючись, а радше не дошукуючись, і заснув, не допитуючись свідомості, хто ті слова прошептав йому на вухо. На сьогодні обидві сторони знайшли втішення — капітан дивився нічний порно-серіал, а Ромодан, через седатив, поринув у неземні мислі.

Мріяти можуть або заможні, або злидні. Іншого не дано. Словом, людину розхитує як буй, а заносить куди подалі, як рвані штани ротного після прямого попадання снаряду. Іншого не дано, тому, видно, Ракша тішився, що Ліліт жива, а не він, — напівістота по дорозі в невідомість. Газик пошарпаний так хилитало, що зарані можна було передбачити кінець і початок, навіть до середини не заглядаючи. Ліліт жива, а він матюкався раз по разу, але не дуже часто, як пес, що скавулів не знати чого на місяця. А чи спала Ліліт з міністром, його найменше обходило. Попереду гудів темний ліс, лізла з-під очей мокра траса, де ніяка блядь тебе не пожаліє та не вислухає. І він катався на вершині кулястої образи, наче незаслужено вигнаний з дому. Чин вигнанця почав уже пасувати йому, — як авто, що правило кудись за місто, врізалося з усього розгону в іноземний тралер. Троє ментів порвало на шмаття, як мавпа газету шматує в зоопарку замість бананів, а Ракша завис на гілляччях сосни. Загинули також водії тралера, принаймні так вирішив Ракша. Кращої оказії для Ракші не придумати. Життя має завжди два права нав ибір. І обидва не на твою користь. І ніяк тобі, сердезі, вирватися з цього скотомогильника. Бо по собі чин підгадав Ракша, а як ні, то відламуй на чотирьох звідси. Треба линяти звідси, бо ще припаяють зраду батьківщині, чи там антинародні коливання, а на кращий, — в груповому убивстві. Здершись з дерева, очунявши від пекельного гуркоту і свисту у вухах, він серед шматків теплого ще людського скопища і місива не розшукав нічого корисного для себе, але нічого і компрометуючого, подався на віспасту заграву підвісних мостів, туди, до міста. Йому потрібен був Ромодан. Та щоб загнати людину в мишоловку, понавигадували таку тьму законів, що не продихнеш, і тисячі, тисячі гнусявих клерків переписують, протирають штани, аби тобі, Ракша, в цьому світі спокійно не жилося, не ловилася риба, дружина рівно не ходила, не зирила оком куди не слід. З такими думками він дібрався половини дороги, якщо його шлях можна означити шляхом чи пошуком конкретно чогось, бо те, що шукав Ракша, бовталося червоною лахманиною у повітрі. І перші ознаки того, що не допхнувся до дачі Ромодана.

В місті глухо і тихо, хоча це тільки на перший погляд, обманка, — бо город горів, як новорічна ялинка, переливаючись чергами вогнів, окутуючись сріблястим серпанком. Ступаючи в його нутро, ти мандрував, мов товстелезним чиїмось стравоходом. Іноді над головою, як пилюка, вертілося собаче гавкання, людські голоси, та й то переважно з транзисторів, телеприймачів, мобільників. Неонова розбещена срака, передноворічна. Життя тим і хороша річ, що до нього не звикаєш. Раз і назавжди. Ти можеш сказати: ось тобі, показую від ліктя, чи палець, по-модному, як годиться, все тіп-топ; а тобі гляди, дивись, так от і випало, що комусь навернув з півкопи. Навіть не потрусивши напівкулями своїми. Глїочить, як суку на сучку, похвилинно і єжинощно. І смерть не приходить. А Новий рік чи Пасха, чи до того ще Різдва дотягнеш, якщо Гільгамеша читати не будеш. А знаєш, що пережив же, курвлячий сину, подібне, то якого хріна лізеш в петельку вдруге? Значить треба, — вирішував Ракша. Він ще трохи помандрував містом, наче звикаючи до звуків, до нових запахів, вкотре повернувшись з того світу, наче з близького зарубіжжя; він за годину в повній глухоті приймав ванну, дивився, як бруд і попіл стікає пацьорками волоссям, начебто все те не належить йому, а всій грязюці і брудові світу. Найпростіше вирішення проблеми, — покартав він себе, але подумав, що йому-то особливо немає на що скаржитися, якщо підрахувати всі дивіденди, за винятком розумових здібностей, котрі останнім часом до шмиги не бралися. Він кис у ванній, як великий павук у слюнях. Життя проходило, а нічого не зміняювалося. Його свідомо тримали за юродивого, хоча напевне знали, що десь з половини він говорить правду, що в його-то словах найменше брехні. Тінь невидимого цього світу керує світом. Невчасно ти народився, щоб вчасно від когось ховатися. Але найдосадніше те, що світ гарцював навколо тебе. Як ото вискакувала гола дівчина, яку ти колись, бевзю, обіймав, і обливала тебе потоками води, кохання і поцілунків. Можливо, то було окремішньо від нинішнього, але досить непогано виходить, вирішував Ракша. І світ проступав, як сором'язливі невипрані кальсони перед армійською робою. Що тільки легітимніше? Іноді Ракші здавалося, що світ легко навчився наспівувати похоронні марші, потім копати могили, потім святкувати день похорон, аж затим небіжчика спалювали, закопували, ставили «на попа», підвішували за ноги. Попереду навіть не смерть. А вічне тління, що вони називають життям, і вони готові за те життя закласти три пачки макарон, дві маргарину, чотири буханці хлібу. Когось замучив парад мод, а кого і сама мода. Витрати ростуть виключно з бюджету державного, бо більше нічому і взятися. Хочеш — получиш по харі, як запеклий антинародник. Завтра ти жид. Післязавтра хохол. Ще трохи перехрестившись, попи між собою, — від церкви подалі, анафему тобі, клеймо, щоб коростляві баби та діди харкалися у спину, услід. Давній європейський послід. Там навіть вогнищем не злякаєш. Пруть і все тут тобі. І чим більше він проймався незадоволенням, чим більше він не стравлював Ромодана, тим необхідніше відчувалася у всьому його присутність. Цілуй руку, яка не можеш укусити. Ось так і докотився ти, Ракша, до чого докотився, що серед убивць і безкарників починаєш шукати допомоги. Майбутнє світу спочиває на наших дітях. Наші виразки проступають їхніми очима. І так до безкінечності. Це кругова, пекельна заворуха, легітимність борщу над високими мислями. Самодур ти, Ракша, самодур. І більше з тебе нічого взяти, і одне тримає тебе в світі, що зроблено тебе по от такому подобію, що пруха тобі скрізь, куди б тебе доля не кидала, як би руки не виламувала. Хтось з боку дивиться і заздрить. А значить всі сплять, всі бздять, всі свинячать, а ти віддуваєшся, як останній мент, якщо не піймаєш ту образіну, із скалозубою усмішкою, з очима, задоволеними і задивленими у життя. Тільки смерть може так безсоромно заглядати в обличчя, у свої володіння, цинічно харкати на пройдене, бо вона знає початок свій, свою жниву, свою працю, свою роботу. Хто він, що його винесло у промисел Господній, чи він просто нікчемне бряцкало, що його можна назвати людським життям чи ще чимось таким, від чого не відмахнешся. Стануть, як у черзі за макаронами, сіллю, ковбасою і вирячать очі: мовляв, ти наш пророк, ми з тебе, сволочуга, не злізимо, давай пророч нам. Нікчема він, Ракша, велика нікчема, що видає себе за володаря світу, а лету мухи не може зупинити. Ні втишити, ні бажання припинити свого неспроможний. Тут державних мужів пачками шаткуватимуть, а ти знову вчепився в оббілованого пресою педераста, що тільки розважається, аби тільки волю дали… Стій, Ракша… Стій… Щось в цьому є. Жорстокість, наче нічим незадоволений, наче у нього забрано все на світі, і він хоче одібрати у такий немислимий спосіб. Потім тиша. І здебільше старі, ветхого віку пенсіонери та зарізані мисливським ножем діти, з яких взяти нічого, — кілька батистових шаровар. Так і твій Ромодан, що підгадував правду під себе, а як підгадав під міністра, то грюкнув не своїми кістками початком, а трупами ближніх своїх.

За три дні Ракша знав Централ, де парився Ромодан. Весь інтерес у нього пропав, бо на дачі Ромоданові джигіти ледь не забили, а відпустили, значить, як мента опущеного, не страшного, навіть самі при бажанні могли віддати під руку закону. Але найменше на це зважав Ракша, а повзав під стінами тюряги і нарешті подибав, як Ромодана ставили для перевірки обличчям до стіни, цього разу заблизько до ґрат, а тому піймали одне одного поглядами, і Ромодан усміхнувся, і очима показав на зграї голубів, що летіли над дахами Лук'янівки. Потім заперечливо похилитав головою, мабуть, заперечивши, що то голуби, й знову повторив той же жест. Тричі, синхронно, коли його не розвернули міцні руки та не запхнули притьма до камери. Ракша в задумі подався під сльотливий передноворічний дощ. Скоро Новий рік. Не було б ще проблем з ідіотами, так вони собі Новий рік вигадали. Юзило Ракшу, навіть дуже вертіло колишнього полковника, коли він дивився на іграшкові кульки, на блазнів, підчеплених за руки, за голови; на роздягнених красунь у вітринах, залитих бурштиновим світлом, як мармеладом; на яскравий, існуючий è багатьох уявах світ нездійсненного, немислимих фантазіях світ. Так і життя проходить, як вода зимою, як холод у спеку: чого бажаєш, ніколи не приходить, а як прийде нікому воно вже не треба. Ти не потрапив на той поїзд, на те щастя, для когось воно іншого, Ракша, а той марить другим. І все по колу. А Ромодан собі молився у тюремній камері. Йому за добру поведінку повернули телевізор. Міністр мчав за кермом, обтяжений власними роздумами і владою.

7

Ліліт

Напевне, він відчує спокій тільки на четвертий день, коли зустріне Річчі, цього зеленоокого блондина. Перші три дні Іван тільки звикатиме, як до чарівної передноворічної ночі: переддих свята, казковість ілюмінацій. Напевне — це те, що він шукав упродовж скількох років. Спокій і тиша. Тихими лілейними вечорами його новий приятель, ще зовсім не коханець, грав на гітарі, закинувши ангельське обличчя, з вигостреними скулами, але м'яко зрізаними тінями вроди, і його слова лилися, як обірвані кимось шматки печалі. Ці куски невихололого щастя. Він спостерігав за Річчі, за його плавними, напівжіночими порухами, як за великою, але невимовно гарною істотою зовсім іншого світу, з глибоким голосом, трепетними переливами його душі. «Правда, ми будемо після смерті, як ангелочки на хмаринках», — говорив Річчі вкрадливо, приглушеним голосом, що вуркотів і переливався у борлаці, разом зі спазмами пристрасті. І так доти, аж поки це між ними не трапилося. Відразу, прокинувшись серед ночі, кинувши оком на його округле, жіночої чистоти плече, Іван зрозумів пустоту свого колишнього, недавнього прожитого життя. Так починався у нього четвертий день життй на Мінській, у великому білому домі. П'ятим днем Річчі привів нового коханця, але тільки Іван спробував вставити щось всупереч, як Річчі тільки лукаво підморгнув, показавши мізинцем з довжелезним манікюром, на «ролекс», що вільно теліпався на кисті прибульця, де ще примостилася витатуювана змійка чи булькатий смішний дракон. Наступним днем з під'їзду вийшли тільки Іван та Річчі під білозубі усмішки, заздрісні погляди односельців та однодумців. Цю пару захоплював тільки здоровий, справжній чоловічий секс, а вже потім взялася ота прагматична, майже селянська жилка у Річчі. Постало перше: куди дівати покійників. Іван мовчав, хитро бігаючи усміхом по обличчі; він спостерігав виважені рухи, жіночі і плавні, велетенські зелені очі — комахи Річчі, — пропадають за білосніжними більмами або пухнастими віями; Іван підводився, дивився у темряву, на вузьку ложбину між домами, освітлену іржавим ліхтарем, що колисався на вітрі, на істоту, на світло її очей, що в них тонуло іржаве світло. Потім він чув, як позаду дихає, гаряче, по-звіриному, уривчасто, в багато разів жаскіше, ніж жінка, його новий приятель. Тоді він першим, наче з опалу, почав:

— Ось скоро Новий рік. У хаті, окрім барахла та бряцкалок, нічого немає…

Річчі похопився, кинувся до кишень, готовий виконати будь-яку забаганку, як одразу осів:

— Ти хочеш…

— А не викидати їх собакам. Хоча вони не кращі собак. Вони не мали права на таке життя. Вони на нього спокусилися, — говорить Іван, і Річчі від того робиться легше.

Заздалегідь дбаючи про гарний настрій у святковій оселі, Річчі понаписував на красивих листівках, з вензелями, з хвостами, з пуками іскор від шампани, розсипаних у вигляді золотих блискіток полями, запрошення усім тим, хто мав пари. Наголушувалося, радше делікатно натякалося, що без пари на гостину приходити не слід, але гостеві будуть раді, принаймні можуть чомусь навчитися в ідилічно влаштованому сімействі Річчі. Отакої понавигадував. Річчі ходив кімнатою, наспівував, — хурчала м'ясорубка. Голос Сари ніжно і трагічно, інфернально розливався під високими стелями.

— Все тільки для тебе, любчику, — говорив Річчі, одягнений у жіночий халат. Він погравав стегнами, що Івану аж нудило, і він лежав годинами в повному зціпенінні, глухоті отупіння. Чекали на свята. Свята відбивали охоту, смак життя, сам настрій і вбивали святу віру обивателя у вічний празник, спокусу жити, оманливо підманюючи до наступного празника. Воно приходило це свято, крутнувшись своїм похітливо боком, і все налаштоване в уяві летіло під три чорти. Не любив свята Іван. Зрідка, інколи, заходжував до інституту, щоб отримати дозвіл на кандидатську. Отримати платню. І знову — у сутолоку. Варто глянути на святково вбраний стіл, і тільки встигай помічати, що хто чого вартий, хто і для чого покликаний до столу. Сидять, либеняться, гризуть очима до самих кісток. На зупиці йому закортіло випити пива, всього стаканчик, невеличкий. Міг собі дозволити, а напроти пивної буди гальмонуло сріблясте «рено». Пара зелених жіночих очей з переляком уперлася йому у перенісся. Світлофор блимав, а «рено» не рухалося з місця. Засюрчить зараз мент, подумав Іван; але світлофор симофорив, автомобільна пробка росла, а пара зелених очей в'їдливо впиналася у непримітне, з вольовими рисами обличчя Івана: десь вони зустрічалися. Муркав у «рено» мобільник. Вищали, клаксонили авто, важкими брудними хмарами пливли в калюжах табунці голубів. Переляк заповзав Івану до нутрощів разом з пивом. Сучка, зіпсувала настрій. Йому так і кортіло полізти до сумки за обрізом. Стакан бурштинового питва з піною. Муркав у сріблястому «рено» мобільник. У нього знову тягнеться рука за обрізом. І таки б дістав, домігся свого, аби хтось легенько не штурхонув його в плече: «Це з-за тебе, братан, така колотнеча?» — «Жарти у тебе конячі». — «Ти, як педик, обідчивий…» — «Невтририло…» — Вищать гальма, буксують колеса; пара зелених очей зникає. Автопробка ще кілька хвилин викидає багно, піну води, снігу, димить і розтягується, і скоро все потонуло в монотонному вуркотінні, займаючись сигнальними вогниками під розкриллям. Іван швидко все забув. Лайка переросла у добродушні жарти і сміх, а сріблясте «рено» котило кільцевою, з виском висмалюючи залисини на шинах. Ліліт кричала в мобільника, плакала, кусала губи, але там, на тому кінці неосяжного простору, не відповідало, чи уперто відмовчувалося, чи базікало те, що їй хотілося. Ліліт правила кермом однією рукою. Перед нею раз по раз зринало обличчя незнайомця, того, що розшукував Ракша. Вона уперто набирала номер мобільного телефону міністра. Нарешті вона почула голос, наче наждаком по шкірі.

— Недоносок. Затямив? Ти недоносок. Тобі навіть біля комп'ютера Ракші за честь… Го-Го… Міністр… Міністри мене найменше обходять. Навіть такі, як ти. Міністр вчорашнього дня і оленячого господарства. Чому з оленями? Найвишуканіші роги у оленів та рогоносців. Високовольтні дроти зачіпають. Синіми іскрами крешуть… Недотрахана? Козел. Кілограмами віагру жери.

Срібляста сигара «рено» прогуділа в глиб Голосіївського лісу, жбурляючи у прочинене вікно малорозбірливі фрази того далекого світу для пересічного обивателя. Таємничого. Заздрість рухає світом. Заздрість проростає з глибин народних. Як і вожді. Хтось літає. Хтось плазує. Життя далеке, срібне «рено» опускалося, досягнувши верхівки Голосієва; потім Ліліт коло за. колом повела авто донизу, чвиркаючи багном зі снігом на рибалок. Туман падав великим ошматтям, наповзав на світлячки ліхтарних вогнів, облизував червоні губи моделей на рекламних щитах. Рено коло за колом опускалося все нижче і нижче. Зараз напевне Ліліт знала, хто той чоловік. Вона була впевнена, що щось поєднує її з ним. Якась таємниця. Глупота, — відкинула вона, але справитися з думками ніяк не могла. Потім спалах у мозку. Яскравий, як білий день. Прозріння. Вона знала, що робити. Вона знала, як діяти.

Іван вийшов на площу. Його нудило і крутило від бездіяльності. І він повернувся на стару квартиру, і цілих три години просидів за комп'ютером, накидаючи поспіх на схему біологічно нового типу людини. Він перечитав написане і залишився задоволеним. Зійшов неквапом донизу. В ліфті побряцкував новеньким «Ролексом». Жінка, гарна і порочна, сливоока, — повні соковиті губи розкривалися, як квітка. Від неї віяло чимось таким, що Івану стало не по собі. Спалах у мозку. Він нічого не міг пригадати потім. Тільки на майдані, перед метро «Мінська», кроплячись дрібним потом, відмахуючись від бачених картин, що наповзали, лускотіли кольоровими слайдами. Удар ножа в живіт. Потім яремна вена. Миттєво він розвертає за плечі жінку. Так, спочатку він розвернув її обличчям до стіни ліфта, аж потім удар по яремній вені. Від переляку тиск підскакує. Так сильніший ефект. Кров на стіни бризнула красивими фонтанами, — знизу, з черева, дзюрило, що з Ніагари. Так, так, так, повторював він собі. Трохи оговтавшись, побряцкуючи ланцюгом на шиї, подарунок Річчі, як і той же «Ролекс», він відвідав ресторан. Смачно пообідав. І все пройшло.

Ангел-прибулець з'явився біля стіни з червоної облупленої цегли. Він підступився, вишукано одягнений, з дорогими перснями, в червоних штиблетах.

— Дивися! Світ витончений і вишуканий. Йому невластива неотесаність та грубість. Підступися поближче. Потім ти побачиш такі світи, я тебе так возвеличу, як найбільшу людину у світі. Більше ніж коли і кого. Ти вибраний… Я… — Далі неясне белькотіння, кров бухає у скроні. Потім виповзають пасторальні картинки. Івану зробилося легко, тихо і затишно. Сонце рвало промінням крізь хмари. В бутіках мерехтіло желатинове, жовтого кольору, світло. Падав сніг… А цієї години Ракша дивився з вікна у простір, засніжений і білий, устелений сніговою рядниною. Потім химерні тіні. І він побачив чотирьох вершників, вони летіли на конях, вітер роздимав їхні плащі з малиновими хрестами. Обличчя породисті, але щось проступало, щось неземне, небуденне, зовсім неіснуюче, а насправді є, таки є. Один вершник показав у східному напрямку, де змивалися до неба, рвучи крилами, табуни голубів. Ракша нічого не зрозумів, але рука, що вказувала на схід, порух цей, був адресований саме йому, — в цьому він не мав сумніву. Морозом продрало шкіру. І коли йому потемніло в очах, то він швидко прийшов до тями. І нічого не побачив окрім білого дня з синім небом. Він очуняв з тим відчуттям, що повітря заповнине незримим для ока тютюновим димом. Світ, місто лягало перед його очима іграшковими квадратиками будинків. Він не думав про Ліліт, а тільки витягував густий, як розтоплений віск у повітрі, задихаючись, як дитина, від запаху троянд, радісний прилив сили. В груди надавило, і він впав навзнак. Потім хруснуло гучно в грудині, і запав морок. Він заснув.

Іван обнишпорив кишені. Підрахував добро, що його взяв у дамочки. Нічого пристойного. Злидні, як завжди, підмальовуються під «крутих». Натягають манаття, що йому гріш ціна. Ха. Але ті хлопці, що йорзали на «Черокі» проспектами, навізали трепет душевний, близький до оргазму, що Івана аж пробирало страхом. Він боявся, благоволив перед ними. Він шанував їх не менше за свого покровителя. Ці драбкуваті джиґуни наганяли на нього незрівняну тоску і тугу, аж звірину, що перетискало горлянку. Як боявся батька, що переламував рушницю пополам вечорами, п'яний вдризк, заганяючи до ствола набої. Це поклацування металевих гільз досі торохкотіло в ушних раковинах пам'яті. Зараз він думав про Річчі. Ось нарешті та велич, що зведе його до високого. Річчі ніколи не говорив «срака». Це вульгарно, невишукано. Тхне відразу клозетом і шматочками паперу, ненароком прилиплими до сідниці. Він говорить, протяжно витягуючи з повітря слова: «Моя чоловіча вульвочка сьогодні не дуже здорова. Така потаскушка…» Слово «жінка» викликала у Річчі почуття огиди. Річчі м'яко ступав килимами: пухнастими, в леопардовому халаті, кокетливо і з ніжністю торкаючи пальцями підвісні, на довгих шнурах світильники; від колисання, тіні брижили химерно кімнатою. Приходила парочка, німці за походженням. З самого що не є фатерлянду. Манікюр, чутливість звірина. Багаті, як шейхи. У одного, в шортах, що дибуляв на тоненьких ніжках, яскравий півнячий гребішок на маківці, як султани у породистих коней — червоно-білі; очі підведені індійською сурмою. Інший невиразний, майже без нічого. Ходили кімнатами, розглядали картини. Пучками, пальцями жіночими, промацували антикварні речі. Потім зачинялися у сусідній кімнаті. Тільки чути, як хриплять екстатично вони, — як хрипить звіром один, інший — , писклявим комариним голоском, гаркавить і проситься, підвиваючи. Іван перезирнувся з Річчі. Річчі захоплено дивиться на чіткі, різкі риси, заодно м'які і тендітні свого друга. Обличчя береться у Івана зморшками. Іван — спотворена маска добродійності. Вони переглядаються ще раз. Але Річчі говорить, що нічого з німчурою не треба робити. У Річчі вологі очі. Він пошепки говорить, що вони, мовляв, знадобляться. Преддень свята. Ось він, великий осяйний світ. Ось де його вершина, — говорить голос. Тільки Іван чує той голос.

Річчі не вживає міцних напоїв. Він полюбляв червоне і біле вино; дивився, як напій пузириться, лоскоче язика, — вишукано брав двома пальцями фужер, підтримуючи ніжку або саме денце мізинним пальцем, з кігтиком манікюру: пив з насолодою, що оксамитово переливалася у великих очах, кидаючи погляд у широке вікно: як набігають вітри, розмітаючи хмари пласкодахими будинками. Потім, якраз у хвилину гурманства, приходив хтось. І після відвідин цього «хтось» Іван з повними сумками м'яса йшов до бабок-перекупок, здавав його по доступній ціні і знову блукав містом. У вітрині, залитій бурштиновою смолою бутіка, він угледів рудоволосу жінку. Ту, з сріблястого «рено»; він довго стояв, доки вона не обернулася, тріпонула мідноволосим згарищем волосся, що піднялося, упало повільно, — як у кіно. І вони усміхнулися одне одному. Він добре розумівся на жінках, що стосовано передка, — від його заворожливого, Івана, погляду, ніхто не врятується. Йому належить цей світ. Це рудоволосе чудо тріпонуло космами ще раз. Вловив, як воложніють її очі, ширяться зіниці. Рожевий овал обличчя. Дитинна безпосередність. Білозубу навіть не запало у голову, що вона страхається його. Жіноче життя. Жіноче життя. Жіноча сутність межує з безоднею і коханням, хоча в кохання жінки найменше вірять, а все одно крутиться у них навколо цього, тобто передка. У неї ангелоподібний лик.

Зараз в його свідомості Річчі помалу відходив убік, хоча Білозуб думав про нього. Нагадував прибулець. Вона, це курвисько з бутіка, еге, вони колись обмінялися координатами. Вона нагадувала йому чимось Ольгу. Зараз убивати він нікого не хотів. Ані зараз, ані потім. Вона випливала з його далекої пам'яті, як передзвін новорічних іграшок. Іван усміхнувся їй. Рушив далі з надокучливою думкою, з настирною думкою, що повернеться… Обов'язково повернеться.

Він починає щось розуміти, заледве призвичаївшись до нового почуття. Як сонячні плями на снігу. Або серпень-місяць. Виїдає спека кістки. Нове почуття, мов яскравий спалах дитячого балагану, — чорними зміями виповзають тіні, в минуле і майбутнє. Треба почитати газету. Краще про садівництво. Він до нестями кохається в суницях. Так бабуся розповідала страшні історії. Тринькав, зупиняючись упівдороги, годинник. Потім Шестєров. Ні, Шестєров приїхав до них на гостину пізніше. Ні. Якраз баба розповідала про велетенську жабу, що жила десь на Користині, село таке. І їла людей. Шестєров був вже тоді здоровим мужиком. Бабуся ходить двором. Приїздить брат. З кущів малини вони бачать, як брат наузґанку переламує рушницю, жмурить око, зазирає і дивиться крізь стволи. «Вінчестер», а не «тулка». Здоровий мужик. Він говорить через весь двір, що на ту осінь придбає мотоцикла і подарує Іванові. Він певен, що брат дотримається обіцянки. І Шестєрову лишається одне — облизувати губи. Чорти їх би всіх побрали. Якого вони з'явилися у його житті? Він завжди опирався долі, хоча знав, що вона існує. Ці тягучі мислі про жінок довгими літніми вечорами, — на горищі, в буді кіномеханіка. Вчителька у вечірній сукні і Рекс на бантині. Тільки гівно стікає ногами, по ногах, на нові кирзові «бурсацькі» штиблети. Зараз його непокоїла думка про вчительку. Як хто загнав колючку в голову. Сіра пірамідальна споруда готелю «Україна» верхів'ям у тумані. І тоді ополудні з'являється жінка. Радше, то була легка тінь, а не жінка. Вони з Шестєровим заворожливо проводять її поглядом, — постать в легенькій суконці, що обдимається вітром, заголюючи спідницю, показуючи округлі крижі. «Баляріна з столиці… — говорить брат. — Ще малий задивлятися на таких жінок…» На ялинці дзинькають іграшки: кульки, бурульки, крижинки, ведмеді, розвішані на гілках. Мерці та й годі. І світ — вигрібна яма, скотомогильник. Баба розповідала, що на скотомогильнику більшовики розстрілювали куркулів. Дід командував розстрілом. Жінки приречених на страту стояли поруч. Комісари ґвалтували їх, псотили як могли, а мужики стояли на купі кісток, в роїщі зелених мух, з безвільно обвислими руками, з риб'ячим поглядом, здавалося, байдужі, як закохано втупилися у власну смерть. Іноді приїздили репортери з районки. Висталяли пшикавки, а мужики позували, — поверталися мляво боком, передом, як хто невидимий рухав їх, віддаючись невидимим рукам. Позували і так, і сяк. Потім залп. Один по одному лягають, до слуху: кулі глухо б'ють в тіло. Шматки м'яса, розбитих черепів; засуджені, напівживі грузнуть у жовто-зелену рідоту: хто до половини, хто по груди, хто падав навзнак, і рідота заливала плечі, обіймала груднину, булькала, заповнючи через рота нутрощі; інші нахромлювалися на кістки і судомилися на коров'ячих кістомахах великими тарантулами або метеликами, викидаючи прокляття, але окрім хрипавих звуків ніхто нічого не чув. А так лягали мовчки одне за одним. Мухи… Мухи… Мухи… Зліталися звідусіль, з усього скотомогильника. Зеленими капшуками висіли над зеленою рідотою, де тонули без єдиного крику розкулачені глитаї. Старосту розіпнули донизу головою, пришпилений цвяхами сотками, він не сопів, а каркав, як ворона. Івану подобалися такі балачки. Він боявся, навіть не признаючись самому собі, але загалом любив сильних чоловіків і все життя вчився у них, наслідував сильних, щоб самому стати сильним і мужнім, несказанно багатим, щоб не знати приниження, голоду, при живих рідних, — злиднів він насьорбався вдосталь, — ого як скуштував, щоправда, коли 'він вийшов з інтернату, то брат виконав обіцянку: подарував мотоцикла. Чи не того літа, коли намагався утопити в діжі з дощовою водою сусідського хлопця. Йому пізніше розповіли. Але найменше важило, справило на його життєдайний фартовий цинус життя. Навряд чи важило і не тривожило пам'ять до сьогоднішнього цього дня. Тоді він, як завше, сидів посеред двору, полуднем на осонні. Скам'янілий. Жоден м'яз не ворухнеться, не пробіжить тінь лицем. Баба говорила, що страхіття, а не дитина. А він сидів на дзиґликові і чекав, що по нього чи за ним з'явилося щось, те, котре входило в його тіло з приємною і соложавою млівотою. І тоді він оживав. Очі волого, олійно блищали, тільки судомило шию та спину. І пекуча кулька сонця в горішніх. Баба лякалася щось говорити, навіть не підходила. Одного разу вона спробувала забалакати з ним. Іван Білозуб заверещав не своїм гласом, забулькотів утробним голосом, подібним на тваринячий, бризкав піною, закотивши очі, кинувся на стару з кулаками. Баба обісцялася. Несподівано збезсилів. Упав на землю, затіпався, розпускаючи слюні підборіддям. Потім заспокоївся, і зробилося прохолодно, наче у церкві, з восковим запахом свічок. В молильному домі, куди ніхто не потикався з його рідні, баба говорила, що нічого немає, окрім сирої темної землі і чорної пустки десь там, що попи називають тим світом. Вона вже раз там побувала. Окрім темряви нічого. Стару збило вантажне авто, і лікарі витягували її з могили, з тієї чорної пустки. Тільки звідти вона все знає. Нічого не може бути, окрім пустки. Вона більше довірялася докторам і ворожбитам. До ворожбитів вона бігала. І він свідомо тягнувся до ворожбитів; інколи до церкви. Постоїть, потирлується під церквою, загляне і притьма назад. Бо сам щось знав чи умів.

Хор хлопчиків, з писклявими голосами, подібними до тих, що видають на церковних хорах, нагадував вищання, солодкозвучні наспіви ангелів та херувимів. Диригував ними старий, з купою на голові жорсткого, сивого, років зо два нечесаного волосся. Він з пафосом піднімав голову, розсипаючи лупу білими пластівцями на чорне, з залисинами і плямами, пальто. Іграшки на ялинці переливалися дзвонами разом з іграшками. Діти одягнені однаково, їх можна сплутати: чорні шорти, білі манішечки, набріолінені чубчики: стрижені «під бокс». Перед новоріччям, упродовж головної траси, закапелками, Андріївським узвозом, висіли японські ліхтарики, підсвічені знизу прожекторами. Десь неподалік, він навіть не зможе скласти в пам'яті, десь тут збираються японці чи корейці, чи в'єтнамці, — вони торгували гашишем, кокаїном, розбавленим цукровою пудрою та анальгіном жінками, дружинами, доньками. Він плутав їх, як нігери плутають білих, яка різниця… Ліхтарики піднімалися догори вітром, тремтячи різноколірними кульками та папірцями, видзенькували срібними дзвіночками. Іван дивився з неприхованим зачаруванням на це чудо, широко вікритими очима. Потім він знову починав думати про батька і брата. Перший його ненавидів, тобто батько, наче наперед знаючи, що з нього може вирости, — зеківські закони удосконалюють аналітичний, сволочужний погляд на життя, на весь світ. Невільні генії людського життя. Він знову і знову згадував той випадок, коли батько з братом потягли його на полювання. Можливо, щоб щось в його житті перемінилося. Іван вперше у житті забив тварину. Оленицю. Маленьке телятко, її дитинча, стояло, дрижачи шкірою, тут у ногах, поруч. Оленятко плакало. Сльози, майже по-людськи, бігли з її очей, її судомило, роздувало живіт. Телятко оленихи протяжно скавуліло, майже тобі щуреня. Або як дитина. Оленицю роздувало. Брат подав рушницю, силоміць засунув пальці Івана на пусковий гачок. Іван вистрілив знову в конаючу оленицю. Теля йому було шкода. Тоді брат подав ножа, змайстрованого з багнета. «Давай… Давай… Давай…» — В повітрі висять капшуки, тяжкий сопух здохлятини, заповнюючи все навколішнє, наче злітаються велетенські мухи, як на скотомогильнику, де червоні, де красні кололи одне одного багнетами. Баба завжди говорила «наші», коли вони, «наші», розстрілювали ворогів народу: петлюрівців, денікінців, зелених.

Іван відмовлявся від полювання навідріз. Збрехав, що погано себе почуває. Він з самого початку не мав ніякого бажаний їхати. І зараз не пристає на таку пропозицію. «Тоді хоч допоможи… Потримай…» Повітря гускне, накручується густими воланами, спіраль за спіраллю окутує гнилим сопухом. Брат стовбичив: розхитуючись, з носаків на підбори, з носаків на підбори, утупившись в теля, що дриґоніло тілом, плакало дитинчам. Тоді батько підійшов, рвучко, широкими кроками, до оленяти, підняв за лапи, донизу головою. Храпнув ударом ребра долоні по шиї. Сказав: «Давай… Мені довго чекати?» Замість відповіді Білозуб тільки стиснув міцніше рукоятку ножа, бликнувши очима своїми вологими в невідомість, сизу, як тиша, туди, наче вивідав чи побачив своє майбутнє. Так воно і було, — чи розумівся батько-тюремщик, який знався на всьому. Навіть, коли треба вживати проносне, щоб позбутися глистів. Але, хоч і поверхово, він знався на людях. Як санітар на глистах. Аби він не мав переконання, що саме це його син, то нічого особливого він би у цьому недоношеному синашеві не бачив. Очі, темні очі, що наче увібрали до сльозливих сірих рогівок глупу ніч. І батько подався назадки. Й тут Іван, несподівано для люду, завив по-псячому. Він скімлив, вертівся дзиґою, затиснувши вуха і скроні долонями, пальці лежали на тімені. Пальці стискають скроні. Пульсує кров, б'ючи токами, гріючи пучки пальців. Йому стало лячно. Він стогнав, наче хто здер шкіру і присипав сіллю; він як той хорт, з високо піднятою головою, з різко окресленим підборіддям, втягував соплами ніздрів трункуватий запах сосни, терпкий дух крові. Й гарячу пару від неї. Батько не припиняв бити по каркові оленя, а Іван до поту затиснув рукоять ножа з слонової кістки, оздоблену зеленими та червоними камінчиками, із змійкою, що обплітала ручку. Японський держак. І ніхто з присутніх не здивувався, коли Іван з ножем підбіг до оленихи. Батько сахнувся. Брат продовжував тримати теля за ноги. Іван одним ударом, по-вовчому завивши жалісно, але водночас жорстоко, що аж морозило шкіру, — Іван одним махом розпатрав теличці горлянку. Рідня тільки переглянулася. Старший брат підняв догори великий палець, зігнутий «тіп-топ», а по-простому, по-селянському «клас з присипочкою», — це коли труть пучками над великим пальцем, імітуючи таким от робом «клас з присипочкою». Потім вони їхали з полювання у купейному відділенні. Іван дивився на синій вечір, майже фіолетовий, з квадратиками будиночків, розкиданих засніженими полями, наче села викосила чума чи застукала всезагальна мобілізація. Вітер. Сині вікна. Іван плаче. Він до самого кінця пам'ятатиме цю подію: запах глиці, терпкої крові, приторний запах диму. І загодя, пізніше, він для себе вирішить, що то було початком. Знаком. Знаком Провидіння. А тоді на синіх просторах полів губилися вже не дитячі мислі. Далеко не дитячі. Солодка кров. Тепла солодка кров. Ось воно що…

Небо розрізане широкими палашами сонячного світла. Хлопчики співали майже валькірії. Вроді б і нічого, а комусь порожньо. Наче ангели зійшли на землю, маючи надію подивитися на незрозуміле життя, і якраз тужать за тим, що покинули небо, залишили там серця янгольські, а назад вороття немає. «Нічого, ми їм допоможемо…» — думав про себе Білозуб і подався у невідомому напрямку. Напевне, до Річчі.

Упівдороги його зупинив голос. До нього підступився молодий чоловік. У білій сорочці, зовсім по-літньому вбраний: білі парусинові штани, сорочка-безрукавка. І сморід. Нестерпний сморід гнилого м'яса і старої викоростаної сперми.

— Впізнав?…

— Іван Білозуб готовий… до виконання своїх обов'язків… Я втомився на тебе чекати.

— То ти своїх блядєй будеш виховувати. Кинь дурні витребеньки. Слідуй і дивись, Дивись на схід. Там дорога пролягла широкими степами, розтинаючи сірі виразки міст, окутаних інфернальною сизою паволокою. Дивись, там дорога повз Слобожанщину, оминаючи, облизуючи, як пензель різдвяні писанки. Тобі треба цими шляхами пройтися. Підступися ближче, і нога послизнеться на серпантині доріг, де розбивається мокрим лахміттям Чорне море об вищерблені віками зуби скель. І туди глянь, — на півдні, рожевими і зеленими грибами фабричного смогу, над самими дахами, висять голуби, облізлі від сірчаної кислоти, над домами з низькими притолоками, як свинарник. Але і там живуть. І ти нічого не забудь, бо минуле в твоїй пам'яті витравлене. І кожного разу ти народжуєшся, щоб нести кару, як знамено, попереду усіх. Ти вибраний. Це… опаш… вологого… ангельского крила…

— Тобі погано? Тобі боляче? — Видно було, як незнайомець сходить з лиця, наче розчиняючись у повітрі. Пощезає. І Білозуб тільки чує його хрипавий голос:

— …опаш ангельского крила, волога і слякоть. Від нього ^сум. Це вже столиця. Тут заздалегідь, для побідоносних бойовиськ, солдати і офіцери, перераховані до максимальної точності: медалі, нагороди, цинкові труни, некрологи, чисті бланки для заповнення геройськими іменами. Вирахувані патріотичні походи. На калькуляторах вирахувана, занесена на комп'ютер точна кількість жертв і патріотів. І вони говорять: настане день, подібний ночі. Штампують медалі, монтують танки, стругають труни, — так і лишають недоструганими, бо кількість героїв росте, як на пивних дріжджах. Вони виготовляють гумові та еластикові фалоси. І це ти повинен запам'ятати: війна — прибуткова справа. її велич осягають тільки відставні генерали, для яких позбутися запору чисто тобі геройський вчинок. Колись-бо він… Під його началом загнано до ями половину людства… Все це твій… — знову повітря наповнюється смородом: — війна — прибуткова справа. Що не кажи, а кров збагачує. Чим більша кількість мертвяків, тим більші дивіденди. Війна — це вселенський бізнес. Одних він годує до гемороїдального запору. Інших ставить до стінки, валить у прохлоровану яму. Кому рай, а комусь і тут не погано. Все це твій прагматичний, золотогубий Бог. Він тільки руйнує. Окрім муки, нестерпної муки від нього нічого не дочекаєшся…

— А ти хто?

— Я… Ніколи не запитуй такого. Прийде час, і я роз'ясню тобі, або сам дізнаєшся. — І тут прибулець виник у подобі монаха. І сказав: — Іди виконуй те, що задумав. Це твій камінь, що його треба скинути, щоб не перти на горбу. Ти геній, ти великий чоловік, з печаткою на голові. Подивися на небо. І воно нагадає гидку помийницю, що підтікає дощем, бульботить рідотою. Як вічними сльозами. Хіба людина не народжена для радощів??? Чому вона повинна митаритися, доводитися до скотського стану. Людина — творець всього сущого, а не твій Бог. Подивись он: там висить на гілці вишні, що росте під самим вікном, два покійники. Натовп біля них. Зазвичай отакий цікавий люд завжди збирався біля новобудови, — перекинуть свої писки, плавають у ріденькому смальці їхні баньки, як дві квасолини, і кожен сором'язливо намагається потрапити в кадр телекамери чи фоторепортера. Жінки, сором'язливо потупивши очі, відірвавшись на хвилинку від балаканини з сусідами, поправляють сукні на грудях. Трагічна усмішка, притиснуті до грудей руки, сльози крапають, біжать щоками. Кварцовий спалах. Знімок готовий. І далі: буденним голосом, мовляв, вічно до них чіпляються репортери. Двоє ящерозубих китайців, — хіба мало теми для розмови. Тема ця тягнутиметься дисятиліттями, стане сімейною реліквією, як і фотокартка; історія буде десятиліттями обростати новими і новими подробицями. Ось він, твій світ, — бери його. Аж до моря; життя — велика розвага. Людина не може без забаганок, вона потребує крові, хліба і видовищ; вона потребує розваги. Завжди видумує якусь гру. Ще не чути війни, а вже удосконалюють протези та милиці, що на них можна зіп'ясти все людство. Зіп'ялось. Прораховане. Прорахувалося. Бюджету не вистачило. Тільки тобі немає до цього діла.

— Хто ти? Скажи хто ти…

— Я той, що творить добро в ім'я зла… Я караю і викорінюю зло.

Абракадабра якась, подумав Іван. Але йому зробилося напрочуд легко. Прибулець пощез. І він рушив до мети. Певний свого вибору. Далекою луною віддалося у вушних раковинах: «Можеш спокійно їх знищувати… Ти вибраний, щоб навести порядок у суспільстві…» Атож, подумав, тішачись, Іван. Мамулі он своїм діткам дають гроники на морозиво, а вони на те морозиво ще підробляють десь у під'їзді, — відсмокче сонливому клерку. На цигарки. Або наркоту. Подивіться, сволочуги, як ви живете. Задрипанці. А мами чешуть їм коси, присипають пудрою попки, розірвані на німецький знак. А вони, гляди, туди ж, як моя Ольга.

А розшук по тій годині проводився в іншому напрямку. Ліліт, як і кожна порядна жінка, не могла так легко спекатися пана міністра-генерала. Вона не мала сумнівів, що користі від нього аж ніякої. І яка користь від такого чоловіка, що дерся по головах, наче пірамідально вибудувані черепи ворогів Тамерлана. Проте вона не поспішала. Про це і розмови не може бути: знайомствами ніколи не треба гребувати, хоча користі з тих знайомств може виявитися з кошачий послід; непередбачені вибрики високих посадових осіб можуть вас озолотити, довести до божевілля, запроторити за ґрати, геть викреслити з життя, лишаючи в душі чорні дірки. Ночі смутку. Невблаганна сила Закону ховає безсоромно очі у її тінь. Закон пригріває під своїм крилом найнікчемнішу особу. І тоді клерк, у потертих, до блискучого, зайорзаних штанях, несподівано виростає в неабияке цабе. Люди добродушні і корисні на поради, а коли справа стосується їх особисто: гаманця, жінки, пуделя, то вони тільки дають корисні поради. Ліліт вже не думала про міністра, а думала про Ракшу. Вона не могла, хоч ти застрелься, хоч віддайся цілому світові, хоч під Будду ляж, хоч лигайся з пам'ятником Леніна. Биче стойло. їх шаткують на капусту, а цим брезклим стовпам держави, товстосраким, хоч би хни. Ліліт по ході наквацювала помадою губи, провела кінчиком язика устами, смакуючи малиновий колір, ще раз лизькнула гостреньким язичком, віддимаючи щоку. Це так сексуально, хіхікаючи про себе, подумала Ліліт, і кілька мужиків на автозаправці зробили їй ручкою. Один намагався всунути прямо під носа візитку. Люта, не знати чого, вона пожбурила, покотила далі. Жила собі спокійно, а тут звалилося на мою голову. Та чи звалилося, може, я дійсно з'їхала з глузду, — котяться мізкові кульки навстріч Ракші. Сріблясте «рено» прошивав туман зі швидкістю кулі. Будь обережна. І вона дала на гальми. Зараз вона була впевнена, що міністр подався да знахарки. «Рено» круто розвернулося. Вискнули гальма. Різноколірні блиски води з-під колес, наче скло новорічних іграшок, сипонули на рекламні щити. Білозубі усмішки. Стій. Біло… Білозуб… Щось таке вертілося у неї в голові на денці її жіночого розуму. Так, якщо вона, дурепа, не залучить міністра, то цей покидьок гулятиме до кінця свого віку. Але навдивовиж, попріч душевному сумлінню, маяті душевній, вона відчувала до нього симпатію, щось споріднене з її внутрішнім світом, наче він, цей незнайомець, мав причетність чи доїичність до її минулого, що викликало відчуття огиди, а воднораз щире захоплення: заставити людей боятися жити, спати, думати. За винятком ментів та міністрів. Жертви Білозуба волали на поміч прямо під вікнами дільничних міліціонерів. Вони чули глухі постріли з обріза, але продовжували грати у доміно, пиячити. Ця сволочуга була великими над малими. Ця тварюка рабствувала перед вищими світу цього; тремтіла від збудження і захоплення перед «крутими», високого рангу бандюками. Йому хотілося ласо жити, як він і звик до життя: мотоцикл, машина, свій будинок, потім дальнє ходіння по морю, плавання за кордон тобто, а потім аспірантура. Все це у Ліліт склеювалося з окремих шматочків, з розмов із Ракшею. Це зрозуміло, шо він заздрив багатим, ненавидів голоту. Як ясний день зрозуміло. Не в той бік понесло. Він убиває дітей і пенсіонерів, колишніх своїх близьких людей по інтернату. Її брала моторош про голову коханця. Вона не мала сумніву щодо цього вбивства, то його робота, а як же інакше, тільки його, і нічия більше. Ліліт ганяла містом мов одержима, проскакуючи зелене світло. її авто несло юзом, кидало з бардюри на бардюру швидкісної траси. Нарешті «рено» вискочило на Харківську трасу. Миготіли білобоко, просто заглядіння, сільські будиночки у чотири поверхи, накриті червоними капелюшками черепиці, синього керамзиту. Десь під Бро-варами «рено» різко гальмонуло, смалонувши обгорілою гумою, і крізь опущене скло, пихкаючи синім сигаретним димом, вона запитала у малечі, що прив'язували собаці до хвоста жестяну бляшанку: де знайти будинок баби Орисі? їй відразу показали, аби тільки не заважала займатися екзекуцією, що для них було дуже важливим, бо пес цей попередирав усіх дворових собак, і малі вирішили чинити самосуд. Пес покірно віддавався дитячим тортурам. Але бігти не хотів, сік зубами блохи. А дітвора не могла зрушити пса з місця, він упирався на всі чотири кості, чухмарячи зада об пісок, — ніяк не хотів зрушати, гребучи задніми лапами. Пес вибирав за краще тортури з бляшанкою, аніж бути утопленим або повішеним добродійниками-господаря-ми. Пес, віддати належне, був таки воровковитою натурою, але сородичів своїх не чіпав, а от від шинки чи задавленого гусака собацюра не відмовлявся. Але малі, щоб випередити дорослих, порішили піддати його тортурам, а потім втопити злого вурдалаку. Достойні діти своїх батьків.

Баба Ориська: цілительниця, заклиначка демонів, колишня бандурша на зоні, організувала секту. Огрядна, з карими очима, до темноти ночі, вона з року в рік огряднішала. Курила міцні цигарки, встромивши «Приму» в мундштук. Носила засмальцьований халат, фартух поверх — в дірах та пропалинах, недбало заштопаних. Просторий її двір, що нагадував літній кінотеатр, заставлений табуретками, лавками, вилаштуваними колом, а на них стояли у повен зріст досить вельможні чини: рекетири, державні службовці, деректори, професори, видавці; сюди залучилося кілька кінодів, телезірок і прості служаки тіньового бізнесу — кілери. Вони екстатично вітали бабу Орисю. Аплодуючи у ритм, вигукуючи у ритм поляскування слова, густі, хрипаві, наче в горлянці булькотіла розігріта смола. І баба почала проповідувати: глухий голос виходив з черева, як вода закипала в електрочайнику, а в самій утробі ворушилася, видавалося, якась купа тварюк, і Орися, замість відповіді на привітання, гучно пускала вітри, тобто бзділа. Видно, це і було її привітанням.

— Де те фуфло, що називається міністром?

Орися, як рак, що його тільки-но вкинули в окріп.

— Я ж нічого поганого… До мене такі люди їздять…

Міністр-генерал відлежувався у закапелку, хитро примруживши свої булькаті очі. Його тіпало третій тиждень невідомо чого, а радше від алкоголю. Так він вирішив. Пиячив він безпробудно, хоча завжди знав міру. Але неясне, щось не роз'ясниме, висіло над ним, над його сивіючою головою. Він вже боявся ходити до батюшки, він боявся спілкуватися з своїми підлеглими. Заявлявся у Раду тільки для годиться.

На роботі черкав підписи, бездумно, як Бог на руку чи душу покладе. Черкав підписи: тому «вишак», тому «по-життєве», а кому — амністія. Без розбору, як ото подаєш жебраку на вулиці, а напозір він багатіший Мідаса, — даси по справедливості, а виходить не тому, кому варто. Щоправда, його найменше хвилювали події останніх років. Віддати належне розсудливості міністра, — він все пустив плином. Як заманеться. Проте він мало вірив, що людина, серійний вбивця, може змінювати методу. Якщо це правда, то це або божевільний, або геній, що скотився з рейок; і якщо правий Ракша, то цей маніяк мав високий інтелектуальний потенціал. Стотисячна орава дармоїдів, вигодуваних на казенній тушонці, шукала, збиваючись з ніг, нипаючи країною, а він бабахав у них прямо під вікнами. Чортівня якась. Зашелестів листок, а тобі — громи і каміння об бруківку. Горілка не допомагала. Іноді він вживав морфій. Потім знову тушив горілкою, дозуючи з кокаїном.

— Що ти хочеш? — вилазячи з конури: брезкле обличчя, червоні капшуки під очима.

— Я хочу знайти цю падлюку… Я знаю, де він… Він убив… Ракшу…

— Ти з глузду з'їхала. Кого шукати? Ти що, його на власні очі бачила? Ще мені одна віща Касандра. Брись до клієнтури, що зачекалися твого секіля… Лігретниця і мїнетниця.

Юрмисько зливалося, розсипалося, знову зліплялося, як купа вареників, знову розліплялося, стягувалося у тягучу масу, харкаючи від газів чи випльовуючи через усі отвори «демонів», що їх виганяла баба Ориська.

— Іди, Сатано! Ти служиш Сатані, — заверещала Ориська неправдоподібно тоненьким голосочком, потім зайшлася і зовсім не своїм глаеом; зійшла піною, як ванночка з піною для бриття.

— Іди, Сатано… Іди, Сатано… Іди, Сатано… Ти служиш Сатані… Ти служиш Сатані… — заверещали речитативом, в один голос бажаючі зцілитися.

— Ану вас всіх, ти ще поплатишся, Васьковичу. Здорово поплатишся. Це не погроза.

— Я тебе в порошок зітру, сука недоношена. Кишка тонка.

— Ну, це ми ще подивимося, — тихо, ледь не з плачем, блідіючими висинілими губами проговорила Ліліт. — Правда за мною.

— Ні. За законом. А закон — це я. Навіть не президент. Ніхто мені не вказівник. Чхати я хотів. Не сунь носа куди не слід. Засцянка хєрова… Я державний чоловік, а ти простітня. І президент така ж потаскуха, як і ти… Ич чим надумала взяти старого вовка…

— Цього мені було і треба, — спокійно і врівноважено мовила Ліліт, відходячи назадки до «рено», по ході виймаючи з кишені диктофон. Покрутила перед обличчям на одному пальчику, продітому крізь петлю шнурочка. — Зараз ти нікуди не дінешся. Шабашуй далі.

«Рено» рушило з місця, а спраглі зцілення заверещали і зацибали на дзиґликах, лавках, стільцях. Мама їхня, Орися, стояла у повен зріст, з піднятими догори руками, з запіненою бородою. «Щоб ти здохла, падлюка», — подумалося Ліліт, але зовсім не по-злому: як можна вибачити рідній свекрусі.

«Рено» котило Харківською трасою: вогні серпантином світлячків тягнулися упродовж шосе; дома стояли мов обезлюднілі, лише червоні вічка каганцями вікон горіли рівним вогнем, видаючи там ознаки життя; дальнобійні фургони пливли у темряві на ілюмінаційне зарвище над містом; вони йшли, як великі пароплави сухопутних морів і рік, у невідомість життя чи смерті, слави чи любові, і шурхотіння коліс, гамір людей і запах помаранчів. Потім Ліліт зовсім заспокоїлася; їй стало байдуже, навіть холодно, навіть захотілося попоїсти чогось смачненького. Спочатку надмірний спокій налякав її, наче виття собацюги під вікнами на чиюсь смерть. Поволі вона забувала Ракшу, міністра і все навколишнє. їхала навмання, до японського ресторану. Зіткнення з реальними речами тонко, майже непомітно зближало її зі світом: так, дно чайника, куди налип недопалок паперу, пляма на светрі після застілля наодинці; тонкий пух, сірий пух спаленого паперу чергової цидулки залицяльника, щітка з волоссям того ж таки Ракші і удари трамвайних коліс під її широким синім вікном. Це було життя. І вона не хотіла ним, цим життям, гребувати. Підкотила до японського ресторану. Гальмонула. Відразу кілька чоловік запропонували їй свої послуги — підтримати під ліктик, допомогти зняти хутро — сяка-така мила блаж, що подобається жінкам. Ліліт дійсно була ефектно красива. І, на привеликий жаль усіх мужиків, — не блядь, якщо не враховувати випадкових зв'язків незаміжньої жінки. Тут її зовнішність давала привід для нездорових думок.

Річчі не скупився на гроші. Закоханий, він пурхав метеликом у яскравому кімоно з зеленими і червоними драконами. Готував печеню. А коли Івана довго не було, він впадав у тоску, і тоді Річчі став приводити до себе молоденьких, зовсім юних хлопчиків. Але все це закінчувалося платонікою. Ніяких статевих контактів. Одна романтична платоніка. Неосяжне ясне синє небо за вікном. І Річчі благодушно дозволяє пестити своє волосся, з неприхованою радістю, з приємністю відчуваючи, як м'який павучок пальців, п'ятірня, лапками, лапками перебирався від тім'я і до шиї. Річчі мружив від втіхи, як коллі, очі, якого щойно почухали за вухом. Він би віддався з превеликим задоволенням, але лякався Івана. Але саме чому? Того ніхто не знав. Його не лякала смерть. Те, що Іван вибраний, а він, Річчі, повинен йому допомагати, то в цьому у нього не було ніякого сумніву. Проте сумніви щодо божественного, взагалі божественного не тільки до Івана, закрадалися давно. У відчаї, не дочекавшись Івана, він мастурбував, бавився вібратором, пластиковим фалосом, плакав, скиглив, що більше на поріг його не пустить. Немає нічого. Чорна яма. І все. Ніякої божественної вибраності не існує. І все.

Нарешті з'являвся Іван, але це підбадьорило Річчі, бо з'явився він не сам, а з довготелесим типом на прізвише Пахноцький. Тож Пахноцький розповів свою коротку історію, що розчулила чутливу душу і серце Річчі. Служив він, Пахноцький, прапорщиком у піхотному полку. І вподобав його зампотилу. Ну, той, що командує горшками, яловичиною, свининою, тушонкою. Пахноцький сам у захопленні від такої уваги, але прапорщик Алібасов, колишній його коханець, там би мовити, — Пахноцький червонів, — зчинив справжній скандал. Ледь не дійшло ледь не до суду армійського. І винним у всьому виявився Пахноцький. Після офіцерського суду честі його затягли солдати до котельної. Вибили передні зуби, зняли штани і зробили те, що роблять всі, тільки насильно. Поодягавши брезентові рукавиці, вони забавлялися з його прутнем як могли — до крові. Потім побили. Вибили ще і кутні зуби. Непритомного підкинули до танкової дивізії. І от вся історія. Звинуватили командира полку, потім Пахноцького витурили за межі НДР, де він служив, а там, в Союзі, справа його не пішла далі військової дрібної канцелярської контори. Обійшлося. Займається зараз Пахноцький тим, що грає на гітарі, виконує другорядні ролі в масовках вистав та інколи з'являється на здибанці гомосексуалістів на Льва Толстого в туалеті. Він ніколи не думав, що опуститься так низько, але нічого не поробиш. Доля у нього така. Що там? На Льва Толстого? Як воно? Стоїть один на проході, вибачаюсь, на виході, — світло у туалеті відсутнє: сморід лайна, сечі, хлорки. Той, що на вході, сигналить запальничкою, кількістю спалахів сповіщає, хто прийшов, — свій чи чужий. І всі роблять вигляд, що мочаться. І така у них конспірація, хоча кажуть, що закон скоро скасують за переслідування гомосексуалістів чи вже відмінили. Але вони, туалетні пєдіки, ніяк не можуть змінити своїх вульгарних, мазохістських штучок. Річчі плакав. А Іван сидів нерухомо, розхитуючись на стільцеві, в такт і ритм завиванню Річчі. Іван не розпитував про Алібасова, про полковників та майорів, про коханців та коханок. Він тільки цікавився їхнім збіговиськом на Льва Толстого. В парку Шевченка. Потім він дістав з торби «Поляроїд», сфотографувався, розкинувши широко руки і розкрилля могутніх плечей, роздягнений до пояса, розіклавшись, напівлежачи на дивані, — білозубо усміхнувся у кадр. Потім нашвидку одягнувся; зібрав усі необхідні речі до сумки: великого залізничного ліхтаря, ломик, якесь брудне манаття і щось замотане у просмальцьований папір. Це все, що помітив Пахноцький. Іван сказав: «Скоро буду. Чекайте…» Дорогою він зайшов до бару і випив велику склянку пива з насолодою, як діти п'ють з материних грудей молоко. Солодке поглинання пінястого питва збадьорило його. Несподівано дорогу йому застив чоловік у зношеному, колись дорогому пальті. Сказав: «Зупинись! Що поганого зробили ті люди? Вони й так потерпають від усіх, від всього; вони самі по більшості потерпають від цього».

— Відійди, нечистий. Я знаю, хто від чого потерпає.

І чоловік одійшов. Поплентав у куряву туману. Івану він нагадував Ракшу, але, на жаль, на превеликий жаль, то був не Ракша, колишній полковник. Інакше б склалася історія.

Він повернуся під ранок. Геть виснажений. Сів на дзиґликові, звісивши на колінах руки. Його тіпало, гладким чолом цибонів струмочками піт. Збігав на широкі його груди. До поясу роздягнений. За вікнами тріщали петарди. Від нього несло креозотом, сечею та лайном. На лагідний окрик Річчі він навіть не повернувся, — жоден м'яз не спотворив його обличчя.

— Кажуть, хтось повбивав людей на Льва Толстого… В туалеті… Скрізь багато крові та лайна і всякого там…

— Мало чого кажуть… Де Пахноцький?

— Спить…

— Буди його…

Річчі переступав з ноги на ногу. Пахноцький з'явився сам, протираючи кулаками очі, усміхаючись спросоння.

— Вибий йому зуби. Це він у всьому винен, — чітко вимовив Іван.

Річчі впав на коліна і заплакав. Пахноцький, ще нічого не розуміючи, завертів головою. Іван швидко дістав обріза, вкинув металеву гільзу до стволу і вистрелив. Прямо в груди. Влучив з першого разу.

— Здорово. Дірка як у вулику. Кровищі-то… Річчі, прибери. Пошаткуй цю скотину і викинь собакам…

Річчі плакав, він повзав у липкій крові, намагаючись підтримати голову Пахноцького, що падала, згиналася в шиї, з рота пузирилася рожева рідина, а в грудях клекотало, і сердега намагався вхопити рештки повітря ротом, а захлинався власною кров'ю. За вікнами раз по раз торохкотіли шутихи та петарди. Нарешті Іван не витримав. Похитуючись, підійшов, одіпхнув коліном Річчі, вийняв мисливського ножа і перерізав Пахноцькому горлянку.

— От і все. А зараз треба готуватися до Нового року. І провадити здоровий спосіб життя. А то щось розгулялись дуже… Жити треба скромно. Тоді все буде. Злидні. Я хочу, щоб ці суки боялися жити, боялися спати. Вони живуть і нічого не бояться. Бо немає на них управи і закону. Я є закон.

— Атож… Атож… — викручуючи ганчірку в тазика, збираючи кров, згоджувався Річчі, сьорбаючи носом.

За кілька годин до свята у Річчі зібрався весь квіт суспільства, — всі чемні і вишукані пани. Так він заявив Івану. Один в леопардових штанях, інший одягнений в червоне, майже жіноче манаття; інший вишукано вимахував перед обличчям манікюром, що його роблять тільки жінкам у дорогих салонах. Обличчя присутніх пломеніли від щастя, заливалися рум'янцем. Ходили, погойдуючи стегнами, кокетливо виставляючи зади, губами видавали утробні звуки, що їх можна почути в клозеті, коли справляють нужду «по-великому». Вони по-дитячому пустували, сікаючи очиськами то туди, то сюди, підморгували одне одному. Ще одні, найбільші ревнивці, намагалися забитися у глухого кута, щоб не впала його «пасія» чого доброго комусь на око. Це строкате товариство рухалося, шмигало, гуділо мухами біля маленьких журнальних столиків, де понаставляно було всілякого делікатесного їдла. Вони пхалися і верещали, мов купа чортів, що вирвалися з пекла на земну прогулянку. Річчі тільки плескав у долоні, вітаючи нових гостей. Але всі чекали на новенького, тобто Івана. Річчі помітно хвилювався, до білого стискаючи пальці, обламуючи манікюр. В цьому карнавалі тіней, яскравих фарб він почував себе непотрібним: без Івана нічого не могло бути. І тут хтось вигукнув: «Дивіться! Яка заграва, як красиво!» Всі поперли натовпом, хором белькочучи, до широкого вікна.

— Це пожежа. Щось горить. Далеко за містом, — сказав один з гостей, одягнений у фіолетові рейтузи, з квіточкою на матні і бантиком назаду. — Доки ці ідіоти доїдуть, то, напевне, там нічого буде гасити… Ось того року…

І всі з пожежі перекинулися: «А скажіть, скажіть, що того року?» І чоловік в рейтузах, набиваючи ціну, що нарешті-таки привернув-таки увагу публіки, почав віднікуватися, а потім розповів якусь дуже страшну історію, що трапилася тієї зими. Хтось повбивав людей, а дітлахи згоріли живцем у підпаленому злодієм домі. «Фу-фу-фу…» — гидливо покривила публіка губки, але розповідь, з усього, їм сподобалася. З цієї розмови Річчі почав переслідувати неясний, ледь смутний страх, жахіття, що вселилося в його домі. Чим більше, чим довше не було Івана, тим більша лютувався на нього, Річчі перераховував усі негативні сторони його характеру, поведінки; від того, як він підтирає задницю, вимиває руки, дуже акуратно, дбайливо, по кілька разів. Але нічого такого, щоб не вірити йому, запідозрити в зраді — Річчі навіть не припускався такої крамольної думки.

Нарешті о четвертій ранку Іван з'явився під гучні овації гостей. Іван постав перед публікою якийсь просвітлений: очі волого блищали; приніс купу подарунків, багато дитячого одягу, з відеокамерою старого виробництва. І під несамовитий регіт та захват подарував камеру шістнадцятилітньому хлопчику. Решту пороздарював батькам, які ще, окрім нестандартної орієнтації, мали сім'ї: жінок, дітей, прибиральниць, покоївок. Іван з'явився у брунатного кольору штанях, з плямкою на коліні.

— Що це у вас? Кров… — почав розмову мужчина у фіолетових кальсогіах. — Не інакше десь поранилися… Ох, а мабуть, когось убили!

Іван стояв спокійно, засунувши руки до кишень, не видаючи себе ані поглядом, ані поведінкою.

— Дурні у вас жарти, — тільки те і сказав.

Річчі вдавав з себе ображеного. Річчі, тріпонувши своєю класичною голівкою, обтягнутою чорним набріоліненим волоссям, пробухтів, надимаючи губки: «Фу, поганий хлопчисько… ти ледь не зіпсував празник і настрій…» — І юрба загула по-новому, аж до самої половини наступного дня, нанюхавшись кокаїну, обпившись французьким, справжнім, шампанським. Сусідню кімнатку, майже комірчину, Річчі виділив для інтиму. «Це так романтично… Свічки… канделябри… Троянди кохання…?» — виходячи з комірчини, звернулася до Річчі пара телезірок.

— Ні-ні-ні… То заслуга Вана… Йому дякуйте, — так Річчі називав Івана Білозуба.

— Ну просто божественний дар, Річчі, тобі доля послала. Піднесла прямо на блюді. Тримайся цього чоловіка. Він тебе ніколи не підставить. Будь певен. Ми з Сомом знаємося на людях…

Але Річчі знав, що вони брешуть і заздрять водночас. Щось таке вони, ця парочка педріл, вловили у поведінці Білозуба, якусь таємницю.

Ліліт гасала на «рено» у пошуках Ракші; потім їй встрелило в голову знайти особисто того виблядка, якщо вже Ракша загубився, а може, вже давно плаває дном, загрібає муляку десь у озері на Оболоні чи Харківському. А Білозуб о тій порі якраз думав про неї, оповитий солодким сумом, з огидою розглядаючи тіла, що лежали покотом: хто на канапі, хто не доповз до туалету чи кухні, — виблював упівдороги, так і тицьнувся писком в ригаччя. Вони хропли і бзділи, пускаючи вітри і сивушні дракони. Тільки троє, накачавшись наркотою, танцювали цілу ніч і півдня, упершись лобами. Так і крутилися до світанку. Річчі зачинився у комірчині, сховався від Івана, так, щоб він знайшов його, — хлопчиська треба трішки помучити.

А Ліліт лежала, зануривши обличчя у пухову подушку. Сили її покинули. Ліліт не плакала — цьому її навчило життя. Вона не груба натура, але з прагматичним по-мужському розумом, де цвьохали романтичні думки, як бджоли у пасіці. Життя, з самого дитинства, ніколи їй не видавалося легким, — так її виховали. І вже дорослою вона напевне знала, що життя — це суцільне свинство. Чим тепліша калюжа, тим більше кортить вивалятися у багнюці. Всі бажають бачити сонце якнайдовше, але живуть так, наче бачать востаннє. Ліліт набрала номер телефону мобільника, але там промовчало, — харкнуло і промовчало. У цю мить двері прочинилися, і на порозі замалювався міністр-генерал, з набряками під очима; позаду — два здоровенних бевзя.

— Доскакалася, — нахрапом почав міністр.

— А я думала, що ти привіз цих недоносків, щоб вони мене задовольнили, — відрізала Ліліт, витягуючи маленького, кишенькового браунінга. — Живою не дамся.

— Тоді віддай касету.

— Немає ніякої касети… У тебе галюцинації. То простий приймач, що ти з дурного п'яного розуму сприйняв за диктофон. Я такою дурницею не балуюся. Я…

— Хто ти — я знаю. Давай, Лі, по-мирному. Що ти за неї хочеш? Грошей? У тебе їх вистачає і так. Зв'язки найкрутіші, навіть не моїм братися, закордонні світила. За бугром, на який ви молитеся. Але сила людини на її землі. А так, то пусте.

— Перше: гроші ніколи зайвими не бувають. Основне: верни Ракші чин. Спробуй мене зрозуміти, а далі роби, що надумав. Завтра тебе як мінімум переїде авто або особисто президент заховає в каталажку.

— Тоді… Що… Я й так йому все дозволив, аби не чіпали менти, — різким рухом Васькович осадив двох гевалів. Ті подалися на кухню пити чай і покурити.

— Тільки Ракша знає, де знаходиться той курвиний син. Тобі це може видатися чудернацьким, але тільки Ракші на роду написано вловити маніяка. Хіба важко так зрозуміти? Не такий ти вже, виявляється, швидкий, на моє розчарування, розумом. Ракші судилося його спіймати. Але за Законом. Верни Ракшу у Закон, верни його справжнє прізвище, — Ліліт запалила цигарку, кидонула до ніг міністру браунінга. — А зараз роби як знаєш. Можете мене кінчати, з оцієї пукавки. Самогубство зараз поширене явище. Інфляція. Депресія. Так що причин для самовбивства зараз досить. Просто як варені кальмари.

Генерал поклав кашкета на коліна, вилупивши свої банькаті очі на декоративних рибок, що тицялися кумедно писками об шкло. Фіолетове світло люмінесцентної лампи пучками падало на воду, і від того луска, риб'ячі очі грали різними кольорами. Яка краса, подумав міністр.

8

Танок смерті

Давно призабута «Ламбада» вихльопувалася з прочинених вікон, з відкритих настіж дверей, з роздяплених карієсних, але святкових ротів. І зовсім несподівано хтось вибрикне коником якусь дурницю, — налижуться до білої гарячки, б'ють у бубна; вітер роздуває парусом шаровари, — бряцкають дерев'яні шаблючки, долучаючись до звуків «Ламбади», до бряцкання золотих ланцюгів на шиях «братви», «крутих», що вжикали на «черокі» як божевільні. Бач, накачалися героїном: місять колесами бездомних собак так, що аж тельбухи розлітаються урізнобіч. Іноді замість собак попадають бомжі, яка різниця? Братва гуляє, бо життя коротке. Потім вони виводять на прогулянку «чау-чау», або собаку Сталіна, найлютішу тварюку, дарма, що пацьорки затулили очі, а шерсть тягнеться землею. Опудало, та й годі. В одну мить цей песик перекусює горлянку або трощить на пісок гомілку вашої ноги.

Річчі занудьгував. У нього пропав апетит. Іван не з'являвся тиждень. І Річчі нарешті вибрався за тиждень на чисте повітря. Розширеними від болю зіницями Річчі подивився на світ: на будиночки у янтарній паволоці, на сизий дим з труби, кресання чайки над озером, де біля пірсу, на кризі, підпасалося у рибалок чорне вороння. І білий сніг. Естецтво Річчі та Білозуба ще довго трималося купи, мирно співіснувало в їхній оселі; простіше, — останні тижні зими він зрідка заходив до Річчі і до нового помешкання, що вони винайняли місяць тому, з подачі старого приятеля. Майже задарма. Івану подобалося бачити Річчі нудьгуючим: як Річчі бере до рук, затискаючи витонченими пальцями білу сигаретку, або шарудить фольгою у суцільній тиші, куди зазвичай струшує попіл, — майстерно виготовляв з блискучого паперу мініатюрну гондолу і на цілий тиждень мав розвагу. На кожну пачку цигарок попільничка-човен, змайстрована з фольги. Іншим разом, на білій кухні, з підвісними, на довгих шнурах, модерновими люстрами, висікає із запальнички синій язичок вогню, розкурює люльку, пихкаючи трунким і солодким димом, накидаючи кільця на порцелянових чи з слонової кістки божків, — власність Івана. Колекція, що нею він дуже пишався. Дуже коштовна річ. Де взялися ці речі, то на дев'яносто відсотків Річчі це мало обходило, а якщо і здогадувався, то навіть самому собі боявся дізнатися. Буває така порода людей. Кретини ніколи не зізнаються, що вони кретини, тому хоч у небо плюй, хочеш в колодязь. Нічого не змінилося. Все підпорядковане якомусь законному праву, і ніхто не запитує, що ти бажаєш від цього світу. Приходить час — бери або помирай. І Річчі нагадував велику видресирувану собаку, що не може ступити й кроку без хазяїна. Тож одного разу, коли Річчі з нудьги спробував забалакати про політику, не так про політику, як про владу, тоді вперше за кілька місяців знайомства Річчі побачив, як загорілися у Білозуба очі; як баньки забігали, мов у переляканого пса, якого потягнули по хребтині ломакою. Людина завжди готова набрехати хтозна-чого, аби тільки не заглянути правді у вічі. І Річчі звикся з думкою, що той Іван, зовсім інший, не той, що приходив до нього в чужих штанях, з брунатною плямкою крові чи рідини на коліні. По-простому: Річчі заїдала ревність. Проте Річчі перестав запрошувати гостей, а Іван зрадів такому повороту в їхніх відношеннях, більше того, — він захоплено вітав пропозицію. Це надихнуло Річчі. Він тільки те й робив, що скиглив, погрожував покінчити самогубством, якщо Іван зраджує його. Іван гладив його за вухом. І все поверталося на круги своя. Іван говорив у такі хвилини одкровення, коли вони вели балачку про якусь чергову світську витівку, куди Іван був невхожий, але горів бажанням.

— Ти кажеш влада, — починав він. — Влада так п'янить, як наркотик. Спочатку виригати хочеш, а тоді ейфорія зносить вище, вище, вище. Люди видаються такими мізерними. Такими вони внаправду і є.

Річчі відповідав якимись замислуватими обертонами, що в них внаправду Іван заледве розбирався. Його цікавили гроші, влада над людьми. Його ображало те, що вони не помічають його, а тільки смерть. Вона з ним, поруч. Вона його кохання і велич, бо він керує нею, як добрий косар у серпні-місяці. Людині треба померти або взагалі не народжуватися. Іван терпіти не міг алкоголю, наркотиків, продажних жінок, повійок дешевого ґатунку. Йому бридило подібне товариство. Він тягнувся всією душею до людей заможних, вибраних, багатих. І до істерики боявся. Навіть безневинних гоміків Річчі. Останніми днями він лякався шурхоту. Зачинившись у комірчині, сидів, склавши на колінах руки, що обвисали двома великими канатами. Він подовгу дивився у вікно. До точності не можна було сказати: чи то він спостерігав, чи то він стежив за людьми, чи просто інстиктивно відчував холодну відчуженість між ним і людьми. Пройшлася зграйка молодих дівчат, розкидавши поли шубок, показуючи стегна — білосніжні, точеної форми, але це його не обходило, як і не захоплював секс з Річчі. Він з більшою цікавістю спостерігав за дітлашнею, що гасала, як маленькі гуманоїди, одягнені у болоньєві, на пуху, комбінезони. І Білозуб щиро усміхався. Коди людина мертва, то вирішується безліч проблем, що вона тягнула на горбу власного життя. Людина може отруїти кров тільки своєю смертю родичам, що вони, в свою чергу, псували ту кров йому за життя. Коли людина помирае, то від неї лихого чекати нічого. Лихі ось ці, маленькі пуп'янки, що бавляться на дитячому майданчику, що в часі готові розпуститися, через кілька років, у отруйні троянди. Дівчатка на перезмінках будуть робити мінет в туалетах Макдональдса, а їхні мами читатимуть на ніч молитовку або діловиту настанову, як після праці шпацирувати Хрещатиком з гордим виглядом великосвітської пані; тут, у цьому юрмиську, де ані верху, ані низу, і не розібратися, хто кому служить. Вони не знають, яким богам вклонятися, яким молитися, вірити сили немає навіть у щось абстрактне. Вони байдужі, як вощані манекени. Вони сповнені уколиханого щастя та радощів і повні добродійності, як нічний горщок з лайном. Кожен вірить у правоту свого діла. Але навряд чи це їхнє. Люди завикли красти, жирувати надурня, за чужий рахунок. Як у його сімейці: зайвий рот в сім'ї, хлопець трохи дивакуватий, то нехай на казенних хлібах поживе. А самі до церкви лазять. Просять хто чого. Світ паралізованих ідей. Дітлашня пашить паром. Рожевощокі. Перекочуються яскравими клубочками в прозорому повітрі. Вони висять у повітрі, як іграшки, тільки вітер не зрушить їх з місця. То вони ворушкими клубками перекочуються від майданчика, поближче до озера, а перелякані матері біжать слідом. За вікном жовтий, рідкий клей ранкового повітря. Тільки о цій порі він чув запах — сморід чогось смаленого, наче велика комаха згоряла на вогні. Запах підступав до обіду, заповнював усі шпарини. Іван зажди чекав на цей запах.

— Дихай, вдихай цей запах. Цей запах зміцнює і надасть тобі сили, — східцями на веранду піднімався чоловік у червоній сорочці, червоних штиблетах. Іван пожбурив у незнайомця табуретом, але дзиґлик пройшов молодого чоловіка наскрізь, поторохкотів по східцях, влучивши у стіну, розбився на друзки.

— А… Це ти… — прохрипів, ковтаючи липку слину, Іван.

— Поїдь у бік півдня, коли почуєш той запах, то дій. Хто б під руку не потрапивив. — І покровитель щез.

Ракща ходив церквами. Тільки там він мав надію врятуватися. Чуття звіра, колишнього мента, його не зраджувало. Смерть має властивість з'являтися тоді, коли ти найменше на неї чекаєш. Він вже навчився розрізняти її на запах, мигдалевий, з запахом підгорілої каніфолі, волошкового запаху. Смерть ходила навзирці. Зашурхотить куля. І все, тільки дух вилітає з рота сизим паром. Душок гнилозубий. Паскудь. Матері зарані виховують з своїх дітей патологічних убивць і проституток. Ракша ходив з церкви до церкви, сподіваючись ще натрапити на Дофіна. А Іван тієї миті, бовтаючись у трамваї, колисаючись на м'якому сидінні, — угледів Ракшу, але не пізнав його чи просто примарилося. Іван їхав у напрямку півдня і був певен, що розбудить суспільство, примусить заговорити про нього, Івана; а ще бажав необмеженої влади, достойний якої, тут він був певен на сто відсотків. Вони, люди, зледащіли в кінець. Терпцю прийшов край. Так і Ангел говорить. Треба, щоб вони ходили в страху, щоб вони зрозуміли — ця кара за їхні злодіяння ляже на плечі. Він котився у червоному трамваї на Солом'янку. Перед очима наче горів малиновий каганець, що показував дорогу. Але з першого разу нічого не вийшло. Він потрапив не в ті двері. Йому сказали, що така тут не мешкає, але вони знають вчительку, що мешкає, з двома дітками. Дві дівчинки? Так, здається, так. Тоді щиро дякуємо. Балаканину глушили розливи «Ламбади».

Вона майже не змінилася, ця зашмульгана, слабка на передок сучка. Його перша вчителька, перша полюбовниця Шестєрова. У неї двоє дітей. Цікаво, де ті байстрюки повзають? Жінка спокійно пропустила його до гостини, будинок приватний, і вона не впізнала його: а так, притримуючи на грудях халат, завела до вітальні. Тільки тоді, коли він сів на стілець, відкинув капюшон, поставив сумку під ноги, зазвичай звісивши руки на колінах плітями, вона щось запідозрила.

— Я можу чимось вам допомогти? — запитала.

— Я хочу запитати вас: чому? Чому ви найбільше з мене сміялися у школі; чому ви дозволили мене зґвалтувати Шестєрову? Що я вам такого поганого зробив, щоб ви мене цькували як останнього покидька, адже у мене була родина, велика родина. Але чому весь час ви виставляли мене на посміховисько…

— Іван, — у жінки з подиву і переляку зуб на зуб не попадав. — Я нічого такого поганого не зробила…

— Окрім того, що стравили мене з Шестєровим. Я ж вас любив дуже. А ви мене зненавиділи. Мені не було де голову прихилити, а ви гнали мене як собаку, що тільки-но примостився на ослоні.

— Чого тобі треба? — вона зібралася вся, стала подібною на невеличку, степову пташку, з велетенськими очима, з молошного кольору шкірою, під якою билися, пульсували голубі жилки. Вчителька і зараз мала той ефектний вид, дарма, що двоє дітей. Одна дівчинка семи років і хлопчик трьох.

— Справедливості.

— Про яку справедливість ти, Білозуб, говориш? Тобі найменше треба говорити про справедливість. Іди геть з моєї хати!

Іван неквапом піднявся, взяв до рук сумку, розщібнув, вийняв обріз і вистрілив, чаруючись грибком вогню, що рвонув з жерла, в ногу учительці. Вона спробувала закричати, але від больового шоку втратила свідомість. Коли прийшла до тями, то побачила під собою калюжу крові, ногу, перетягнуту джгутом. Кляп із смердючої ганчірки заткнув їй рота. Іван цього разу вже закінчував роздягати семирічну дівчинку, а брата прикрутив до билець ліжка, заклеївши скотчем рота. Іван заставив походити голою дівчинку перед матір'ю, а та не пручалася, виконувала все, що від неї вимагали. Потім на очах матері він зґвалтував дівчинку. Він псотив її скільки міг, доки внизу не зачвиркало, як у горщику з рідиною. Іван покинув дівчину. Мисливським ножем відрізав хлопчику одне вухо, покрутив перед обличчям матері, що знову зімліла, і він спересердя вдарив її по голові ручкою ножа. Обнишпоривши кімнату, поскладавши до торби дитячі іграшки, два фотоапарати, весь жіночий одяг, золото, гроші, зберігальну книжку. Повернувся назад. Дівчинка вже очуняла і повзала у крові, і ледь-ледь тихим, майже не чутним голосом просила допомоги. Іван вистрелив їй у голову, але не влучив. Тільки перебив ноги. Хлопчик намагався прогризти скотч. Мати раз по раз приходила до тями. Іван подався до гаража, постояв якусь хвилину, чекаючи на щось. Запах. Сигнал. Тоді він хутко ухопив каністру з бензином. Повернувся до будинку і залив усі кімнати. Дівчина очуняла і почала кричати. Цього разу вона кричала голосно. Іван на кухні взяв сокирку і двома ударами розколов їй череп. Решту присутніх не чіпав. Кинув запаленого сірника з порога і подався навпрошки, через поля, в напрямку електричок. Він вирішив їхати до Одеси.

Ракша два тижні не голився. Йому другий тиждень уряд не снилися сни. Він не пам'ятав нічого, окрім чорної вологої землі. Його опосідав жах, той жах, коли людина перед кимось заборгувалася і не може виконати свого обов'язку. І цей жах гнав його з однієї квартири на іншу. У місті повзли чутки, що десь є такий собі схиблений Ракша, що полює на якогось маніяка. Народ ще тріскотів святом, наче купа вологих петард. Балаган свята розтоплювався у маслі благодушності з вічною «Ламбадою». Іноді Ракші видавалося, що у нього дежа-вю. І він все це колись бачив, пройшов, але нічого не може згадати ніяк, до того одноманітними і порожніми видавалися йому дні. Нічого не впетравши з роздумів та зеківських тлумачень Ромодана, Ракша тиждень гасав за купами голубів. Висліджував, де вони влаштовували свої кубла. На третьому тижні він це діло облишив і почав складати карту маршруту Білозуба. Якесь непомильне чуття вело його від однієї оселі до іншого місця, де хтось бачив цього чоловіка. Люди розповідали неохоче, здебільше брехали. Але Ракша не обурювався, бо знав, що більшість його співгромадян, разом з ним, уражені брехнею. Життя надто дармова штукат подарована людині, щоб її так легко віддати, гадав він. І знову брався за своє. Наприкінці третього тижня він, Вітька Сурмач, повернувся додому і завалився спати. Упав як у яму — без жодного звука, змучений і виснажений украй.

Аббу аль Ромодану з'явився вночі Ангел. Одягнений в чорні строї, окутаний білими крилами, він подивився на переляканого Ромодана, що тільки-но поголився, розітер, припік шкіру на підборідді одеколоном. Ангел сказав йому, що сьогодні о четвертій ранку прийдуть по нього, але нехай не боїться; нехай Аббу аль Ромодан попросить останню милість або прохання; яке? він сам вкладе у його уста слова, і люди виконають його прохання. І Ангел зник. Ромодан сидів кілька хвилин непорушно, зійшов геть з лиця, бо розумів, що то не галюцинація, і значить сьогодні його поведуть на «вишак». Закритий суд відбувся рік тому, коли недоумкуватий мент Ракша розпитував про того чоловіка, що убиває дітей і старих, вважаючи себе ледь не творцем всього сущого. Нехай вже гоміків, куди не йшло, — але віддати належне Аббу аль Ромадану, то він ніколи не був прихильником смерті. Хоча на його совісті висів не один «жмур». Це входило в одну складову бізнесу, тобто роботи. За роки, проведені в тюрмі, Ромодан мало змінив свої погляди, щоправда, став більш набожнішим ніж коли, а тому завжди викликав для себе муллу. Йому приводили православного попа, і Аббу аль Ромодан відмовлявся, вибачившись перед панотцем.

Міністр хмурів, тяжчав з дня в день. Йому не допомагали ані ворожки, ані віскі, ані жінки. Найменше його непокоїла тасьма, що Ліліт віддала, але ві» певен — копію. Йшлося справді про важливі речі. Він як ясний день бачив, що це робота рук не одного, а кількох чоловік. Може бути, що ця сволочуга дійсно змінює почерк. Плутає сліди. Але ведеться вкрай нахабно, полишаючи речові докази, убиває під самісіньким відділком міліції. А його розшукує по всій країні стотисячна армія міліціонерів. Міністр тримався за печінку, попивав холосас, смоктав льодяники, бо горілка виснажила його організм. А ще він гадав, як позбутися, вивернутися від надокучливого прізвища «Ракша». Після двох місяців вагань Васькович подав папери про відновлення Ракші в міліцейських лавах. Тільки в чині капітана. Потім викреслив і поставив «полковник». Нехай, як буде. І ухопився за печінку. «Треба кидати пити, бо поповзуть нехороші думки. А згори давлять, вимагають жертви, знову і знову віднайти… Та їм, курвам, і віднаходили, але все одно мало: то ті не ті, то зовсім не ті, а інших хоч у святі записуй. Коли припруть на допитах, не поспить чоловічок з тиждень або закинуть на прес-хату до рецидивістів, огуляють хорошенько, то обговорить рідну матір… Такий ото у нас слухняний народець. І не хочу бути ментом. Влада вимагає жертви, а не того, щоб ти, немолодий же, сказать, мужчина, ставав жертвою… Нехай Ракша жертвує. У нього в жилах кров шляхтича. А прізвисько-то я йому вимутив — Ракша, ракло по-сільському, жлоб по-кацапському…» Відсунувши склянку з холосасом, він подався до сейфика, де стояла почата пляшка коньяку. Він видув половину, з горличка. Крякнув, але від того не стало ані легше, ані тяжче. Приємного мало. Перший раз приємно, але не з жінкою. З першого разу ти розчаровуєшся. Оглянешся серед ночі і говориш: ну, що там такого, щоб ото скільки волочитися і перемучитися за одну ніч; що це не зовсім те, щоб ти хотів, а те, що хочеться в іншому ліжкові за кілометрів сорок, а мо' й ще далі. І отака заковика, що і ця нічим від твоєї не різниться. Так і дні в своїй неподібності, вони одноманітно подібні, наче весь час вертаєш на одне й те ж місце. Тільки сітка зморшок і вилізле волосся нагадує про смерть… І міністр Васькович думав про смерть. Він співіснував з нею абстрактно, віддалено знаючи, що є таке, як-от смерть. Коротке слово, а скільки віпхнуто в нього днів, тижнів, місяців, років, секунд, хвилин, годин, аж до зачаття. Так він балувався з нею, наче з іграшкою, доки не припекло і не зачастив до церкви. Не те щоби він був надто набожний, а радше повіяло на нього інтелігентськими замашками, а ще тому, бо державний муж, і не міг обійти стороною релігійного питання. Ніхто, майже ніхто, з його підлеглих, колег не вірили, а якщо й існувала якесь розуміння подібного, то на рівні такому: бабами-шептухами, ворожками, крутими чубатими магами і всілякою окультною тарабарщиною, якою забиті всі газетні розкидні і ятки, що її сам Васькович аж ніяк не терпів, хоча частенько заставляв водія об'їздною добиратися, накидаючи чималенький гак, бо дорогу перебігла чорна кішка. І чим більше Васькович думав про серійного убивцю, тим несподівано для себе сповзав на релігійні теми. Це його неабияк його шокувало. Таке враження, наче ти дебіл, стовбичиш голий серед усього миру, і всі тицяють на тебе пальцями. Васькович з цими і іншими думками набрав номер телефону і наказав підготувати документи для відновлення у званні полковника Ракшу. Не інакше, бухтів він до себе, — зараз ти вляпаєшся, Васькович, у халепу. Неодмінно. У Вітьки на роду написано встрягати у капосні історії.

Ліліт прокинулася, як хто підкинув, s половині ночі. За вікнами протяжно вив пес, плакав, як маленька дитина. Ліліт зайшла до клозету, потім заварила кави, зашурхотіла пачкою цигарок і дивилася на широку площу, залиту рідким ліхтарним світлом, де мошкарою шугали авта і мотоцикли, їй снився сон. І вона намагалася сама собі розтлумачити, але огида липким клубком застрягла в горлянці. Вона рвучко курила, пускала синій дим. Снився їй давній приятель, маляр. Він помер три роки тому, перетявши на руках вени. Гомосексуальні зв'язки. Для Ліліт, що оберталася у світі моди, це не було дивиною. Найцікавішим елементом цього сновидіння була незрозуміла мова. Альфред стояв на узвишші, обличчям до неї, — гарним, майже жіночим, але з ознакою мужності: чіткі риси обличчя. Одягнений у рожевого комбінезона. Видавалося, він стоїть на голубій кулі і вказує рукою донизу, на знайомий до рисочок квартал, залитий рожевим і голубим світлом. Тоді він сказав ще щось на мові, дуже подібній, близькій, але все одно незрозумілій. Тоді, надпивши великий ковток кави, Ліліт ледь не ошпарила горло, і до неї дійшло, що говорив з нею Альфред рідною мовою. Він за походженням білорус. І допиваючи каву, вона вже напевне знала, що сама таки відшукає цю скотину. Мінський масив не такий вже і великий, щоб не знати, де кубло гомосексуалістів. Випаливши кілька цигарок, вона попорпалася у шухлядці, знайшла снодійне, випила дві пігулки і провалилася в сон, — вже без марень, в тихий і лагідний, як травневий день.

Ракша повернувся додому. Запустілі квартири викликали у нього тоску, звірину тоску самотності. Його не дратував бидлам, бардак, розгардіяж, — це він постійно і наполегливо підтримував. Але пустота, юдольне запустіння викликали думки про намарність людського існування. Це асоціювалося у нього з незрозумілим, пекучим болем, що ганяв містом від дому до дому. Він не міг роз'яснити, що трапилося з ним, але знав, що так необхідно. Вороття назад немає. Та і Ракша вже був іншим. Він не постарів, але схуд, витончився, з проваленими щоками, темними від безсоння очима; він мав кремезні плечі, сильні руки. Розгрібши купи сміття, він розклав карту, детально викреслюючи місця перебування Білозуба. Він вже напевне знав його спражнє прізвище, але не було ні свідків, ані самого звинуваченого. За роботою його застав телефонний дзвінок. Ракша напружив м'язи на спині, його пробрало потом, наче хтось покликав його тихо так, віддалеку, наче моторошний голос, зовсім неживий. Мурахи поповзли шкірою, пішло холодом. Телефонний дзвінок вночі. Він повагом подався до телефону. У рурці запитали його прізвище, а тоді, переконавшись у правильності адресата, наказали негайно з'явитися до Міністерства внутрішніх справ. Ракша тільки й спромігся на слово «Так», а вголос, кладучи рурку, сказав:

— Мене не інакше до генеральського чину представили. Не інакше. Згоджусь тільки на міністра.

На ранок Ракша дізнався, що він таки знову справжній полковник і що на нього вішають справу маніяка, тобто Дофіна, як його називав юродивий: Дофін Сатани. Васькович потиснув Ракші руку єврею, вологою і липкою; і Ракші захотілося чимдуж обітерти її. Ракша почав діяти. Він напускав стукачів по всіляких притонах і гадюшниках, дешевих і багатих ресторанах. Розпитував у залізничників. І майже всі бачили цього чоловіка. Сіра, невиразна зовнішність, з усмішкою, забалакати може так, що дивина, а не чоловік. Що накоїв? Та нічого особливого, аби ви тільки потелефонували, коли з'явиться. Годиться. Значить все здорово. Г так цілий місяць. Тоді Ракша знову згадав Ромодана. Запросив його на допит.

— Ну шо, начальник, найшов свого різуна? — ухмилився Ромодан.

— Ні. Але хочу дізнатися, на який ляд ти мені на голубів показував.

— Чого ж ти така безтолкова голова? Він серед синеньких голубочків. Він десь ховається серед голубих, мать твою. Безтолоч. За останньою інформацією, то він десь отирається в голубих чи рожевих кварталах на Мінській. Більше нічим не можу тобі допомогти. Через три дні суд, а тому вже прощай, може, там зустрінемося, якщо наші попи не понабріхували щось. Не інакше воно там, як тут.

— Навряд чи для тебе там знайдеться тепла комірчинка, хоча зла від тебе не так вже й багато, а мені про свої гріхи треба думати.

— Які ми стали набожними. Ось що значить спілкування, живе спілкування з народними масами, а не… Ну. Прощай, менток, більше ми з тобою не побачимося.

Це була жінка з іншого світу. Він відразу її вирізнив по манікюру. Дорога, але скромна вдяганка. Вона навіть виглядала дорослішою, але їй десь приблизно до двадцяти п'яти років. Десь на цій межі. Сріблясте «рено», руді, до мідного переливу, кучері, зелені очі, тонка шкіра, але тверда рука. Іван торкнувся її зовсім легко, що від дотику затіпалося у нього серце в грудях; і вона, на його подив, відповіла усмішкою, не лукавою, з тріском хтивинки на дні ока, легко пускала сором'язливість гуляти молошним лицем.

— Ми справді десь вже бачилися, — сказала вона, і він помітив, як зіниці у неї ширшають чи то від збудження, чи від страху. Останнє він відкинув. Вона продовжувала: — Не думайте, що я чіпляюся на кожного гарного мужчину. Але ми справді бачилися. Ви мене, мабуть, не запам'ятали, а я вас запам'ятала. У вас Особливий погляд і усмішка. Дуже мила.

Івану потепліло нижче живота.

— Давайте пообідаємо якось у ресторані, — трохи недбало, інтригуюче запропонував Іван.

— Атож. В «Кракові». Новий зовсім ресторан. Помірні ціни. А там — як Бог покаже. Я ділова жінка, тому не можу й не маю часу на цю тяганину з квітками, з дзвінками. Давайте назначимо час і пообідаємо.

— О'кей…

Срібляста сигара «рено» прокотилася сірою Мінською, звернула ліворуч, злилася з різнобарвним кушпелинням великого гирлища траси. Ліліт сиділа і кусала від досади губи. На пробках вона клаксонила, що було сили. Верещала в мобільник, але відповіді не було чи не з'єднували з абонентом. Вона потелефонувала до Ракші, але слухавку ніхто не брав. І мисленно вона попрощалася з Ракшою. Скоро в неї теж знову почнеться здоровий конячий секс, гантелі зранку, холодний душ, дієта, подіуми, лахміття. Але Ракша, чого він їй втілющився в голову, тим паче мент, яких вона не те щоби ненавиділа, а готова була зробити все, щоби половина цих ледацюг потрапило за ґрати. Вона увімкнула приймач. Співала Едіт Піаф. Ліліт скорчила обличчя, перемкнула на новини. Ніяких тобі зрушень. Наче ця сволота не ходить під носом у людей і вирубує до ноги весь люд. Він хоче бути відомим, він вважає себе більшим, ніж є хто на світі, цей поганець. Три дні їх розділяло до зустрічі. Якщо не злякати, то вона зробить з нього решето, нарубає демонам фаршу з… Ах, знову пробка. В міліцію ані ногою, бо вони тільки заплутають справу, лишать його живим, а він, паскудь, не може, не має права жити, хоч як воно не по-християнському звучить. Вона заскочила в солярій, вилежала без задоволення свій термін, щоб лишатися собою — чарівною. Вона вигадає йому якусь божевільну історію, а він обов'язково поведеться. Люди схильні вірити брехні, а не правді.

Першим запідозрив щось Річчі. Його чутливе серце по-заячому йохкало у грудях з самісінького ранку. Річчі заварив каву, а коли сів пити, то побачив порожню перевернуту склянку Івана, і сльози полилися у нього з очей. Потім він побачив під вікнами двох молоденьких міліціантів: вітер роздував їм штани, а вони йшли повагом у новеньких «нольових» бушлатах повз будинок і перемовлялися. Провівши парочку поглядом, він притьма подався до комірчини, одягнув на себе чорну жіночу білизну і зателефонував одному старому другові, але друг навідріз відмовився, мотивував, що має одного партнера і ділитися не буде. А просто, вирішив Річчі, боявся Івана — Іван поналякував найлагідніших приятелів. І Річчі знову забутів, розплакався, як велика, безсила, амебоподібна істота, з по-чудернацьки красивими очима. Річчі бив на друзки посуд — вибирав найдорожчий, ламав пальми та фікуси. Потім вирішив покінчити з життям, але упівдороги передумав. Він приб'є оту Маленьку Карлицю, що знизу, яка напивається і кричить йому у спину, вслід: «Підарассс». Випив таблетку заспокійливого, розлігся на канапі, покуняв, встав?а півгодини і прибрав у кімнатах. Потім стильно одягнувся: саме чорне, з червоним кашне. Одягнув м'які англійські перчатки, у ванній взяв «опаску» німецького виробництва, що лишилася йому ще від діда. Випив для хоробрості скляночку червоного вина на білій кухні під червоними трояндами кохання. Він пив терпке вино і манірно плакав. Потім встав і рвучко подався геть, вискочив, навіть не зачинивши двері, подався до Карлиці. Зросту ця жінка була не маленького, тому місцева босота і дражнила її Карлицею. Річчі натиснув на дзвоника, швидко відсахнувся від вічка і вже готовий був податися назад, коли двері прочинилися і на порозі з'явилася велетенська дама у два метри зросту. Мала вона пушок над верхньою губою, підборіддя круте, майже квадратне, всіяне прищами, бородавками, обтикане волоссячком, рідким та цупким.

— Чого тобі, підар? Напевне вже на двірничих переключився?! — Вставила своє Маленька Карлиця. Це найбільше роздрочило Річчі. Щось шепнуло, дмухнуло йому над вухом, і він з усієї сили, як тільки міг, ударив жінку ногою у живіт. Відпружинився назад, наче гумовий м'ячик. Закусивши губу зубами, він повторив спробу. Карлиця завила від злості, накинулася з кулаками на Річчі, а той намарно намацував у кармані «опаску», вчепившися у рукав халату Карлиці. Вона теліпала ним як ватною лялькою, б'ючи раз по раз головою об стіну. Річчі, закусивши до крові губу, нарешті витяг «опаску» і полоснув по очах Маленьку Карлицю. Жінка завила від болю. Ухопилася за лице і посунула перетятого навпіл носа. Річчі прицілився, лежачи на підлозі і цвіркнув крицею по ногах. Та тільки сахнулася, подалася спиною у прочинені двері, але протяг стрельнув дверима, тріснув автоматичний замок і вона з Річчі лишилася сам на сам, поволі стікаючи кров'ю. Вона рухалася на нього, затиснувши кулаки, а з неї дзюрило, що з перевернутого відра. Голос, писклявий, як комариний писк, Річчі почув не відразу, а коли вже заносив втретє руку для удару. Голос сказав: «Розріж їй яремну…» Але Річчі бив куди попало, стругаючи пальці Маленької Карлиці, що олівці. Вона ухопилася останній у своєму житті раз йому за горло і стиснула мертві лабети. Забулькотіла, як великий самовар з кров'ю, впала, потягла за собою Річчі. Йому вдалося вилізти з-під туші лише за півгодини.

«Мабуть, довіку нам не відмитися від цього багна», — думала Ліліт, женучи трасою сріблястого «рено». Вона була вишукано одягнена, з тонким помаранчовим засмагом на шкірі у рідкісному парфумі, що знало кілька людей на місто. Іван зустрічав її прямо біля ресторану з великим букетом айстр. А у нього і справді чарівлива посмішка, щось ворушиться у його драконячих очах так, що нікуди подіти свої. Вони зайняли заброньований для них столик. Ліліт спостерігала краєм ока за навколишнім, але людей було мало. Вони мило розпитували одне одного про всіляку дрібноту прожитого: трохи про родичів, трохи про дітей, трохи про собак і полювання. Іван Білозуб добре умів клеїти розмови. Ліліт зовні трималася спокійно, як над прірвою, але з упевненістю, що витягнуть назад. Вона мило усміхалася, часом шарілася, часом видавала розбещене дівчисько, а собі накручувала у мізках: можна у туалеті, можна прямо на вулиці, найгіршим вартом може обійтися ресторан, що одне й те ж з туалетом. Додому до нього вона по етикету не має права їхати, бо це настрахає його, і будуть його шукати по всіх турціях і германіях, а він придбає особняк недалеко від Верховної Ради і буде навчати дітей фізики або розводитиме бджіл. Зрідка виходитиме на лови, щоб заколисати ляком спільноту. Вона їла, пила майже механічно, але з бісиками, зеленими іскорками в очах. Це йому подобалося. Акторкою тобі, шерепо, треба було стати, ти б, рідненька, такі аншлаги влаштовувала, що мало місця. Нарешті він запросив її на танок. Вони танцювали повільно, притиснувшись, наче вимагаючи або намагаючися щось відібрати важливе один в одного, вирвати шматочок трепетного життя, що поділене людиною на секунди, на хвилини, на пори року. Вони не розмовляли, тільки Іван блискав білозубою своєю посмішкою, заглядав у її вічі. Романтична, багата, красива — інший світ. Такою красивою печально жити. Але він візьме її до себе, закриє двері того світу, і вони справді можуть бути щасливими. Вони придбають десь на березі моря котедж і там поселяться. Він насправді любив дітей, далекі мальдійські острови, можливо, ще і слава пришкутильгає до його двору. Ліліт, попріч відрухову відразу до цього чоловік, тулилася попріч думкам до його гарячого, повного крові, свіжого тіла. Мізерність його душі нічого не варта, коли люди мають змогу і бажання порозумітися на рівні статевих інстинктів. Волинила «Ламбада», і Ліліт все міцніше і міцніше притискалася до нього, втягуючи запах чоловічого солодкого поту. Вона взагалі мало не зомліла, ноги підігнулися, а Іван щиро усміхнувся, заглянув у очі і запропонував відпочити. Ліліт тільки мотнула головою, а сама подумала, що ось зараз заверещить на весь зал, що хоче віддатися цьому покидькові. Вони випили вина, і вона ховала погляд, а він розповідав сальні, затаскані анекдоти, але так невимушено, шикарно і кумедно, що в часі Ліліт почала підозрювати, що чоловік цей зовсім не той, кого розшукувала стотисячна армія ментів. Вона майже здалася і дозволила накрити його долонею її. їй захотілося вибалакатися перед кимось або затанцювати до смерті. В голові у неї каламутніло, до нестерпного солодко. Його важка долоня накрила її тендітну, але вузьку руку, що знала ціну життю! Білозуб нічого не здогадувався, як і вона не була певна: чи не вигадана насправді вся ця історія від початку до кінця?

Річчі навіть не здогадувався, що він вчинив щось особливе; йому було просто бридко від липкої крові, що хльостала з нього, змішувалася з юшкою Маленької Карлиці; спочатку він вийшов на тротуар, де нікого не зустрів, окрім переляканих перекупок-бабів, і вже потім вийшов на широку Мінську трасу 98-го, жовтого і довгого, як цідило, автобуса. Ніхто не певен в тому, що чинить зло чи добро. Кожен певен, що вчинив відповідно ситуації правильно, тому і весь цей кавардак з світоявленням буде для багатьох дуже великим розчаруванням. Трагедія горшкового масштабу може напозір виявитися трагедією людства. Нічого не можна наперед прорахувати, окрім власних невипраних кальсонів чи залатаної акуратно комбінації. Річчі, розставивши руки, брів на два міліцейських «уазики», — там його помітили. І в мегафон наказували лягти обличчям на землю і викинути зброю. Річчі зупинився. Недорікувато подивився на долоню, що затискала «опаску», потім на другу, порізану, в засохлій крові, заплакав, наче на своїх руках прочитав власну долю. Скулу, різко окреслену, висвітлив міліцейський ліхтар. Мегафон гавкнув останнє попередження. І хтось вистрілив, Річчі продовжував стояти, освітлений рідким милом прожекторів, як комаха, що їй попереламували лапки, — він вертівся, намагаючись виповзти з-під світла, бо воно найбільше йому зараз заважало. Світло заважало йому думати, мріяти, шукати виходу. Він повинен поводитися, як герой, говорив його, Річчі, внутрішній голос, бо Іван тоді покине його. Він, Річчі, буде сильним. І Річчі посунув на міліцейський наряд. Перша куля хлопнула в плече, розвернула все тіло на тридцять шість градусів. Друга влучила у ногу. Річчі крутнув головою, впав на коліно, — заворожено, навіть з екстазом дивлячись, як з дірки, над колінною чашечкою, дзюрить його кров. Це було навіть красиво. Крізь туман подумав він і втратив свідомість. До пам'яті він прийшов швидко: над ним схилилилося кілька чоловічих облич, одне жіноче. Одного він упізнав, це той легендарний полковник Ракша. І тоді Річчі вирішив, що божеволіє.

— Я хочу понятих, свідків і зробити зізнання, — тихо сказав він.

Ракша на знак згоди махнув головою, з неприхованою жалістю дивлячись на замучене створіння, що потрапило до лаписьк Дофіна.

— Ти знаєш, де Білозуб?

— Так. Він поїхав на побачення, з цією жінкою… Він зрадив мене… Покинув…

Річчі заливався сльозами. Потім почав щось розповідати, аж до тих пір, коли Ракші увірвався терпець.

— Слухай, одножопий крокодил, ти мені давай розказуй, де він зараз і з ким… Ресторан…:

— «Краків» чи «Прага», точно не пам'ятаю… Як виглядала жінка? Я не люблю жінок… І цього не приховую… Начальник, де можна розжитися кокаїном… Я заплачу… Я відшкодую затрати… Інакше нічого у мене путнього не вийде.

Ракша засопів носом, витягнув мобільника. Натикав пальцем номер:

— Саїд? Саїд, братан, допоможи, пару пакетиків коксу треба… Ні, я тебе не чіпатиму… А там як подивимося…

— Ти знаєш, де його житло?… — звертається до Річчі.

— Мене кумарить. Мені болить. У мене, пане начальнику, всі кістки поперебивані…

— Уколіть під мою відповідальність конячу дозу знеболюючого, яке тільки є. Або транквілізатори. На ньому справді немає живого місця. Що… Порожньо… — знову муркає телефон.

— Са'ід? Здорово. Шоста лікарня. Посилай гінця, — потім до Річчі: — Поталанило тобі, зараз накачають всю Дарницьку фармацевтичну фабрику. Де ти мешкаєш?

Річчі втрачав свідомість, плутав слова, вигуки, моління, погрози. Вишукана велика комаха, що впала на землю і розбилася. їй хотілося політати, торкнутися неба. Дурна велика комаха, що називалася людиною. За кілька хвилин влетів посильний від Саїда. Викинув пакети на стіл. Чемно розкланявся, тримаючи праву руку під лівою, щоб почати в разі чого стрілянину, або більше для понту, аби не страшно було. Ще раз попрощався, досить ввічливо. І зник. Лікарі вкачали необхідну дозу/ морфіну, щоб Річчі прийшов до тями.

— Я наробив багато глупоти в цьому житті… Вони в «Кракові». В записнику моя візитівка, там моя адреса, а на чистій частині телефон і як їхати до Вана… Він зрадив мені. Я хотів бути сильним. Жінка. Це дуже гарна жінка, вишукана жінка… Мені навіть лячно дивитися, до чого вродлива… Звуть Ліліт, модельєрша. Крута.

Полковник Ракша завив не своїм гласом. Першим ділом він наказав взяти у кільце весь Мінський масив, попередив сусідів, що ніякого вбивства не було. П'яні розбірки. Навіть цього не було, ніхто нічого не знає. Інший наряд блукав у пошуках ресторанів, «Краків», «Прага». Решта сиділа у засідці на квартирі Ліліт і на старій квартирі Білозуба.

— Але дарма, не обнадіюйтеся, менти, він дуже сильний і розумний чоловік. Він великий чоловік. Він вибраний. А ви знаєте, що таке вибраність?

Ракша відмахнувся від нього, як від надокучливої серпневої мухи. Ракші хотілося закричати на весь білий світ, зірвати погони, ці кляті ментівські погони, якщо Ліліт не буде поруч, то все полишене сенсу.

Ліліт танцювала. Вона наповнювалася якимось чарівним трунком, тією отрутою, що нею напувають жінки чоловіків, щоб звести з розуму, щоб закохати і закохатися. Вона танцювала, тримаючи над головою бубна зі срібними дзвониками. Хилиталася, як тремтлива жива свічка. Одна лінія тіла переламувалася в іншу. Візерунок, розлущена пелюстка соковитих уст. Оголена нога, що випурхнула з-під шовку. Увібраний живіт, спина подається назад, ноги сплітаються біля ступнів, знову розходяться. Бубон на рівні грудей. Плачуть дзвіночки. Вона проходить повз столи, б'є в бубна і наспівує. Руки тягнуться до неї, намагаються облипнути стан. Стрельнувши зеленим оком, вона тікає ближче до середини. Ліліт хоче, щоб їй запам'ятали. Щоб сповістили, коли, де і як вона, з ким була. Ця напівсвідомість псувала її свято. А вона все більше, шаленіше віддавалася танцю. Іван, розімлівшись, сидів за столиком, самотній, маленький, але цим бевзям і в голову не змогло прийти, що він може знищити їх, їхній спокій, родинні зв'язки. Іван упивався своєю силою, як упивалася своєю вродою Ліліт. Вона буде його жінкою. Навіть сьогодні. Це те, що він чекав все життя. Він перестане убивати. Вони поїдуть далеко. Вона розуміє його. Вона розумна жінка. Вона відразу вирізнила і визначила, що він не простий чоловік. А непорозуміння зітре час. Це в його силі. Але щось буркало і тривожило його. Він почав думати про Річчі, і це непокоїло його, турбувало, як хто бив легко, але боляче у тім'я. Але він неспроможний дати відповідь. Прибулець не приходив, то значить все у нормі. Він обов'язково попередив би. Пора, настав час діяти. Куди вони поїдуть? Він не заподіє шкоди цій жінці. Вона не заслуговує на це. Вона порядна жінка. Він закоханий у неї. Несподівано дві оголених, вирізьблених, наче з слонової кістки, ноги зупинилися перед Іваном. Ліліт розмахувала» підтягувала шовк тканини, пучками, клубком до живота. Іван підвів очі. Не відриваючи погляду від двох красивих ніг, білої стьожки дорогих трусиків, м'якого округлого живота з персиковою шкірою, еластичною, саме еластичною, а не пружкою. Він знається на жінках. У нього такої не було. Він зустрічався з її зеленими очима, де поволі розпалювався рідкий вогонь хтивості і щасливого кохання.

— Нам треба йти… Я втомився… Давай поїдемо до мене. Я познайомлю тебе з моїм товаришем, він дуже цікава людина. Оригінальна, можна сказати.

— Іде… Годиться. Тільки за умови, що він не буде мені заважати… Тобто нам… — Ударила бубном, зайняла хороводом сріблястих дзвіночків повітря, але встигнула помітити, що Іван спохмурнів. І підозра знову поклала на її обличчя темну тінь.

Ромодан слухав «Ламбаду». Він дивився телевізор, що його невдовзі заберуть, якщо суд виявиться не таким лояльним. Але він чекав на щось більше. Він молився Аллаху. Йому дозволили перелистувати Коран. Кілька сур він вивчив напам'ять. І він не думав про братів, жінок, сестер. Попереду міг бути тільки він. І те, що чекало його на тому кінці, зрештою було початком і кінцем в одному лиці. Але Ромодан був певен, що не пора. Кожного ранку він голився під невсипним наглядом сторожі, з квадратною головою. Рідким волоссям. Кущами по черепкові. Ромодан чекав на вирок.

Ракша сидів, тоскно спостерігаючи за нічним містом. Ніч маружилася, фіолетово розкидаючи тіні, химерно видовжуючи предмети. Більше він не думав, а дивився у ніч. Навіть не чекав, все було програно від початку; воно було відоме там, куди живим немає дороги. Від однієї думки його брала моторош. На старій квартирі Білозуба чатував весь загін спецназу. Біля будинку Річчі — відділок міліціонерів та національна гвардія. Ракша не проминув помешкання Ліліт. Там стовбичило до десятка спецназівців з собаками, що у нетерплячці гребли землю, тицялися писками між ноги кінологам-собаководам. Ніч і глупа невідомість. І ти падаєш у неї, як страдник, як далекий сухий листок, якому все байдуже, окрім того, що його давно забуто і викинуто з життя Ліліт. Ніч і глупа невідомість. Ти давно почав розрізняти біль від людського щастя. Отой біль і є людське щастя. Ти останні роки, Ракша, ходиш навзирці зі смертю, а вона закохана, ця падлюча смерть, у тебе. І тобі прийдеться покласти перед ногами жінки весь біль, всю любов, всю жагу цього народу, до якого він належав, що його несправедливо кривдили скільки століть. Темне нутро ночі, і воно промовляє до нього, як розтягнута мова агонізуючого чоловіка. Думки Ракші важкі. Як металевий смак першого кохання. Як вітер поверх голів. Треба зупинятися на цьому, Ракша, бо інакше це добром ніколи не скінчиться. Занапастиш усіх. І тільки від однієї думки він підстрибнув, мов ужалений. Ні, це не його мислі, а хтось нашіптує вуркотливо і переконливо йому на вухо. Він не хотів вже бути полковником. Ці мислі наповзали з ночі, зашмульгуючи ясність думки.

Він вже не хотів бути полковником. Якщо закінчиться все добре, то він потихеньку спиватиметься дешевою сивухою, десь на дачі, колупатиметься на грядках: хай воно летить під три чорти. Рації раз по разу пищали. Вже друга половина ночі, а із засідок тільки чулося: без перемін. Як здоров'я Річчі? Оклигує. Він нам ще потрібний живим, бо не інакше ця паскудь Білозуб знову відбудеться легким ударом ратиці. І Ракша знову тупо дивився у ніч, висмалюючи цигарку за цигаркою. Він думав про смерть. Раніш він так не думав. Жмур він і є жмур. Але зараз він зіткнувся з нею, як тендітна балерина з панцерником. Одне слово «смерть» викликало у нього огиду. Ні, він не буде ментом. Він втратив усе: кохання жінки, сам себе занапастив, подавшись до ментярні, і нічого від цього чекати добра. Краще здихати під арканом, ніж бути мусором, злочинцем під крилом закону. Рації мовчали."

Сріблясте «рено» рушило з місця. Воно таки рвонуло, полетіло в темряву, у напрямку масиву, до Мінської, але упівдороги Іван запропонував поїхати на свою стару квартиру. Ліліт не погодилася. Краще вже до неї. Вона наспівувала, закидала ноги на кермо. Щиро сміялася з жартів Івана, дозволяючи собі за кермом випити келишок шампанського. Іван весь роздобрів і їхав певний своєї перемоги і певний того, що щастя його, те щастя, обіцяне Ангелом, влада над світом, ось воно тільки починається. Ліліт розповідала, як уміє добре готувати. Іван тільки тішився розмовою. Йому це нагадувало легку любовну пригоду, що з часом виросте у велике почуття. Хіба не для любові живе чоловік? Хіба не народжуються з кохання діти? Вона припала повним ротом, соковитим ротом до його тонких губів, відчуваючи, як тріпоче серденько, як ноги мліють, і вона ганчіркою ось-ось повисне на дужих плечах цього чоловіка. Зараз вона впевнена — це не той тип, що його шукав Ракша. А Ракша… Нехай котиться той Ракша під три чорти. Вона насвистувала модну пісеньку, але кермо дало крену, зачепилося крилом і бампером за стовпчика, пішло юзом, вирівнялося. Через побите переднє скло вилетіла сумочка Ліліт. У воду озера.

— Сьогодні дійсно відбувається щось серйозне… Але як нам пробратися до моєї квартири, бо ключі тю-тю. І не думаю, щоб гаішники нас погладили по голівці. Зробимо так. У мене є ключі одного знайомого, і ми пішака доберемося ось туди. Навіть не на таксі. А «рено» нехай стовбичить.

Вони телефоном викликали дорожню допомогу. Взяли таксі, прикупивши продуктів, поїхали у бік Солом'янки.

О п'ятій годині ранку полковнику Ракші переказали по рації, що знайшли пошкоджене «рено» сріблястого кольору. Нічого особливого. Навіть слідів крові. У засідках — без перемін. Треба готуватися до найгіршого. Ракша дивиться у ніч. Він вже не був ментом. Він був тим, що повинен зійтися один на один з Дофіном Сатани. Так він його про себе називав. І тут його знову підкинуло. Як він раніш не припустився такої думки?!

Кімната Івану Білозубу сподобалася, щоправда, тут не прибрано, але якщо поставити канделябри, троянди, червоне вино, то для кохання кращого не може бути. Ліліт нашвидкуруч позбирала папери, згребла в одну купу і запхала до комірчинки. Івану сподобався широкий диван. Він любить дорогі речі. Кому належала кімната? Одному знайомому? Він десь безслідно пропав? У неї вертілося на язиці — Ракша, але щось зупинило. Вона подалася на кухню, портрет, фоторобот зник. Лишилася мапа. Вона згорнула її і запхнула до великого пластикового мішка. Почула на собі погляд. Обернулася і Побачила роздягненого до пояса Івана. Він тримав у руках відкорковану пляшку вина, двома пальцями, за тоненькі ніжки, голівками донизу келишками.

— Ходім…

— Зараз прийму душ. А ти поки посидь на дивані. Потім наберу до ванної тобі води.

— Так, — спокійно мовив на те їй Білозуб, поставив пляшку поперед себе і увімкнув телевізор. Бавився з пультом. Крізь просвіти він спостерігав, як вона стоїть зовсім гола під душем, така далека і бажана, створена для нього, і більше ні для кого. Вона буде його помічницею, вона підніме його в очах суспільства. Він заставить говорити людей про нього вголос. Він заставить коритися їх йому, а вони за честь вважатимуть хоч раз глянути на неї. Ось вона вийшла у легкій чоловічій сорочці, з точеними ногами, зеленими очима з-під копиці мідного волосся. Вона присіла тиха до нього і поклала теплі долоньки на його кошлаті груди. І він її поцілував. Вишукано, як цілувався з гомосексуалістами, так, як вони, ніхто не вміє робити свою справу. Одним порухом він скинув з неї сорочку, заглянув у її чисті, зелені очі, де горіли тільки ніжність, любов, відданість. Дійсно, у нього сьогодні великий день. Він пестив її груди. Подумки вона віддавалася чомусь солодкому і забороненому, вона віддавалась вся, до безпутства, тремтячи пещеним, тендітним тілом під ним, під його могутніми розкриллями плечей. Вона навіть не стримувала крику від оргазму, коли кінчила, як тільки Білозуб увійшов у неї. Цього вона навіть не дозволяла Ракші. Цьому мужчині, з заворожливим поглядом, майже незнайомцю, якого годину-дві запідозрювала у смерті скількох людей, навіть її судженого. А зараз топилася воском під ним, мокріла раз за разом, кричала від радощів і захвату. Вони спробували всі позиції, які знав Іван, які знала вона. Вона провалювалася у солодку мелясу любовного шалу, але іноді щось виринало після відпочинку, коли вони перекидалися словами, — до неї знову закралася підозра. Чим безглуздіше вона їй видавалась, тим більше Ліліт вірила в неї. Хтось третій, зовсім не видимий, звів їх, — це не випадок. І не випадкова така пристрасть до цього чоловіка, якого ще за годину до любощів вона готова була вбити. Під сірий ранок, коли Іван спокійно спав, дихав рівно, усміхаючись уві сні, вона почула голос: «Зайди до ванної!» Спалах освітив кімнату. І вона подалася до ванної кімнати, витягуючи з кишеньки браунінг. «Сиди тут… І чекай…» І те, що проговорило, зникло, але вона була впевнена, що воно чатує тут. Вона сиділа в джакузі, заганяючи набої. Гільзи цокотіли об кахлю. Нарешті вона набила набої, пустила воду і почала наспівувати. Іван лежав голий, розклавшись безтурботно тілом. І тут зарипіла дверна скважина. Двері розчахнулися від удару. Попереду, розвіваючи полами коверкотового пальто, з витягнутою для пострілу рукою, з «стєчкіним», влетів Ракша, а у вікна посипалися спецназівці національної гвардії.

— Всім лежати… Команда: обличчям на підлогу. Писком на підлогу. Скотина, я сказав рилом в землю. Кайдани на ноги, на ноги. Руки мені його не страшні. Де жінка? Сука, я запитую, де жінка?…

Білозуб тільки пузирив злісну піну, мочив підлогу сечею, — лежав під двома десятками стволів. Він не протестував, бо не встиг оговтатися. Його скували кайданами і потягли до «воронка». Ліліт сиділа в джакузі, наставивши дуло собі в рота.

— Підійдеш, я сама вкорочу собі життя… Ракша… Ракша… Ракша… Я тебе зрадила… і з ким… Він переконав мене… Я не хочу жити…

— Пусте. Піська не вулиця. Потрахається і стулиться, — обеззброїв грубо Ракша і обійняв Ліліт за плечі. Довгі і непотрібні жіночі розмови; голова тяжка, але спати, хоч ґвалт кричи, зовсім не до сну, не хочеться. Думка визріває в голові: де спокій?

— Але з самого початку я слідкувала за ним. То, видно, доля так розпорядилася, щоб воно так трапилося. Ой, що я несу… Ані він нічого не запідозрив, ані я. Ой, що я несу… Тобі таки на роду було написано впіймати того виродка.

— Тут в нас ще один є. І зовуть Річчі. О-о-оо, той розписався, що Джек Лондон з Мопассаном на купу. Все о'кей. Пребираємося жити до тебе. Я в цій кімнаті похезати не захочу.

— Згодна, але поки давай не ставити штампелів. Це встигнеться. І є пропозиція. Вірніше, прохання: як з міліцією?

— Це моя остання справа. Я вже давно не мент. Може, стану пасічником, моряком, кочегаром, детективом, архіваріусом, але не ментом. Я згоден бути лайном, коли всі генії. Або геній я, а всі говнюки — це теж непоганий варіант.

Справа розтягувалася надовго. Білозуб зізнався на третій день після перехресного допиту із свідками і подільником Річчі, котрий поводився скромно, часто плакав. Іван охоче говорив про убивства. Він детально, смакуючи подробиці, розповідав, як трусонула головою жертва, як вони віддавалися йому, не лякаючись, як він перетинав горлянки, а потім «пфа-фа-фа» — так він імітував звук відірваної голови. Він не розкаювався, а все більше налягав на якійсь вибраності, часто згадував ім'я Бога, якихось ангелів, про вищі світи, де він побував. Він, з усього, затягував слідство, бо в повітрі висіло «про накладення мораторію на смертну кару». Тому тягли справу з Ромоданом. Ним займалися психіатри. Тільки один Ракша прийшов і приніс йому Біблію. І сказав: «Якщо ти там знайдеш хоч одне виправдання тому, що зробив, то я тебе випущу… І сам сяду на твоє місце…» За тиждень він звернувся з проханням надати йому кілька чистих аркушів паперу. І написав листи. Писав він до того невідомого, що не приходив, що полишив його. І коли той постав перед Іваном в обличчі чорного, високого, як вежа, чоловіка, розсміявся прямо в обличчя, сказав: «Не тому ти Богу, Білозуб, служив… Зовсім не тому… Я тільки ангел… Падший ангел… І все… Я Сатана, Вельзевул, Люцифер, як хочеш мене називай… Але ти і в це не віриш. Не буває галюцинацій. Бувають хворі ідеї, на які ви липнете до мене, як мухи на мед…» І зник.

За півгодини до четвертої Ромодан прокинувся від сторонньої присутності в камері. Тхнуло аміаком і креозотом. Він дбайливо перебрав світлини, переписані сури, речі, що лишили для нього як найнеобхідніші в кхмері смертників; далі він чекав, коли двері прчиняться і його поведуть. Зайшла охорона, ще двоє в штатському, і сказали, що його прохання про помилування на ім'я президента відхилено, але є ще надія написати апеляційного листа до ООН. Ромодан мовчав. Він навіть не боявся. Потім несподівано сказав, не пізнаючи свого голоса:

— Дозвольте мені побачитись, якщо таке діло, з Білозубом.

Навдивовиж, його прохання не викликало подиву. їх звели, поставили між ґратами. Ромодану зняли кайдани. Білозуб дивився на нього сірим, водянкуватим, затравленим поглядом.

— Чого ти від мене хотів? — прохрипів він, і очі забігали, як у шкідливого безпритульного собаки.

— Нічого. Окрім тебе, — міцні руки стиснули крізь ґрати горлянку Білозуба. З присутніх ніхто навіть не зрушив з місця. Спаралізовано вони дивилися, як все сильніше і сильніше стискає горлянку Ромодан Білозубу. Чи то від несподіванки? Навіть подиву на обличчях присутніх не було. Голова Івана зателіпалася, висолопила язика, повисла на шиї, і він зсунувся на руки конвоїрів.

— А зараз пішли. Промисел Господній закінчився, — сказав Аббу аль Ромодан.

І вони пішли коридором. Він оглянувся на двір через скло і побачив сині плями світла на самій землі, наче це було на підлозі; він видихнув спокійно, хоча вже десь, дріблячись, лопаючись міріадами капілярів, судин, розщеплених атомів у сірому мозку, він перестав існувати. Кров штовхала у голову. І він почув хлопок пострілу. Це, видно, останнє, що Бог подарував йому на цій землі наприкінці, — мужньо або з жахом зустріти смерть, впізнавши, угледіти її, коли з життям на хвилину лишаєшся сам на сам. Він зробив це з такою мужністю, як пізнають вперше статеве життя тринадцятилітні — з гірким ударом розчарування, легкою втомою минулого.

Рівно через два дні після цих подій було накладено мораторій на смертну кару. Два дні могли зберегти життя обом: і Білозубу, і кримінальному авторитету Ромодану. Але доля розпорядилася інакше. Річчі просидів три роки, чекаючи вироку. Він став набожним, щирим, страждав від великої кількості мужчин, що намагалися його зіпсотити. Нарешті суд виніс йому вирок — п'ятнадцять років суворого режиму. Але він вироку не дочекався, повісився на туалетній трубі, тільки дізнався, що Іван загинув.

Ракша одружився з Ліліт. Став приватним детективом. У них двоє дітей. Міністр подав у відставку, призначили нового, намагаючись пропхнути це законним шляхом, але поки що марно. І більше про цю історію в родинах наших героїв ніхто не згадував. Ракша, він же Вітька Сурмач, качав на пасіці мед, старівся потроху. І життя для нього втратило сенс, будь-який. Він знав одне: щоб тебе там не чекало на тому кінці, та життя треба прожити, яким би страшним воно не здавалося.

30 грудня 2000 р., м. Київ

Content

Олесь Ульяненко
Дофін Сатани

1 Початок

2 На крилах зла

3 Ракша

4 Поклик

5 Зустрічі

6 Ромодан

7 Ліліт

8 Танок смерті