Андрияшик Роман Васильевич

Романи

Думна дорога

Він не був щирою людиною, відкритою світові. На його чолі відбивалося вічне протистояння з людьми, та й із самим собою, – і не тільки внаслідок надзвичайного характеру.

Роман Андріяшик (1933-2000), який прожив від голодомору до зламу тисячоліть, був епічним прозаїком. Його постійна невдоволеність тим, що маєш, немовби втілює настрій того, що не вдалося осягнути українцям у своїй давній і недавній історії. У його прозі немає настроїв завершеності якоїсь значної справи – все через нездійсненність особистих літературних медитацій, нерозривно пов’язаних з українським прагненням, що протягом життя багатьох поколінь втискувалися в різні рамки фразеологій і побуту, проте залишалися такими ж болісно зачаєними та небезпечними.

Наративність Андріяшика не пояснюється виключно з естетичних позицій. Його художня стилістика, зважаючи на величезне творче обдаровання, тобто значні стартові можливості в літературі, не стільки розвивалася, скільки виживала, щоб залишатися художньою в умовах пресингу тоталітарної риторики.

Цікава ідеологічна лінія романів Андріяшика. Він не випадково звертається до міжвоєнного, а не повоєнного періоду – щоб уникнути прямої критики націоналізму. Автор подає цінну історичну інформацію, майже повністю відсутню в читацькій аудиторії під час написання твору. Хто забув її значення, нехай згадає перебудову. Не пояснена владою й самотужки відкрита суспільством інформація призвела до розвалу СРСР.

Андріяшик створює в історичному просторі власний ідеологічно-психологічний простір, в якому існують його герої. Вони долають гірке відчуття несправедливості, пов’язане насамперед з навколишньою реальністю, насправді виходять не так з почуття якогось вищого обов’язку, як з оборони власної гідності. Проте сам цей спротив одночасно робить їх жертвами, накладаючи відбиток ускладненості характеру. Андріяшикові вдалося показати, також через автобіографізм, негативну багатовимірність української натури, яка стала однією з найпосутніших національних рис, поза якою не існуємо всі ми.

Андріяшик був майстром історичного роману. Він сам писав про це в листі до В’ячеслава Медведя 10 травня 1985 року: “Я вмію втікати сам. Та лишень до історії”. Він утікає не так від власного сумління, як у світ мистецтва, який розуміє в романтичному дусі. Той же лист доносить до нас такі міркування: “Процес творчості. Для людей пересічних – це хвороба, хворобливий стан, стани, майже якась патологія. Тобто – незбагненне, отже – чимось порочне, магнетизуюче інших, як найприродніша жіноча вагітність, як найприродніше збудження людини весною чи запахом хліба за першожнива. (…) Щоправда, поети завжди були поганими політиками, епіки завжди випереджали політику, цей розгляд людей усе-таки лишався фантазією у фантастичності”.

У ключі “виробничого” роману – “Сад без листопаду” (1984). Твір розширює ілюстрацію радянської ідеології: “Зате війни немає” – один із нововинайдених міфів часів занепаду. Роздуми про мир, корисні копалини та крилаті ракети не привели Андріяшика до якихось глобальних висновків, чи, як тоді казали, художніх узагальнень. Прозаїк зі своєю епічною свідомістю не міг вирватися з українського контексту. Сучасність йому не вдалася, тому що радянська людина не була мрійником. Сучасник Андріяшика вражений художньою неправдою.

Проте тут також прихована певна інтрига. “Сад без листопаду” – це роман повсякденного побуту, що є частиною справжнього життя. Щоденність була не просто радянською, вона була також звичайною українською тривалістю, без якої неможливо собі уявити історію. Тому Андріяшик не цурається цієї медитації.

“Сторонець” (1992) – один із найвдаліших історичних романів Андріяшика – присвячений Юрієві Федьковичу. Повернення – лейтмотив твору. Федькович повертається додому, повертається з католицизму у православ’я, у “рідну батьківську віру”, повертається в українську культуру. Хоч, здається, релігійне питання приховує в собі щось дуже важливе для історіософії Романа Андріяшика, усвідомлене ним дещо пізніше. Він не міг знайти сталу архімедівську точку, від якої міг би відштовхнутися, бо перед очима українські питання не розв’язувалися. Андріяшик був народжений греко-католиком. А творив у країні, де на сімдесят років переміг розвинений соціалізм, – значною мірою продукт російського православ’я, що вони разом для України невимовно чужі.

У трактуванні образу Юрія Федьковича простежуються сковородинівські мотиви. “За світом йду”, – каже останній.

Формується й коло політичних проблем: “Зволощені гуцули і собі почали мріяти про дунайську імперію. Сполячені галичани – про віслянську, знімечені русини не дають розвалитися Австрії”. Для епічного прозаїка, орієнтованого на історичний спосіб мислення, такого роду категорії, хоч би вони були ідеологемами, дуже важливі.

Позбавлена яскравих барв постава Юрія Федьковича багато в чому пояснює постать самого Романа Андріяшика. Горе від розуму, невимовний сум від розуміння тих речей, які більшість співвітчизників не здатна назвати своїми іменами. Темний і бідний, але прекрасний край, сильний своєю тугою, що може несподівано виявитися в різних формах та іпостасях – від інтелектуалізму Франка до збройної незламності 20-50-х років XX століття, коли меланхолійні дядьки із Стефаникових творів налякали відразу всіх окупантів. Федькович був одним із тих, хто спробував словесно втілити вміст цієї туги. Андріяшик так і залишився на перепутті між ножем і словом: що ж має більшу вартість у певних періодах української історії?

Проте Федькович в Андріяшика наближається до найтіснішого поєднання життєвої та літературної правди. Насправді автор і головний герой перетворюються на одну особу, яка й мислить цей світ, – так вони безпосередньо наближаються до істини.

Набагато раніше, ще 1983-го, у видавництві “Дніпро” вийшла книжка з двома романами Андріяшика: “Додому нема вороття” та “Люди зі страху”. Вони, без перебільшення, – найкращі твори автора. Андріяшика найбільше хвилює заблуканість українців між часами, війнами й кордонами. До цієї ж теми він уже в роки незалежності звертається в чернетковому творі “Три хрести”. У його романах ми бачимо повсякденну реалізацію, втілення українського життя через проживання окремих людей, з їхніми побутом і пристрастями. Нехай суєтне, не таке вже захоплююче, проте справжнє й людське. Прозаїк не просто ілюструє історичний побут. Навпаки, розуміння історії приходить із розуміння повсякдення. Тому, на відміну від багатьох колег, Андріяшик не кинувся в нашому часі прямим текстом висловлювати те, що мало сенс, але було забороненим. Його твори не перетворилися на плакатні ілюстрації політичної банальщини або на хворобливу еротоманію.

У романі “Додому нема вороття” ми бачимо розділену сусідами Україну, невибагливе гуцульське життя й рабську долю нації – опору й годувальницю окупантів. Так, Оксен Супора на фронтах Першої світової обороняє імперію Габсбургів. Він доходить розуміння того, що варто проливати кров тільки за свою батьківщину, свою державу й свій народ. “Додому нема вороття” – тому що немає дому, не існує на карті такої держави, яка його, Оксенова, – батьківщина. Гуцули зважуються на бунт. Нема де пристати, зупинитися, перепочити. Немає тилу, безпечного простору. Цим відрізняється наша історія від світової. Роман Андріяшик єдиний у нашій історіософії та літературі відзначив, що за таких пекельних умов українці не стають іншими. Вони залишаються самими собою. Світова історія дає нам інші приклади. Коли такий простір відсутній, коли в народу забрано територію, мову, історію, відбувається більше чи менше болюче переусвідомлення, як-от у випадку з англійською історією (перевтілення нації через примирення із завойовниками). В іншому випадку людина перебуває поза законом, вони не така, як усі. Мислячий українець протягом своєї історії – постійно в межовій ситуації.

Проза Андріяшика доводить нас до відчуття й розуміння того, що вся українська історія – суцільна межова ситуація. Разом із початком третього тисячоліття. Навіть цілком задоволений побут не дає відповіді на питання, які ставить перед собою людина. Завдяки українській літературі, зокрема тій традиції, до якої належить Роман Андріяшик, Україна може й повинна бути помислена тереном, на якому вічно здійснюється творчість. І вирішення одного питання означає не більше, ніж виникнення багатьох нових – інших.

Відносність не може бути точкою опори для літератури. Як не можуть бути відносними людяність і докори сумління. Андріяшик прагне не комфортного стану – для побутової реалізації індивідуума. Прозаїкові необхідні глобальні відповіді для загальної реалізації людяності. Медитацій потребує слово “страх” у назві роману. Тут глибина й підтексти. Це той страх, який існує разом із людством. Недобрість – аж до початку руйнування внутрішнього світу героїв Романа Андріяшика – пов’язана з тим, що вони віддалені від Бога, що є незрозумілим і ненормальним, оскільки в межових ситуаціях людині найлегше спілкуватися з вічністю. Маємо конфлікт Андріяшика-професіонала, зануреного в мистецтво, як вічність, з вимушеним матеріалістом, що вже не виправдовується ніяким Езопом.

Однак зруйнований сам автор. За ним же йдуть герої, які пережили, перелюбили, перененавиділи власне життя. Залишається ще щось, пов’язане з незнищенним професіоналізмом, з побутом – джерелом і наслідком вічної інтриги людського життя. Побутописання Андріяшика вказує на мовленнєве поєднання літератури, філософії та буття, традиційне для української класики. Хоч у нього це більше традиція, ніж стиль.

Андріяшик зумів пов’язати долі своїх героїв із загальною ідеєю – ідеєю українського визволення. Це була ідея, яку вони якщо не вирішували спільно, то принаймні під її знаком жили. Роздуми над Андріяшиковими романами неодмінно приводять до міркувань над питанням нації та його похідними – людською гідністю, спільною кров’ю, землею, історією й майбутнім.

Усього цього можна позбутися, назвавши проблеми комплексами та перетнувши океан, проте не без шкоди для ще більшого узагальнення – людяності, – яке також не буває абстрактним. Насправді мораль дуже конкретна, вона існує в справедливих відповідях на кожне питання, що його ставить перед людиною життя. Чи існує альтернатива, яка не була б зрадою самого себе? Для Андріяшика – ні. Він наводить авторитетні приклади Гуго Коллонтая й Тараса Шевченка. Хоч для нашого сучасника така альтернатива з’являється у примарах різнорідного мракобісся, яке іноді називають постмодернізмом, суттю чого – втеча. Мотив табули раси – прагнення розпочати життя з чистої дошки, змінивши ім’я, оточення, побут, землю й кров.

Українцеві у прозі Романа Андріяшика доля не дарує безпечного простору, хоча б такого, який мають чи яким володіють герої Ернеста Геменгвея. Для новітніх вітчизняних “інтелігентських романів” сама ідея безпечного простору – небезпечна чужорідна утопія. Його не може бути поза батьківщиною. Герої роману “Люди зі страху” хочуть спільно помислити Україну, а не з кимось домовитися про неї. Знову виникає образ Гонти як символ майбутнього остаточного розв’язання “українського питання” – буде нагадано, що на цій землі все наше. Саме про це ми чуємо зі слів Прокопа Повсюди: “Це моя дитина, – сказав я, показуючи на кров. – Вона народилася від кулі. Бережіться… – Мене повалили на сніг. – Бережіться, полковнику, – шепотів я, – бо вона народилась від кулі. Я не знаю, ким вона стане, коли виросте…”

“Самота – лиш пів-Смерті”, – писав Роман Андріяшик Вячеславові Медведю. Ми вже не дізнаємося, що він вважав справжньою смертю. Прикрий і безпритульний, Андріяшик зумів зберегти свій майже тваринний письменницький професіоналізм. У протистоянні зі світом і з собою він був і залишився прозаїком. “Мені не пишеться тільки тоді, коли гину з голоду, коли змушений утікати до коліна з блокнотиком, а в ньому не розженешся, коли треба втиснути в одну фразу чийсь досвід цілого віку без посилання в кінці сторінки… Тоді не пишеться”. Прозаїк так і не зупинився у вічному русі творчості. Проте Роман Андріяшик так і не встиг побачити опублікованими ані свої письменницькі щоденники, ані свій роман “Три хрести”. І ось усі найзначніші твори видатного прозаїка увійшли до ошатного однотомника. Це, безперечно, велика подія для нашої літератури.

Сергій Квіт

Люди зі страху

Книга перша

В ОБЛОЗІ

Чи я в батька не дитина була?

Чи я в батька не кохана була?

Взяли ж мене заміж дали

І світ мені зав’язали…

З народної пісні

І

– Як спалося? – запитала Левадиха.

Вона й очей не звела. Та можна не сумніватися – в якусь мить якимось хитромудрим способом встигла на мене зиркнути і навіть збагнути, в якому я настрої. З чемністю квартиранта я відповів, що добре, і, одразу забувши все, усміхнувся… Мені було так легко, ніби з плечей звалилася Говерла.[1]

– Гм-м… – збиралася з гадками Левадиха. Перекинула сніпок квасолиння, поправила макітру між коліньми. – Полощешся, мов ласиця. Отак у мого Антона було: я забудуся під куделею, аж гульк – гейби нема чоловіка в хаті. А він у кутику над цеберкою.

«У життя тисячі нагод витравити з людини впевненість, – подумав я. – Тоді, як утікач, боїшся власної тіні».

– …Семко був непосидою. Не балакав, а кричав. «Цить, – прошу не раз, – не репетуй, не в кузні». На хвильку прикусить язика, відтак своєї… А ти кудись збираєшся? Господи, що мені діяти з цим парубком! То зодягни що тепліше на себе, який нагріток у тій шинелинці? Студено ж. Зима не на жарт.

– Зима, – повторив я. Тьох! – щось колькою вперлося в серце. – Зима. – Я штовхнув набучавілі двері.

Снігу випало до колін. Небо віщувало близьку заметіль, хрипло й насторожено шурхотів жужелицею повноводий з осені Дністер. Скелі над селом заокруглені, наче голі дівочі коліна на передсвітанковому березі, коли пустунки знімають до купання сніжно-білі сорочки. І все нині мов на замовлення. Наче й природа повернулась на десять літ назад, щоб рушити заново вже іншою, ліпшою дорогою.

Я зіперся на ворота, доп’яна вдихнув самосаду.

Я ніби знав, що Він сьогодні спроможеться на слово.

…Досвіта мене розбудив холод. Я сонно глипнув на замуровану інеєм шибку, на язики снігу, надутого за ніч на підвіконня поміж трухляві рами, і накинувши поверх рядна шинелю, вкрився з головою.

Мене причавила бездонна, аж моторошна пітьма. Зупинився час, щезли думки, і мною заволоділо відчуття недалекої його присутності.

Я ворухнувся, аби вийти з-під неприємної влади темряви. Почав наслухати. З монотонного шелесту кукурудзиння за стіною, з пошкрябування лопати – видко, Левадиха розчищала замети – щось немовби нашіптувало: «Він уже близько, от-от появиться».

Він вихопився перед очі несподівано, на весь зріст, і схрестив на грудях руки. На Ньому була срібляста смушева шапка, коричнева куртка, вовняні про свято штани і високі чоботи з попротираними халявами; з-під ліктя визирав рожевий обрубок пальця, ліва повіка, як завжди, коли Він на щось напружено дивився, була опущена нижче за праву.

Таким Він запам’ятався мені за життя. Востаннє Він був трохи напідпитку, винувато-сумно всміхався, та із зіниць поволі й м’яко спливала, як завсіди, дочасна туга, бо таким Він уже вдався, що думка його вічно забігала поперед подій і ятрила душу загодя до лиха.

Але з того дня, відколи Він ходить за мною привидом, Його чоло оповите тінню таїни. І тепер ця тінь дрібно мерехтіла, мов полум’я згасаючої свічки. Чим довше я придивлявся до Його обличчя, тим більше здавалося, що Він душиться від якогось невисловленого болю, проте не може заговорити.

Мене вдарив дрож: а що, коли Він піде, нічого не сказавши? Водночас я побоювався того, що Він мав на гадці.

На тілі виступив холодний піт. Я знемігся, чекаючи, бо Він уже вічність стояв наді мною. Надія покинула мене, майже відчутно забравши зі скронь свої теплі долоні. Я повернувся на бік, тихо зітхнув. Тягар спав із серця. Відкинувши рядно, я потягнувся до сліпучо-білої повсті шиби, провів по ній нігтем. І в цю мить – можу дати голову на стин, що правда, – глухий, мов з іншого світу, Його і не Його голос сказав: «Іди, сину…»

Гай-гай! Легко сказати – іди. А при яких здобутках? Якою дорогою? Що ж, поміркую. Лишень не вибігати на торг раніше за коня!

Повз мене заклопотано прочовгав Молотковський, прокашляв Герасимчук, мелькнула Крочакова Ревека. На куті, окрім Левадишиної, ще шість хатин. Я перечекав, поки й решта вирядить посланців до Шехтманової крамнички. Петро Стінковий і Федір Загата повискакували з обор в в одну мить, але Петро завовтузився із защіпкою і пропустив недруга (відтоді, як Загата посварився з націоналістами, сусіди не в ласці). Загата, порівнявшись зі мною, кинув: «Як зима, Повсюдо? На той рік можна сподіватися врожаю»? А Петро, проходячи, на зло Федорові, зосереджено дивився під ноги.

Нарешті, в село з кошиками подався Богдан Онук. Я рушив завалами в протилежному напрямку. Підгартований морозом, сніг пересипався за халяви. Я зачерпнув пригорщу, покуштував на смак. «Теж, мабуть, цілющий». Про це доводилося чути щозими. «Як?! Не вірите, що снігова вода цілющя? – наш сусід Северин Шутько вимовляв замість «ща» – «щя». – А диви! Жили б тоді в горах по сто років!..»

Я мотав на вус і кривився. Чому батько не перевезе нас у Карпати? Там дожили б ми щонайменше до двохсот. От надивилися б усячини!.. Та батько мовчки похитував головою, потім, дратуючи Северина, стиха бурмотів: «Скажи, добродію, інше: нема ось багатшого краю за наш, а люд споконвіків у злидоті». Після цього вони заглиблювалися в політику, затіваючи не перший і не останній «біг до моря»,[2] а я, понудившись, поки не показувалося сонце, нишком задкував до сіней – і до хлопців, ліпити снігову бабу.

Удома в нас перший день зими святкували. Мама спозаранку втискувала мене в стару «амуніцію», і я вибігав пробивати сліди. З хатнього сутінку з-поза вікон за мною стежили усміхнені очі, і йшла напрочуд лагідна розмова про те, наскільки я виріс, як змінився. Розчервонівшись на морозі, ховаючи в старезне дрантя закляклі пальці, я волочив замети якомога довше, бо лиш цього дня батько з матір’ю бесідували так, ніби щойно побралися. Правда, вони в мене не їлись поїдом, як інші. Ото підніме їх досвіток, і починається: того нема, і того нема, і те здалося б, і без того не обійтися. А тоді мама з таким самим незаперечним правом, як на молитву, сідала до вікна плакати. Батько й собі раз по раз поглипував на вікно, ніби вулицею повинен був підкотитися зі скарбами возище, що випадково десь забарився, нервово барабанив по скрині обрубком пальця (пам’ятаю з ґуральні дідича Повча) і хмурився. Але, врешті-решт, нестаткам хоч трохи можна було зарадити роботою, і вона гнала їх із хати. Мама зітхала, мов важко їй було покидати свій закуток скорботи, батько коротко лаявся: «Паршивий світ! Видко, не проживеш, як не будеш кривдити!»

Мене обступала самотина. Вибравшись на горище, я цілував надщерблену татарську шаблю, видобуту з Дністра ще маминим дідом, і з розгону встромляв у стріху на страх ворогам…

Батько розмовляв зі мною мало. Та все, що він при мені казав, чогось глибоко западало в пам’ять. Довго, приміром, мучили слова: «В українців гірка доля, як у негрів». Скільки я не мізкував, що те може означати, так і не дійшов смислу. Проте, можливо, за ці дивні репліки я дуже любив батька. Я їх згадував і в гімназії (особливо після того, як почув, що Атлантиду поглинула земля, а друїдів – цивілізатори), і після того, як мене вигнали, і я вчився майстерки у Львові, і в окопах.

У передвоєнні роки батько несподівано замкнувся. Мовчить, немов полудень, нагнічений спекою Я боявся за нього, бо, здавалося, він ось-ось вчинить щось непоправне. Ніби відчуваючи мою тривогу, він, бувало, запитливо зиркне на мене, примружить очі і… наче щось важливе згадавши, іде геть. У мене серце було не на місці: чого криється, з чим? А тепер я знаю: коли в мряці гине надія, людина починає жити самотужки. Жахливий тоді двобій з життям, сповнений прикрих випадковостей, дикостей, дивини (може, й мене таке чекає…). Але на думку спадає болючіше: а що, коли з якоїсь причини батько не хотів ділитися своєю присмерковою тугою і смутком?

Нема. І привид, мабуть, більше не прийде.

Од усього зостався куций пружечок споминів, щоб не забувати. Десь я чув, що спомини спонукують розшукувати втрачене. Не зичив би нікому. До минулого звертаються, коли несила жити сучасним і коли мусиш починати з того, на чому тебе вихопило із колії. А шанси?… Побачимо.

Зима. Як колись, село димить кізяками. Вітально похитують гіллям ялиці, небо – мов нерозоране поле, поле – як зачарована, сповита в саван красуня, яка от-от схопиться і усміхнеться людям. Ба ні! Не скоро. Тільки-но листопад. До речі, я охрестив би цей місяць тронопадом, якби справа лише в тронах. Насправді до весни далеко…

А тепер назад, Прокопе. Холодно. Нині вже гріх, якщо минеться без чарки.

У наших Колобродах звичайні люди, і живуть вони звичайним життям. А як взяти загальніше, то що світ, те й вони. Я тричі обійшов Гривастюкову канцелярію і тричі опинявся перед дверима крамниці. Там ішла дискусія на близькі мені теми. Хмільний гамір заманив мене.

У тютюновому чаду на широких ослонах сиділи розважливі ґазди і цідили вино.

– Німець хитрий, як лис: буцім здався, а насправді…

– А ви знаєте, що Льєж бомбардували з чотиристаміліметрових гармат?

– Якби Жофр[3] докумекав, що намислив Шліффен,[4] то дав би фріцам припарки.

– А якби Мольтке[5] не зазнався, то примусив би французьких генералів переодягатися в спідниці. Треба ж було йому гнатися за недобитками.

– Перед війною Німеччина мала золотий запас у сто двадцять мільйонів марок.

– А шанцевий інструмент забороняли видавати…

– Посуньтеся, – штовхнув я Молотковського.

– Майте на увазі, - казав у цю мить коваль, – що Вільгельм[6] – то був сучий син.

– Але на телеграмі Ліхновського, – втрутився я, – цими самими словами обізвано Георга V.[7] У владик кожне слово на підхваті.

– О, моє шануваннячко, пане Повсюдо. – Молотковський зробив для мене місце на ослоні. – Ми ось… За ваше здоров’я, пане Повсюдо! – Він перехилив кварту і, скривившись та скрипнувши зубами, додав: – Війна, знаєте, це таке діло… для кого старатися?

– Але ж війна закінчилась?

– Ніколи не закінчиться. – Молотковський люто вирячився на Головацького.

Маєте рацію, – зітхнув я. – За все добре!

– Повсюдо! – вигукнув з кута Ілля Гордій, невгомонний анекдотист, старий парубок (до цього він мене не бачив). – Хлопці! Приймаю Повсюду в заступники на дівочому фронті. Слово честі, він проп’є з нами всю валюту, яку заробив австрійським штиком, і ніколи не ожениться. Увага, панове? Коли господь прийме наші душі, прошу від громади пам’ятника: ми з Повсюдою на бочці вина. Освятіть пам’ятник поруч з цісарем.

Мені раптом пересохло в роті од його пророцтва, і я почав пити одну за одною. Подумки я протестував: «Ілля – божевільний. Не слухай. Прокопе. Ти сам знаєш, що треба робити. Це баламути. На словах вони – одне, а в душі теж хотіли б почати заново, та не мають відваги і котяться за інерцією. На себе будуть колись нарікати. А ти йди своєю дорогою…»

Пиятика дійшла такого розмаху, що стала ніби роботою. Пили сквапно, мовчки, ненаситно, як самозречені.

– Аборигени,[8] – пробурмотів я.

– Що ти сказав? – затермосив мене Ілля, звісившись наді мною. – Що ти верзеш?

– А-бо-ри-ге-ни… – Я сп’янів. – Череда, орда, латифундія, рента, розтоптане сумління.

– На, – Ілля подав мені чиюсь наповнену кварту.

Серце вистукувало ковальським молотом. Я ледве сидів, обтяжений вином. Я ще бачив, як звалився під стіл Молотковський, відтак Головацький, і зрадів: я ляжу останній і нічого їм не виляпаю.

Біля вуха хропів Ілля. Не хропів, а декламував:

То я на Чорному морі, то на суходолі,

Під припічком долі,

На припічку духи душу,

На камені рибу трушу,

Під лавлю човном плавлю,

А коло порога пристань знімаю.

Де то взялася на Чорному морі та на суходолі бистрая хвиля

Та куцому собаці

При самій с-ці

Хвіст одкусила…

– Мовчи! – закричав я, але тут же зрозумів, що це я, плету казна-що. Зціпив зуби, затулив долонею рот, але звідтіль булькало-воркотіло: – Як-то на світі поживати, яке собі занятіє мати?…

Остання крихітка свідомості забила на сполох; зараз я почну сповідатися. Зараз викажу себе з головою. Та раптом вдруге цього дня явився батько. «Встань», – звелів він. «Встаю…» Я підняв голову, але на ноги мені звалилась цісарева статуя.

– Пусти, – заблагав я.

Він мов оглух. Тоді я запитав цісаря:

– Ваша світлосте, коли скасоване рабство?

Цісар блаженно засміявся:

– З часу заснування моєї імперії.

– А що таке політика?

Цісар зірвався з долівки і крізь відхилене вікно майнув на постамент. «Почекай же, – думав я собі, - ти од мене не втечеш! Я тобі нічого не можу вдіяти за ту містику, котру ти розплодив у Колобродах, та я з тебе душу висотаю». Я рушив до нього. Тепер на ньому була маска (снігова чалма, два носи і дві пари брів. Він, здавалося, був наляканий моїм наближенням, та намагався не подати знаку і посміхався.

– Кажи! – гукнув до нього.

– Це надзвичайно велемудра забава, – пробурмотів він.

– А війна?

Цісар насупився.

– Брехня! – закричав я щосили. Небіжчик Клаузевіц проповідував інше: що війна і політика…, що війна і політика – дві повії, обидві голі, але одна носить намисто на шиї, а друга без нього. Весело? Нікчема ти! Після цього не хочу тебе бачити, здохляку! Чув?

Цісар оскаженів. З його обличчя звалився один ніс. Мене лихоманило, але я не замовк.

– Слухай ти! А чи не скажеш мені, що цінніше – скарб чи влада? – Я ще не міг відмовитися від спокуси що-небудь вивідати для себе.

– З деякого часу – влада, бо це золотий процент, – просичав цісар.

– Процент!.. Процент?! – Я отямився, з моїх очей текли сльози. За два кроки від мене перед статуєю скульбачився Ілля.

– Гордію!

– Що-о-о?

– Замерзнеш, друже. Ходи, проведу тебе до хати. Ілля цокотів зубами, попід очима в нього засиніли підкови.

– Кріпися, – мимрив я. – Богу душу оддаси. Я… Я гартований.

Ми з бідою добрели до його домівки і впали на ліжко.

Прокинувся я годин через три. Від болю розліталася голова. Було прикро і шкода себе: я ж так добре почав!

Під важкою, ретельно набитою периною хмар на тиху дрімоту хилився ще один день життя. Щиро побалакати б з ким-небудь. Бодай побалакати…

Сьогодні я вийшов з дому пізніше. Ревека вже, повертається з крамниці. Іде весела, розмітаючи кришталеві бризки снігу. Шехтман – неймовірний єврей: підходить настрій з кимось посміятися – сміється, треба поплакати – то плаче за компанію. Видко, поборгував Ревеці чи щось приємне шепнув. А вона малим тішиться. Лише раз ще перед війною, – було це серед літа, і я стрів її пізно вночі, - щось змусило її спалахнути, як зірницю в глибині небес. Стрів я її з мішком, а подейкували, що Ревека охоча до чужих курей. Світив місяць. Ревека стурбовано посторонилася на стежці, та в мішку, наче на зло, пискнула курка.

– Звідки, Ревеко? – спитав я. – Бродиш понад Дністром, як русалка.

– Бо я – русалка – тихо мовила вона.

– Оце новина!

Ревека поправила мішок:

– І для багатьох.

І мов між іншим розповіла, як з міста нагодилась їй підвода до Грушівки, а давно запрошувала тітка, то Ревека провідала родичів, їй понавішували гостинців.

– А ти з читальні?

– Еге.

– Ой, стомилась, – поклавши мішок, сіла на траві на сугірку і, спершись на руку, випростала ноги. – Як свічечка маячиш? Та побалакай з дівчиною. Дивися: так тихо вночі, аж маркітно. Як у байраку…

Вона вмостилася калачиком, підперла кулаком підборіддя і загляділася на золоті леза на ріці, що купками громадилися до протилежного берега. Обличчя її обрамлювала домоткана опаска, на устах блукала лукава посмішка, і вони ворушилися, мов вели з навколишнім супокоєм якусь потаємну розмову. На щоках тінями вигравали маленькі ямочки. У кожному її русі були натяк і обіцянка, і володіла вона цими секретами по-жіночому вправно, недарма пліткували в селі, що вона приймає чужих чоловіків.

Уже не пригадую, як зав’язалася бесіда про життя, про щастя, одначе вечірня, яку відправила Ревека, залишилася для мене чимось особливим. Подібної імпровізації мені не доводилося чути ні до того, ні після того. Я слухав її в повній розгубленості, підсвідоме порівнюючи Ревеку з вродливими, осяяними розумом царицями, яких у дитинстві бачив на срібних монетах.

– Щастя… – сказала Ревека. Потім, зітхнувши, повторила це слово і повела, повела як циганка ворожбу. – Це, Прокопе, коли… і ще коли, і ще, і ще… Коли надворі весна, все росте, дарує душу і тіло…

Я приголомшено дивився на неї, не сміючи пропустити жодного слова.

– …А ти йдеш полем з опалкою пшениці і сієш у пухку ріллю, а до тебе виходить твоя жінка з діточками, і ви усміхаєтеся полю і людям…

Зі щирою слов’янською розчуленістю я шкодував, чому Ревека не моя Марина. Тоді поклав би їй на коліна голову, втупився зором у Чумацький Шлях і міркував би, що таке добро, а що таке зло…

– …І всі ви, хто вийшов на роботу і хто приніс на поле доброзичливе серце, – всі дивитеся на небо і кажете: «Ну, тепер пошли, господи, дощу!»

Мені од вдячності хотілося розцілувати Ревеку, і я ледве стримувався, щоб цього не зробити, бо тоді я ще не соромився своїх почуттів і не привчився чекати за них розплати від життя як за непогашену позичку. А також думав, що подібне багатство може вживатися із таким убозтвом лишень у наших краях; хоч воно початок чогось великого і неосяжного, його поглинуть скелі, береги, земля.

– …Хмара обіймає небо, починає блискати, і, коли ти розсипаєш останню жменю, падає перша крапля. Ти береш на плечі одну дитину, за руку – другу, жінка складає до кошика миски, та навколо гримить, і вас періщить дощ. Ви потюпали розмоклою дорогою, і дома на вас уже не лишилося сухого рубчика. Але ви смієтеся, роздягаєтеся, вишиваними рушниками розтираєте тіло і кладетеся в ліжко, і вам відрадно від того, що котяться тріскучі із дзвоном громи, слухаєте, як за вікном цівкотить вода і цілуєтеся до впаду, і вам завихторюється поцілувати навіть огненний язик блискавиці. А досвіта виходиш у поле. Видиш білий корінець. Помічаєш тих людей, котрі вчора сіяли поруч. Гукаєш: «Дай вам, боже, щасливо!» – «І вам того зичимо!» – одвічають тобі…

Молитва закінчилася. Ревека секунду-другу мовчала в задумі, потім встромила в поділ лице і, ридаючи, тихо заскімлила.

У моїй голові завихрилися тяжкі гадки, а Ревека заспокоїлася так само несподівано, як почала плакати. То була свята іскра. Я її захищав би на всі лади, а люди не бережуть. Ревека пустилася берега, може, й соромиться згадувати ту хвилину…

– Прокопе, куди? – виспівує Ревека. У кожусі грім-дівчина, а застав її кілька днів тому в Левадихи в киптарику до стану – гінка тополина.

– Гратулювати цісареві, Ревеко.

– Ха-ха-ха-ха!

– Велено являтися на мальдунок.

– Ой матінко небесна!..

– Ось запитав недавно, що таке любов. Набурмосився, присклепив око та як зарегоче… Точнісінько, як ти оце. Химерний мій цісар.

– А ще про що розпитуєш?

– Чи зміниться такса на патріотизм. Він гримнув: «Ти прийшов мені поклонитися?»

– А ще?

– Радився, де роздобути дахівку на хату. Ні мур-мур.

– Хочеш будуватися?

– Батько наказав.

Ревека прикрила віями великі чорні зіниці, помовчала, здається вражена, згодом мовила:

– В добрий час, Прокопику!

– У який-який?

– Та примовка така, – ніяково усміхнулася вона, і від цієї усмішки в мене кров захолола в жилах. – Справді, будуйся.

– Для цього дихаю.

– Треба якось жити.

– Ніби з моїх думок вичитано. Пора псові буду мати.

– А не так?

– Так, Ревеко. Покладу хату, розведу діток і щодень буду товкмачити: «Не суньтесь, бісенята, в політику, бо в’язи поскручую».

– Який ти злий! Хутчіше поправляйся, ліпший станеш.

– Худого мене кулі минали.

Ревека тугіше стягнула кінці хустки і півголосом спитала:

– З Мариною в гніві?

– Що з воза впало – пропало.

– Так-так… Ну, то щасливо, Прокопе.

– І тобі, Ревеко.

Вона недбало махнула рукою.

– Щастя залізне, Прокопику. Не вгризеш, не піднімеш, бо важке. До того, як лихо, то є бодай якесь передчуття, а трапляється щастя – нам невтямки, воно й процідиться проміж розставлені долоні.

Я збентежено дивився їй услід. Приблизно те саме говорив мій однополчанин Альберт Хертеріг, правда, по-європейськи – з присмаком скептичності. Взагалі там завжди намагаються показати: стоїмо, мовляв, над бідою. Пішли вони далі від нас чи ще позаду?…

Погруддя Франца-Йосифа поставили в Колобродах у дванадцятому році. Прислужився до цього Захар Гривастюк, батько нинішнього війта, колишній війт. Опудало не викликало фурору, бо на той час кожне поганеньке село спромоглося на божка. Сюди, на край Галичини, він доплівся з необхідності, а ця обставина – перша ластівка банкротства моди та ідей.

Однак цісар став на кам’яну брилу, і не обійдеш, хоч не йди. Його першої ж ночі облили гноївкою, а другого дня в селі зашуміло від вигадок і приповідок. Священик Охітва з Омеляном Гривастюком, який саме прийняв од батечка війтівство, тричі попереджували громаду біля церкви і вивісили на читальні папір з категоричним розпорядженням не плюгавити величну особу. Але що напери! Біблія – І та не має того впливу, якого слід було б чекати. Як казав Северин Шутько, найкращий писаний закон – правда в хаті, а під правдою він у будь-якому разі розумів не скруту.

Отож досі ніхто не може втриматися від того, щоб не пустити шпильку в цісаря. У мене з ним стосунки приятельські. Російські солдати обійшлися з цісарем неввічливо, зламавши йому ребро. Ми зблизилися, бо це ж саме мені заподіяв якийсь швидкоокий мурин під Трентіно.

Нас кинули в атаку після довгої, ретельної муштри. І нас розстріляли до того, як ми зрозуміли, хто звідки б’є. З другої і третьої роти пір’я посипалося за кілометр зліва під час спроби прорвати фронт на стику ворожих батальйонів. Словом, діяли ми за принципом вельмишановного пана Мольтке – «окремо йти, разом битися», за що йому шануваннячко від родичів погиблих і калік.

Не можу сказати, чи багато вціліло з двох сусідніх рот, але з нашої залишилося двоє без ніг і я з переламаним ребром. Мабуть, не слід у наш час обурюватися і нарікати, впадаючи в жалюгідне становище людей, які жебрають співчуття, однак ту досконалу механіку бою я не забуду до кінця своїх днів.

Я біг грязьким полем, а поле було встелене, як тік зерном, шрапнеллю і понівеченими трупами. Стогнало, лящало, гуркотіло, а я верещав, глухий і божевільний. Роздратоване вибухами повітря перекидало мене з горба на горб, через траншеї, сіті колючого дроту, потоки крові. Усе мигтіло, палахкотіло, щезало і воскресало; я прозрівав і сліпнув, і якби не той самий Мольтке, за яким війна – «необхідний момент в існуванні людського роду», я наклав би на себе руки в одну з митей притомності, аби покинути те чистилище, не дочекавшись раю.

Раптом я помітив, що лечу на блискучий, гостро заточений багнет, а мій штик, теж на совість заклинений, націлився в груди скривленого, смертельно блідого чоловічка з чорним метеликом вусиків.

Нас швидше шпурнуло одним в одного. Коли я якоюсь далекою і чужою гадкою подумав, що все, кінець, щось мене люто вдарило. Я стрімголов покотився крутосхилом і отямився в доверху наповненій каламутною водою ямі. Я з риком припав до води позбавленими відчуття губами, машинально відгорнув рукою плями крові і пив, поки біль у шлунку не скрутив мене вчетверо. Зачепившись руками за шкарп, я занімів. У мозку сколихнулися якісь тіні, трохи згодом вони вишикувалися колонами літер, і я прочитав!

…Земля пливе, немов хистка вода.

На руйнування власного труда

Поглянув досвід, нині не потрібний.

Потім погляд ковзнув по ніжно-голубому пружечку неба, і тут же на ньому вималювалось:

Хто смілим серцем благородний,

Той свій оголює кинджал

За бога, короля і честь.

Поволі поверталася свідомість. Я почав пригадувати, де й коли читав ці вірші. Та нові рядки застрибали перед очима, як зграя навіжених у нестямному танку:

…Яка-бо сліпота

На це зухвальство вас штовхає!

Дратуєте ж народ,

Пробуджуючи в нім жагу до помсти.

Я перекинувся горілиць, упершись ногами в дно ковдобини. На все небо прослалося:

…При глузді ти? Поглянь на руки:

Вони в кайданах,

Тоді я ліг на живіт, погляд згубився в зморшках вибалка, над яким стелилася золотиста курява диму. Але що сталося: тихо, аж боляче? В здивуванні праворуч застиг зелений гайок, насторожилось небо, якась пташина сиділа поруч, перехиливши голівку із заплющеним проти сонця оком. Я руками затулив вуха, потім відняв. Ні. Двигтіло й скреготало далі, немов з надр планети видобувалися орди людожерів. Мені здалося, що спокійно, бо більше не відчував у собі звіра, який прокидається, коли зойк атаки виносить тебе з окопу. Звір той лютує до першого дотику тіла до землі (либонь, це вже інстинкт, здатний передаватися з покоління в покоління) і щезає враз, як електричний заряд. Тоді робиться тихо, наче в годину найбільшої спеки серед залитих сонцем лугів, коли все живе ховається і німіє.

«Не зачепило», – було першою моєю гадкою. Я спробував звестися і знепритомнів. У лазареті згадав, що пив свою кров. Мене вирвало. Потім я стільки піднімався з окопів, що втратив лік. Але ніякий мудрець не переконає мене, що так поводяться на полі бою лиш необстріляні жовтодзьоби.

Цікаво, що мені Загата скаже? Та він п’яний.

Гей, хто в лі-і-сі, озовися!..

Шапка на вусі, кожух розстебнений, баламкається кінець ременя.

– Повсюдо-Повсюдо, ти єдиний, братику, кому виложити можу про муки свої та й про недоленьку!

А я бідний, безталанний,

Степ широкий – то мій сват,

Шапка, люлька – вся родина,

Сивий коник – то мій брат…

– Отже, я твій коник, Федоре?

– Дай поцілую тебе, Повсюдо-Повсюдонько.

– З якої оказії?

– Бо я тебе, і-і-і, люблю.

– Нарешті, один знайшовся!

– Так, один, Повсюдо. Більше тебе ніхто не любить. – Загата перейшов на трагічні нотки. – Ти нетутешній.

– Ось тобі маєш.

– І химерний.

«Ні одна проблема духовного розвою людини не може бути вирішена, поки народ невільний…» Звідки це?

– А ти гаразд випив.

– А що, Повсюдо? Не маю права? Маю! А Степан…Степан нехай їде. Я залишаюся тут. Буду їсти, буду пити, буду гуляти, буду співати. Степан нехай їде.

Сам п’ю, сам гуляю,

Сам стелюся, сам лягаю…

– Федоре, а жінка ж де?

– Ой Повсюдо! – Загата скривився і захитався з боку на бік. – Жінка… А що тобі потрібно? Ти знаєш приказку, що… Зась, Повсюдо! Зась, от що я тобі пораджу.

І заспівав.

Загата колись був дяком. Батько говорив, що другого такого голосу немає на всій Галичині. Одного разу з порога загорланив «За Сибіром сонце сходить», і на скрині погасла лампа. Відтоді щовечора над кутком зчинявся рев – то Загата, розкинувшись на лежанці, гасив світло.

Він завсіди охочий похвалитися, що завдяки його голосові історія змогла повторити легендарну пригоду старокозацької доби. У війну багатьох з Колобродів росіяни мобілізували підвозити боєприпаси. Дорогами Федір розважав солдатів, що голіруч брели на фронт, був свідком січі під Буштинським лісом, де полягло до тридцяти тисяч росіян. Розповідають, що Загата після цього принишк – приголомшила його приречена впертість «москалів», що майже беззбройні лізли на австрійські позиції і сотнями падали, підкошені кулеметними чергами.

Загата чув, що кожний день війни коштує Росії близько шістдесяти мільйонів карбованців і присипляє до вічного сну шістсот двадцять шість солдатів… Першу цифру він не міг собі уявити, а другій не міг повірити – він бачив височенну могилу над тридцятьма тисячами трупів, і в нього вироблялося внутрішнє переконання, що такі могили виростають перед заходом сонця кожного божого дня.

Півтора місяця Загата десь пропадав. Нарешті прибився, і на кожному волосся стало дибки: віз його був вивершений новісінькими манліхерами і набоями. Те, що він із цим скарбом пересік лінію фронту, межувало з чудом.

Незабаром російська армія розвинула наступ. Відстань до бази збільшилась, зв’язок був поганий, і валка закотилася в лісок, який патрулювався австрійцями. Обоз захопили, спорядження підірвали на очах полонених, а самих їх погнали рити траншеї. Тут Загату впізнали. Якийсь збісілий полковник велів розстріляти продажного галичанина.

«Прищавий унтер випровадив мене за виселок. Я в душі попрощався з жінкою, з сусідами, відлічив десять кроків. «Бий», – кажу. Та доки німак заладував карабін, доки цілився, я бозна-скільки передумав. Згадалась церква, я на криласі виводжу тропарі, молодиці втирають сльози. Тут мені раптом так завихторилося заспівати, просто смертним хотінням. Ага! Усе перезабув. Ну, мало не плачу. Тим часом унтер цілиться, я тільки шрам бачу в нього над правою бровою. З відчаю роззявив пащу – само пішло. Витріщаюся на німака, а видіти вже не виджу. Коли він ні з сього ні з того запускає в мене грудомахою. Я стою ніби прикутий. Грудка пролетіла мимо вуха. Унтер другою – я ледве спромігся нагнути голову. Тоді я до нього задком і ходу…»

По справедливості оцінив Федорів голос священик Охітва. Це настільки нудний чоловік, що немає йому під сонцем рівні. Він наче пройшов катарсис од усіх людських гідностей: ні характеру, ні поважності, ще й гикавий. То ж заздрив малограмотному дячкові, який правив з п’ятого через десяте, однак доводив паству до сліз. Із досади Охітва причепився до Загати, що той зумисне перекручує слова в святому письмі. Федір поїхав до знайомого дяка і завчив усю службу. Пописько ще більше став його запідозрювати, тепер йому безнастанно причувалося, що Загата пересипає кондаки лайливими словами. За новим нагадуванням Федора прорвало, і він намолов Охітві три мішки гречаної вовни. Священик сполотнів, далі посинів, потім знову сполотнів і наказав «братчикам» та «сестрицям» висловитися з приводу титаревої поведінки (випробувана тактика для здирання шкури чужими руками, надто в післясоборну епоху). Ті плутано побубоніли, і Федір вилетів з церковного персоналу. Того ж вечора з тими ж таки «братчиками» вперше до безтями напився.

З того часу віддаленим хуторам стало зручніше поклонятися господові в Грушівській і Буштинській церквах, а дехто з колобродівчан, побачивши перед носом тацю для пожертвувань, кулею падав ниць і починав самозабутньо хреститися.

«Ой міся-а-а-цю, місяче-е-ньку…» – схлипував Федір на найнедосяжніших нотах. На його циліндричному, мов підрізаний глечик, чолі басарунком виступила синя жила. Губи закопилилися фігурними дужками. Не міняючи тону, Федір рикнув:

– Степан поїхав. Нехай їде…

– Котрий Степан? – запитав я.

– Брат стрієшний. Подався до кадри воювати. – його золотисті очі горіли тьмяно, як дві згасаючі вуглинки – А ти до Шехтмана?

– До Гривастюка. Контрактую камінь на хату.

Загата недовірливо зміряв мене поглядом, здригнувся.

– Здурів, Повсюдо. Здурів! Та ти знаєш, що ще може заваритися?

– Легковірні вірили в Седан. Та справа така: десять мільйонів убили, двадцять скалічили, кого далі нищити? Дітей?

– Шістнадцять років уже багатьом сповнилось.

– Радуйся, ручко всезлотая…

Однак Загата перестав мене слухати. «Я мав їх за мудріших, – бурмотів він, дивлячись під ноги. – Гадають, що збідали лиха. Готові світ поставити перед божим судом…» Далі перейшов на шепіт. Я пустився йти, та він рвонувся за мною.

– Повсюдо!

– Чого?

– А Степан поїхав, Повсюдо. Йой, горе, горе невеселе. З фронтів збігаються дезертири, – він пильно глянув на мене і, помовчавши, додав: – Дезертири заходяться будуватися, а цей готову хату покинув.

– Як ти думаєш, яке горе найстрашніше? – запитав я, відчуваючи в горлі давкий клубок.

– Смертельне, – заінтриговано, випалив Загата і вишкірився.

– Те, Федоре, котре нічого не вчить.

Загата постояв у п’яній задумі, сплюнув і, прямуючи під паркан, кричав:

– Тебе однаково заберуть, Повсюдо. Ти спеціаліст… теє… убивати. – Він вирівняним пальцем стукнув себе в скроню. – Тебе знайдуть, у-у-у! Знайдуть, – зареготав він. – Тебе ж не демобілізували…

– Гляди мені, - визвірився я, – бо так тебе мобілізую, що й на цвинтар не буде що нести. Короста! Самогонна пика!

Загата справив малу потребу І впритул підступив до мене:

– Бити п’яного, Повсюдо? А може, я пожартував? Я ж тебе люблю, Повсюдо! Навіть якщо ти втік з фронту, люблю. Ще й більше. Ой, не розумієш мене, Повсюдо. Якби в моїх силах, я дав би тобі такий папір, що тебе ніколи вже не взяли б на фронт. Та хто знає, може, я ще постараюся роздобути тобі такий папір?…

– Іди спати, – попросив я його. – Я теж пожартував.

– Так, Прокопе, – сухо мовив Загата, і в його очах на одну мить проглянув презирливий жаль до мене. – Іду спати. Перед сном підставлю жінці лице, щоб злість зігнала, а тоді засну. На мене ніхто не чигає…

У канцелярії було добре натоплено. Гривастюк писав при світлі гасової лампи, захистившись од прямих променів поставленою на ребро книжкою.

– Радий вас бачити, – буркнув він, на мить відірвавшись од роботи. – Сідайте, пане Повсюдо, я зараз.

Я взяв зі столу часопис. Рядки гнулися перед очима, як вужі: череп давив пудовою гирею.

«А що ти викинеш, пане війте?…»

Гривастюк од своїх попередників різниться бездоганним знанням польської і німецької мов, підтримує націоналістів і передплачує газети. Балакає Гривастюк мало і вагомо, сміється зрідка, але як уже вибухне, то на весь рот, по-справжньому цідить горілку, проте напоїти його неможливо. Це середнього зросту ставний чолов’яга з круглим приємним обличчям, увінчаним довгими запорозькими вусами. Від сили йому років сорок. Він любить вдати з себе простодушного більш-менш обтесаного селянина, але нехай тільки хто-небудь покладе пальця в зуби!..

– Фу! – Гривастюк почухав за вухом. – Удень по господарству клопотався, то надолужую увечері.

Він одкинувся на спинку крісла, втомлено примружився. На скронях посіялася сивизна, та, кажуть, узрить вродливу молодичку – очі спалахують, як лемеші на сонці.

Я розповів, що мене привело, перекинувся з Гривастюком кількома загальними фразами. Він насуплено про щось розмірковував, неуважно слухаючи мої відповіді, і, здавалося, тільки для того й розкривав рота з новим запитанням, аби додумати справу. Потім раптом довірливо поклав мені на коліно долоню і негадане схвалив мої наміри. Я злегка посміхнувся: бідна моя надія вбралась у пищики, а пір’ячко неодмінно виросте. Тепер я Гривастюка слухав абияк. Проте він помітив це і весело, по-змовницьки помахав олівцем, який тримав у руці, вклавши в свою посмішку дивне натхнення: воно зближувало і підстьобувало до одвертості.

Я вмовк. Тоді почав Гривастюк. Він заговорив масно-рясно, в п’яти реченнях охарактеризував сучасний момент, двічі торкався усіх сторін світу й закінчив тим, що варто почекати з контрактами.

– Ми оце отримали циркуляр, – сказав він. – Рекомендують чисто геть переписати всі документи на відповідних аркушах. На цьому тижні маю їх привезти. Признатися, перше довір’я – мені; в інших селах не тільки не будуть поки що приступати до переоформлення, але коли воно почнеться, то в присутності відповідальних працівників з повіту. Декому з війтів доведеться покоптіти в повітових канцеляріях, а тоді за розпискою здадуть папери до сейфів… Аркуші привабливо виглядають: з тризубцем (наше дерево життя кінець кінцем дочекалося зміни клімату), лінії проведені блакитною фарбою, поле пшеничного відтінку, словом, усе як годиться. Можу, до речі, показати. – Гривастюк вийняв з шухляди аркуш, у задумі потримав його, немов вагаючись, тоді подав мені.

Я з цікавістю повертав аркуш сюди-туди, а коли Гривастюк визирнув у вікно – дорогою проїжджала підвода, – швидко пробіг очима написане. «Свідчення. Видане сього числа гр. Богданові Онукові, який за підтвердженням повітового лікаря п. Каюка не може бути використаний для військової служби через хворобу серця». Підписи. Я згорнув аркуш удвоє і поклав на стіл. Чи не таке свідчення хвалиться дістати мені Загата, подумав я, добуваючи пушку з тютюном.

– Аркуші на суворому обліку, – пояснив Гривастюк. – Значить, діло облагодимо через кілька днів, з солідністю. На підпис поїдемо… Можна і в неділю. Підходить? Чудово, бо ми при тій нагоді побудемо на фестині в честь проголошення української державності. Оказія обіцяє бути захоплюючою. – Гривастюк зигзагами опустив погляд на стіл, заховав папір до шухляди. – Що стосується монети, пане Повсюдо, то, на мій погляд, прибережіть фронтові гроші. Вам же платили золотом? Роздобудьте паперової валюти.

– Даруйте, пане Гривастюк, – слушно втрутився я, – як тепер з грунтами?

– Так, – він злегка покосився на мене. – І за цим справи не стануть. Роздивіться поки, що. – Війт на мить замислився і спитав: – Пробачте, пане Повсюдо, чому саме ви обрали Колоброди? Адже село селом залишиться.

– Не люблю міста.

– Ага-ага… – Він посміхнувся, ворухнув бровами. – Зрештою, свідомі хлопці й тут потрібні. – Він знову машинально виглянув, у вікно. – А що зараз поробляєте?

Я навмисне довго не відповідав, заставляючи його почекати. Гривастюк спочатку допитливо дивився на мене, тоді нервово переплів пальці, одвів очі й знову вперся ними в моє чоло.

– Два тижні провалявся в ліжку. Допіру приходжу до себе.

– Г-га!.. – засміявся Гривастюк. – На фронті… там не до сну було! Правда ж?… Дивно, що вас відпустили. Я маю на увазі, - поправився він, – зі Львова відпустили. Як мені відомо, галицьких хлопців з італійського фронту направляють у січове стрілецьке військо. Та, словом, я вам співчуваю, пане Повсюдо. На фронті нелегко… І… ви справили б мені приємність, завітавши як-небудь у суботу чи в неділю, погуторимо за тютюнцем…

– Щиро вдячний за запрошення, – я знемагав від задухи і болю в голові. – Лиш нудний я в компанії.

– Що ви, що ви! – Гривастюк замахав руками. – Ви в батенька свого вдалися, а то був чоловік тямущий: відкривав уста нехотя, але срібні слова казав. Цікава була натура.

– Спасибі за добру пам’ять про батька. – Я звівся.

Гривастюк теж встав, подав руку:

– То чекаю вас, пане Повсюдо.

– Дякую.

ІІ

Надворі падав сніжок. Важке сіре рядно неба стелилося низько над головою. Дністер душився в шумі крижаного лепу, замерзав. Я навгад ступав глибоким снігом, підставивши вітрові розхристані груди.

Левадиха пішла кудись на посиденьки. Я ліг і тут же заснув. А наступного ранку довго відлежувався. Читав колись, що флегматики й уві сні хочуть спати. Отак і я раптом, після першої удачі, відчував утому в усьому тілі і не міг до норми відпочити.

Левадиха вже не раз із грюкотом переставляла в сінях кочергу, нарешті моторно переступила поріг, злими очима повела по хаті. Все ж запитала, лагідно:

– Сніданок принести до ліжка?

– Зараз підведусь.

Одначе в сінях старенька не стрималась:

– Носить пияцюгу ночами!

Я тихо одягся і подався за село. Кинувши в ріку гілляку, йшов поволі за нею, поки не дочвалав до австрійського декунка, що метрів за триста від крайньої хати.

Бункер замело. Всередині стояв холодний присмерк і ходили шелести: відлунював кригохід із ріки. Я обмацав стіни. Їх вилили першокласним бетоном на сталі. Сівши на гарматне колесо, що примерзло в куті, я зробив перші підсумки моїх сільських буднів. Утішного було мало. Ми здебільшого пиячили. Але вчора вдалині непевно заблискотіла непорушна зірочка просвітку, до якої хотілося наблизитися.

Чого я й сподівався, в Колобродах розмовляють зі мною стримано, поки що не посягаючи на мою душу. Лиш Іванчук якось почав порпатися в моїй біографії, мов на власному городі. «Я трохи гордий, – сказав він. – Для цього є підстави, бо маю три роки гімназії, диплом слюсаря і два хрести за рани, та все ж бути «легшим» не завадить». Іванчук був п’яний. Торочив про новітню добу відродження, про те, що нас «не перевішають – не перестріляють», і брудними закостенілими пальцями розминав грудку смоли – він швець. Я йому відповів, що люди середнього віку часто несамохіть впадають у дитинство або в старість. Іванчук закліпав. Тоді я пояснив, що в душі відбувається зміщення, і речі сприймаються в таємничому освітленні. «І в серці починає витати бог, – поквапливо підхопив Іванчук. – Почуваєш себе, як у церкві великодної п’ятниці». «Це, це, – погодився я. – Виходить, і з вами таке буває?». Він трохи здивувався, потім насупився і попередив, що ми ще побалакаємо на делікатні теми. Хоч я «вчений», він заткне мене за пояс. Коли я додав, що навіть господня моральна хартія для пригніченої людини – один з видів ярма, він накинувся на мене з кулаками. «Ти на го-о-спода намірявся! – заверещав він. – Бо-о-га плюгавити?!» Ілля Гордій (ми сиділи в Шехтмана) дав йому стусана, і він підібгав хвоста.

Каменю натешу сам. І цегли наформуй для внутрішніх стін. Майстрів покличу хіба що до даху. Викапає моє золотко. Те саме, яким платили за рани цісарським воякам. А було так: після присяги нас вишикували фронтом до Трентіно й урочисто проголосили: «Його екселенція Франц-Йосиф щедро винагородить нас за подвиги. На війні не пропаде жоден день вашого життя». Ми підписали з його екселенцією угоду, що «заробіток» він пересилатиме нашим родинам. Але мені вчасно порадили переадресувати гроші на будь-який приватний банк, бо переобтяжений клопотами його екселенція має звичай забувати про фінансові зобов’язання перед своїми смертниками. Після розпаду Австро-Угрощини я негадано для себе став багачем: до моєї кишені таки втрапило трохи золотих монет з цісарської скарбівні.

О моє золотце!

Вимовляючи так, я бачу дорогого цісаря, який так невчасно від нас пішов на небо, і мені навіть соромно, що при сприянні банку я обібрав габсбурську домівку.

– О моє золото!

Я офірував його на майстерню, та де нині дістати устаткування? У галузі техніки революцію роблять матеріали, з допомогою яких людина оновлює знаряддя. Та нові матеріали нині працюють на смерть. Якщо основну роботу виконаю сам, то, може, трохи грошей залишиться. Найцінніший скарб наш – зугарні до всякого діла руки. До смерті буду вдячний Покутському за науку.

Як він перебивається, бідолаха? Пошесті, нестатки. Я мало не місяць нишпорив по Львову, надіючись влаштуватися. Один знайомий порадив: «Маєте гаманець – рушайте під секретаріат, там вештаються фраєри, які настрінуть роботу на залізниці, бо фабрики не в русі. Правда, – знайомий пошкрябав потилицю, – може статися, що й залізницю закриють – немає вугілля».

Я пішов на вокзал. Тупики захаращені вагонами, в них поселилися бездомні, поїзд раз на добу відходив до Дрогобича. Досидівши до ночі, я прокрався на військовий ешелон до Вигнанки, звідти добирався уздовж колії пішки. Прийшов над село, став на горбі – і причулося, що корито долини зойкнуло дивними голосами.

Сусіди розповіли, що батько за тиждень до початку війни розбився на ґуральні (мені писали, але мене на той час мобілізували на роботи в Австрію, і лист згубився), мама вмерла в шістнадцятому від тифу, хата згоріла під час перестрілок, а навесні, в зливу, хлинули з гори потоки і згребли рештки в Дністер. Залишився чорторий. Клапоть поля мама продала в голодовий рік. Марину віддали заміж за Панька Середу.

З-під Трентіно я привіз деякі думки про уряди і політику. На цьому горбі я ще раз пересіяв-перевіяв їх і став на тому, що вцілів, аби дітям, коли вони в мене будуть, розповісти про все до ладу. Може, зрозуміють мене мої діти.

Я зручніше вмостився на колесі, закурив. Декунок як декунок. Бійниці – мов тупі свинячі очі. Тиша, сум. Якого біса в них так тужно? Одного разу від нашого батальйону зосталося п’ятеро очманілих унтерів. Накрапав дощ. Ми куняли в окопі, кожен зі своєю гадкою, а ліпше сказати – ніхто ні про що не думав; душа сама по собі щось деренчала, мов діряве відро на вітрі, а ми, як сторонні, слухали й тулили очі куди попало.

На захід гоготіла канонада. На висотку видряпувався туман. Противник міг скористатися цим, та, видко, й там спорожніло в траншеях. За цю нікчемну висотку поклали голови тисячі людей; у стратегічному відношенні вона собою нічого не являла, та генерали були вперті й заявляли, що від цієї дурної висотки залежить моральний дух армій. І армії стікали кров’ю на її пустинних схилах…

Чехи Вацлав Матгаузер і Яшик Бенко сиділи на дні окопу, австрієць Франц Брехт лежав біля кулемета, ми з поляком Станіславом Муравським чипіли на бруствері. Не давав про себе знати жоден м’яз. У Станіслава тільки очі то розплющувались, відкриваючи вилинялі зіниці на пожовклих білках, то завішувалися жилавими, як дубове листя, повіками. І так без угаву.

Смеркало. Стало холодно. «Підемо в бункер?» – Франц хотів було скотити кулемет, але справа і зліва їх було достобіса, і він махнув рукою. Неохоче ми входили туди. Я сів біля дверей, інші полягали на нари. Потекла ніч. Шемрав дощ, обвалювалися окопи, і на дні схлипувала вода. Несподівано зринула клейка предковічна мелодія. Вона поволокла мене за собою, перенісши на кілька років назад. У пітьмі вистелився Дністер із частими закрутнями і схожими на байдаки островами, просікся силует рибака, по колу, немовби для показу, попливли гори. Я вп’явся пальцями в обличчя, готовий з очима вирвати те видіння, і ледве одігнав його від себе. Співав Станіслав. Я встав, аби його зупинити, бо нудьга – це смерть, та мене випередив Франц. У пітьмі люто хляснуло. Станіслав, гойдаючись, вийшов, сперся на мур і заплакав.

Десь збоку зав’язався бій. Над ліском, який ми бачили за дня, небо черкали ракети. До світанку ніхто із нас не задрімав. Франц щез. Коли почало сіріти, я побачив його кроків за двісті в траншеї: він підсипав бруствер і перекинув через траншею висаджені вибухом з недалекого бункера залізні двері. Ударили корпусні. Спершу рознесло Станіслава, потім вогненний стовп накрив те місце, де заховався Франц. Обидва чехи кинулися до ворожих позицій, здається, Вацлав махав перед собою клубком білизни.

Я зіпхнув з бруствера кулемет і всівся зверху, бо в окопі було по коліна води. Мене теж мусило настигнути, та десь барилось, мов дозволяючи попрощатися зі Світом. Коли з-за лісу гаркнуло, я мимоволі пригнувся. Та шрапнельні пачки вже розсипалися з тріском позад мене. Я застогнав. Коли приблукала «моя», щось злегка клацнуло – як запалена скалка у вечоровій тиші. З’явився Станіслав. «Моя Гелька драпонула до Берліна з німецьким офіцером, – сказав він. – Але то марниця. В сусіда підростає гарне дівчатко».

Після артилерійського обстрілу наші вислали на позицію новий батальйон. Хтось мене припер до виритого фугаскою каменя; я в цю хвилину був при свідомості, але тіло мені не належало – я не міг навіть губами поворушити. «Одвоювався?» – мов з-за стіни по-польському запитав писклявий тенор. «Він не буде жити. Дивись, як пошматувало плечі», – сказали по-українському. У лазареті, коли виймали осколки, я кричав. Лікар і сестри чомусь одвертали голови.

…Я давно вже чую дзюрчання. У протилежному кутку. Певне, сапери пропустили під долівкою струмок.

Дністром, ще широким, вільним од льоду коридором, плили крижини і купи коричнюватої піни. Кружляли чайки:

Я довго стояв, дивлячись на зашумовану масу, яка гоготала і текла, наче хто тягнув її волоком у спертих викрутом водах. Десь за займищем тривожно заіржало лоша.

– Учора в Гривастюка був, – повідомив я Левадисі, повернувшись від бункера.

– Що він каже?

– Аби за камінь платити папером, бо золото шкода циндрити.

– Слава тобі боже, – блискавично збагнувши наслідки моєї розмови з війтом, мовила Левадиха і пішла своїми думками. – Потерпаю за тебе, синочку. Не рідня ти мені, але, гадаю, за цапову душу гине парубок. Ти не пам’ятаєш, що вибалакуєш п’яний. Аж вуха в’януть. «Жити не хочу, кров з мене виссали, народ знищили, то й мене не треба…»

Якби хтось, здогадався намалювати богоматір в похилому віці, то це була б моя Левадиха. Вона прекрасна навіть у зморшкуватій старості. Пройдеться по хаті в широкій, дрібно фалдованій, до п’ят довгій спідниці – гордо, з гідністю – і замилуєшся. Вона народилась і вмре господинею, знаючи собі ціну, не здешевивши ніде ні на шага. Та стороннім вона іноді може з душевної доброти нараяти таке, що втікай і не озирайся. Проте нерозумно було б ображатися на неї. Доброзичливість часто помиляється, та кому вистачить глузду запідозрювати її в лихому? Це те саме, що ревнувати кохану до вінка над її чолом.

– …Не водися з Молотковським, Загатами, Іванчуками. Їм туди дорога – згорять у горілці. А ти покінчав школи. Татко гірко капарив світом, поки ти вчився в гімназії. Випити можна, я не перечу, але ж ви не знаєте міри, ви себе пропиваєте, своє сумління, свою честь…

«Честь? Чесно служити людям за варварської влади – чи не означає це боротися проти неї? Універсальне недовір’я до всіх, хто при владі, - безглуздя. Треба придивитися до людей, які не задовольняють кар’єристів і демагогів. Це повинні бути чесні люди. Треба шукати людей, яких цькують, кого обривають на півслові і на півкроці. Їм не дають спокою, щоб вони не мали відваги бути чесними. Це чесні люди…»

– Лице в тебе нездорове. – Левадиха підняла від куделі сиву, як повісмо, голову, пошамкала беззубим ротом і висмикнула нитку. Нотація, слава богу, закінчилася. Коли мені читають молитву, я починаю таке думати, що хоч сам накинь на себе зашморг, якщо не хочеш, щоб тебе повісили законно. – Може, зілля варити? Не смійся. Мій другий чоловік мав сухоти, давала йому татарського – і видужав. Учора я з Мариною радилась, вона ліпше розуміється. Та не хмурся. Марина ні при чому, то я її закликала.

– Зілля варіть, а Марину не заманюйте, – розсердився я.

– Ну-ну… – промимрила Левадиха і надточила нитку.

Я приблизно здогадуюсь, чого вона хоче. Наприклад, про що вона зараз думає?

«Йо-йой, яке норовисте! Бо зелене-дурне. Та ти…»

– Ет, з такою роботою! – Левадиха знову висмикнула нитку, бо трапився гудз, і засотала вище. – Мене спитай, як бог усім мудро керує. Та я була писано вродлива. Але нас було чотири сестриці. Трубили скрині, перешивали гаптовані спідниці з незапам’ятних часів, виприндовувалися, а лакомитися – ніхто не лакомився: не маєтні…»

– Не чули – Павлюк уже приїхав? – запитав я.

Де там, до неї тепер, з гармати стріляй – не почує. У таких людей думки, мабуть, дуже дзвінкі.

– …Підбули, за хлопцями пазимо – хоч би поганий навернувся до хати. А як рудий який забариться побіля воріт, то заманює, знати чого, у вишняки… Лиш мене, наймолодшу, лимар узяв. Та вмер до року. Семен вподобав. Цього в лісі дерево роздавило. Антона дністрова вода забрала, в ополонку впав. Всі три не загріли на подушці місця, але, дякувати матінці господній, один прикупив городця, другий – того півморга, що здаю за половину, третій перешив стріху і пересипав причільну стіну в хаті. Не розбагатіла за ними, та не мала б їх – ходила б попід церкви з жербущими. Може, на це була воля божа, га? Шибенику, ледащо несусвітній! Як гадаєш?…

Вона переставила задубілі на ослінчику ноги й очікуюче поглянула на мене.

«Недолю, як і несправедливі порядки, можна виправдати, – відповів я очима. – Завжди знайдеться для них яка-небудь релігія. А ти, старенька, не напитуй мені цього добра. Знаю, Марина в Ковальчуків одиначка; Панько Середа вмер, і в обох родинах немає спадкоємців, крім Марини з дітьми. Пригорни, Прокопе, до серця Панькове потомство, – і бог тобі багатства позичив. Е, хто б тобі противився…»

– Павлюк ще не приїхав? – запитав я знову.

– Ні. – На Левадишиному лиці запікся жаль.

– Піду, – сказав я. – Ви не ображайтесь, я не зі зла.

Вона зажурено похитала головою, а коли я вийшов до сіней, перевірила, чи добре причинив за собою двері, мов боялась, щоб хто інший не підслухав її думок.

Молотковський кілька днів тому бачився з Миколою Павлюком у Заліссі, а я два тижні виглядаю Миколу – не показується. Лісникує Павлючина, торгує кіньми, кажуть, годинами метикує на зрубах про якісь ґешефти.

Миколу вигнали з гімназії роком пізніше за те, що назвав Шопенгауера неуком. Ми потоваришували з переконання, що для життя гімназія нічого нам не дала, а для того, щоб стали баламутами, робила все. Війну Микола прокочував з обозами, як і Загата. Звідав обох тилів. Стратегія Людендорфа «спочатку проб’ємо діру, а тоді буде видно, що робити» – в’їлась у серце і в печінку. Поки не вирівнявся глибоко заземлений позиційний фронт, ніхто сьогодні не знав, у чиїх руках буде завтра.

Повернувшись, Микола осів у старому феодальному замку на Лісничівці. Замок колись належав якомусь Крегерові, що вмер без спадкоємців. Похмурим громаддям заволоділа громада, і з діда-прадіда тут порядкували Павлюки, колобродівські лісничі.

Підлітками ми з Миколою збавляли в замку дні і ночі. Між старим мотлохом відкопали Корнеля, Расіна, Кальдерона, Декарта, Бекона, Гонору – не одну мудру голову, котру все в цьому світі обходило. Тоді ми належали до племені «зірвишию» і вигукували: «З нас небагато здатних гордувати усім, що може нам здобута влада дати!» І клялись, що скажемо одверто тим, хто озвірів, що їх чекає.

Я обійшов замок довкола, погримав у кожні двері, та ніхто не озивався.

Цікаво, чи збереглась наша бібліотека? Вікно, де вона була, заслонене скатертю. Ми назбирали чимало книжок. Читали запоєм, по-дикунськи. Були тут і біблії, і катехізиси, і підручники з магії, і довідники для бджолярів, і сонники. Можна було навчитися всього – від ремесла пастуха до проповідника.

З Лісничівки я рушив до каменоломні. У плечі впирався молодецький чорноморський вітрище, продуваючи шинелю, Левадишин лейбик і сорочку, яка, одначе, прилипла до тіла, зволожена потом.

Каменоломню треба розчистити від снігу. Мені аж руки засвербіли. Взявся до роботи, та не було лопати. Я видряпався на бивнеподібний виступ скелі. Гарне село Колоброди: два рядочки розділених вулицею хатин уздовж Дністра, городи, сади. Під час боїв центр вигорів – ніби гігантський кріт пробив собі дорогу до підошви гори.

Хати, квадратики обор, церква, майдан і статуя Франца-Йосифа. В кінці майдану догниває купа дубів – перед вічною збиралися будувати читальню, та якийсь діяч «свиснув» зібрані з населення гроші й утік чи то до Канади, чи до Аргентіни. А дерево псується. До нього ніхто не торкається, як до святині, хоч у багатьох діти замерзають у нетоплених хатах.

Поля на горі, за каменоломнею. Ясного дня звідтіль видно майже всю Буковину і Волощину – аж до румунських Карпат. Рівнина тут родюча, кожного року видзвонюють такі пшениці, що лише в казці кращі. А кілометрів за тридцять звідси, на берегах Серету і Нічлави, землі бідніші, виснажені, й люди там замкнуті, скупі, пригнічені. У нас – кріпкі духом і тілом. Іде парубок – сила з нього хлюпає, двигтить під ногами земля. Дівчата теж як на підбір: гнучкі, стрункі, високі, рум’янолиці. Загалом придністрянці – витівники, але після війни змінилися, якось розм’якли, немов довго їх купали в теплих водах із тавертинових печер.

Я сходив до села попри цвинтар. Поблукав поглядом між хрестами. Десь тут поховали маму, а де саме – ніхто не може показати: тоді щодня хоронили десятками в спільних могилах.

Батько в Заліссі. Оповідають, що мама продала все з хати і справила йому великий різьблений хрест. За труною йшла половина села.

– Як дужий, Прокопе? – Семен Задвірний блиснув низкою перлистих зубів і обома руками обхопив мою долоню. – Заходь до нас погрітися. Я сам дома, ніхто не перешкодить нам побалакати.

– Здоров, спідничнику, – відказав я. – Поспішаю, Левадиха дожидає з обідом. Та одчепитися від Семена нема способу.

– Ото й добре, що ти не обідав. Я тільки-но з хутора, і їда самого не береться. Ходи, є з чим розправлятись.

Він позирав на мене з неприхованим захопленням: кожний сільський гайдуряка обожнює колишнього фронтовика. Як це Кухарчукова Орися змогла віддатися цьому довготелесому, носато-кирпатому белбасові? Їй ледве шістнадцять, красуня – і ходила, оббивала Задвірним пороги: «Семен мене збезчестив, нехай жениться». Що ж, Задвірні маєтні. Обійстя – маленький фільварочок: акуратні стоги під оборогами, побілені стайні, повітки, шпихліра, сушарня, олійня, пасіка, дві пари коней і пара волів, п’ять корів, гурт овець, дорога упряж, бричка. Мрія – бути тут господинею.

У світлиці пахло кропом. Семен нарізав квашених огірків, налив тарілку меду, м’ясо і білий коровай хліба були на столі, сюди він висадив обплетений лозою бутель самогонки.

– Кажуть, ти мастак до неї, - догідливе посміхнувся він і закохано поглянув на бутель.

– Був.

– А тепер?

– Забув.

Семен засміявся, осушив чарку, ніби назад себе кинув другу і лиш по третій скривився і понюхав окраєць хліба.

– Щоб не було кривдно нікому з святої трійці, - сказав він, передихнувши. – А ти даремно. Тепер без неї не полагодиш ні одного серйозного діла.

– Твої де ділися?

– В Заліссі, розживаються грішми. Спряглися з Ковальчуком, – наша кобила ожеребилась, а карий ногу пробив, – і виїхали до схід сонця. Чогось їх довго нема, видко, загулялись. Ну, розповідай.

– Про що?

– Як на війні, як Європа?

– Війна вкрила Європу трупами і полила кров’ю. Наших там багато спочило.

– Що тепер робиш?

– Гниди давлю.

– Ти ніби не хочеш зі мною побалакати по-людськи. Знаєш… Давай ось що… Давай коли-небудь помуштруй нас? Зброю маємо. Замість того щоб з нудьги дівок щипати, чогось потрібного навчимося. Рано чи пізно воювати доведеться, бо така доба.

«Коли ворог напав несподівано, обставини часто не дають можливості все обдумати, але, мені здається, той, хто звик замислюватися над своїми вчинками, навіть відчуваючи страх, постарається забути про небезпеку і дійде до висновку, що опір менш небезпечний і чесніший, ніж втеча».[9]

– Кінець, – сказав я.

– Чому?

– Моєму вояцтву. – Я спробував говорити щиро. – Хочу спокою, хочу класти хату, заснувати сім’ю.

– Не мели, – перебив мене Семен. – Якби це казав Богдан Онук, то марниці (він боїться лишити спідницю і лиш язиком тарабанить). Це такий прудкий до жінок чоловічок, що важко уявити. От уже плодовитий! Мені здається, він готовий сісти в гніздо замість квочки. Ну, а ти? Набрався європейської культури, досяг чинів… Не повірю.

– Правда, Семене.

– Що ти зарікаєшся! Ще по чарці?… Зарікатися не варто. – В одній людині світові не розходиться.

– Одна та ще одна, а з ними ще чотири! Ми завсіди пасуємо з дива, коли випадає слушна нагода. Значить, помуштруєш. Не тоді коня сідлати, як треба сідати.

– В селі, Семене, є фронтовики, здорові хлопці, а я геть порваний, порізаний, побитий… «І навпаки, якщо хто відчуває, що бажання помсти і гнів спонукають його не обдумуючи кинутися на напасників, то йому повинно прийти в голову те міркування, що нерозумно гинути, якщо можна без сорому врятуватись, і що при очевидній нерівності сил краще з честю відступити або здатися, ніж нерозсудно йти на вірну загибель…[10]»

– Не вчи старого кота гопки. Ми придивилися до всіх. Скажу тобі: не риба, не м’ясо, а щось наче гриб…

– Але ж одна бджола меду не наносить, – впирався я. – Нехай для початку хто-небудь навчить вас розбирати-складати рушниці, а я тим часом пригадаю дещо з тактики.

– Ну, чого воно навчить, коли воно всю дорогу ховалося і драпало.

– Ховатися не могло, Семене. Війна почалася з відстані ста двадцяти кроків. Так і закінчилась.

– Повсюдо! – Семен розчервонівся як рак. – Я знаю. Я все знаю. Збагни: якщо ми зупинилися на тобі, то неспроста. Голови мізкували!

– Я й не стверджую, що гарбузи.

Семен закресав кісточками, та раптом засміявся:

– Домовилися, Прокопе. Між іншим, я чекав, що ти не зразу погодишся, принудиш себе попросити. На твоєму місці я робив би те саме. А тепер признайся: ти німецькою володієш добре?

– У шпигуни не піду.

– Потішний ти хлопець! – Семен сів ближче, дихнув запахом залежаного сіна. – Ти і французьку та італійську знаєш?

– Переважно команди, – відказав я, зціплюючи зуби.

– Утни по-німецьки.

– Чого так зненацька?

– Просто хочеться послухати. – Він почав говорити стриманим, переконливим голосом, очевидячки милуючись своїми інтонаціями. – Прошу, Прокопе.

– Nur Deutschland verdanke ich alles Gute im meinen Leben.[11]

– Ловко. Я майже розумію, що це означає. Коли в нас стояли австріяки, офіцер застрелив Повітчишину гуску. Ступив до хати: «Гіб сак, гіб сак…» Стара знітилась, а той мало не розірве її од злості. «Та гусак, антихристе, – жебонить стара, – най буде гусак. – А пошепки бубонить: – Я чогось завше думала, що то гуска». Офіцер же мішка просив.

Він від душі реготав, а я корчився од того сміху: видно, будуть грабувати цей край ще не один десяток літ.

– Іще щось скажи, – попрохав Семен.

Що казати? Я пам’ятаю немало мудрих фраз. Та хіба кидати отак – на вітер? «Man muß leben lassen»,[12] любив повторювати один мій фронтовий товариш, Вальтер Крафт. Його накрило міною в хвилину братання з чорногорцями. Я повертався з наших позицій із пакунком махорки і був кроків за тридцять, коли сплетена, охоплена щастям купка людей злетіла в повітря… А наш ротний, ще молодий, дуже вихований, ввічливий і освічений хлопець, під час канонади збожеволів. Коли ми ловили його, щоб відправити в тил, він вигукував: «Edel sei der Mensch hielfreich und gut!»[13] Яка жахлива насмішка долі!.. А ось у цих словах закладена думка, що найкраще підходить до мого становища: Es kann der Frommste nicht Frieden bleiben, wenn er dem bösen Nachbar nicht gefallt?[14]

– Чого ти мовчиш? – нетерпеливив мене Семен.

– Нічого путнього на згадку не спадає Wir kamen, woher man uns nicht erwartete.[15] Бувай, Семене! Намилить мені Левадиха чуба через тебе.

– Якого дідька квапишся! Левадиха! Та пошли ти її… - Він був невинно радісний, як дитина зі сну.

– Усього доброго!

– Що ж, гараздуй. То помуштруєш?

– Побачимо.

– Дома я без усякої потреби вичистив мундир, рядочком поскладав хрести, потім зрубав на городі на паливо всохлу грушу. Злодійкувато підповз вечір. Я сів на пні. З Дністра дибився туман. Прийшла, сутулячись, Левадиха, попідбирала гіллячки і подалась до Молотковського на клаку. Надворі було лагідно, затишно У світлиці я прокуняв кілька годин без світла. У такі хвилини батьки бавляться з дітлахами, поки матері накривають до вечері столи. Я сидів і курив. Потім не стало тютюну, і я ліг спати.

Миколу я здибав увечері кількома днями пізніше. Була субота, я повертався з крамниці – Шехтман уперше після війни десь розкопав мило, і я купив два брусочки, бо ще не відколупав зі шкіри окопну сажу. Повз мене просопів присадкуватий чоловік у сибірському довгому кожусі, які за горілку вимінювали в російських солдатів. Я мимоволі оглянувся, чоловік став.

– Повсюдо! Не впізнав? Я притис Миколу до грудей.

– Та обізвись же. Гей, Прокопе! Прокопику! Друже милий!

– Вір, – сказав я. – Навіть мільйони смертей можна пережити, коли душу нагріє великим чеканням.

– Здоров, чоловіче добрий! Ти! – Помовчавши, Микола поквапливо заговорив: – А я від учора в замку нуджуся. Щось непокоїть мене, просто несила сидіти. Думаю: на ліпше чи на гірше? Ну, то до мене?

– Я в Левадихи, – спробував я заперечити – Тут подати рукою.

– Даруй, – Микола взяв мене під руку. – Нині ти мій. Сто років з тобою не виділись.

І майже силоміць потягнув мене до Лісничівки. У замок ми ввійшли через бокову вежу, ключ од якої Микола видобув із-за халяви.

– Я в цій половині, - казав він скоромовкою, – А там конала якась генеральська полюбовниця, сифілітичка, між іншим, гарна. Австріяки натиснули, а росіяни справляли бенкет на знак перемоги, то ледве вирвалися на конях. П’яну дамочку покинули, тут вона й ноги простягнула. У спадок мені дісталась бочка свічок, зараз зробимо ілюмінацію. – Микола викресав вогню, роздув грубку. Ми були в одному з наріжних кабінетів поруч з бібліотекою. У вікно терлась, злегка поскрипуючи, коли налітав вітер, рідковіта яличка, – Сідай, Прокопику, лягай, словом, влаштовуйся, а я принесу цигарок, їх у мене на десять років: прощався з австрійцями, то вивіз повні драбини. І от що: це твоє сховище, я його для тебе беріг. – Микола висунув шухляду в столі. – Ось тобі ключ од вежі. Я в замку довго не затримуюся, а тобі, коли треба, заходь і будь як дома або взагалі перебирайся сюди. Останнім часом я прийшов до висновку, що замок щасливе місце.

Через кілька секунд він приволік лозяний кошик, виклав пляшки з угорським ромом, сало, сухарі, часник, цигарки. Тільки тепер я помітив, що він запустив бороду, розтовстів. Обличчя стало круглим і, якби не довгий ніс, було б зовсім плитке. І борода його трохи видовжувала. Борода гнідувата, надвоє розділена, покучерявлена. А голова – лиса, ніби поголена, лиш над вухами висять квачики волосся. Лице було якесь неспокійне, ментрожили його щомиті все нові міни. Рухався Микола круто, угнувши голову, широко розмахуючи короткими руками. До уст уже, видно, назавжди прилипла насмішка, а очі дивилися колюче і похмуро.

– Першу за тебе, – сказав він, наливаючи в склянки.

– Де пропадаєш? – спитав я, надпивши.

– По лісництвах. Хлопці там все нові, знайомився. Виїхав бричкою, ледве добився назад санками. Ох і краса в лісах, Прокопику! Гостинець, як проділ на дівочій голові. Усе гідне, здорове, впевнене, урочисте. Коні бредуть заметами, ніби прислухаються до тиші, і шкода підняти пужално. Ну, та менше з цим. Тепер за твої плани. Що збираєшся робити?

– Непокоїть почуття дому, – сказав я – Будуватися треба.

– А далі?

– Німеччина оголосила війну Росії, але план Шліффена заставив іти на Париж… Далеко не загадую.

– Що ж, і це немало, – відказав Микола, подумавши. – Хочеш лагодити старий грунт?

– Безнадійна справа. Десь куплю. За селом із землею начебто не сутужно, продається.

Микола звузив очі. Вони перетворилися в дві тернинки. А губи з викликом посміхалися.

– Портрет Лесі Українки був тут? – запитав я.

– Ага, – озвався Микола – Він, мабуть, обмірковував моє становище, цілком забувши про мене, обдумував твердо, причіпливо, враховуючи всі «за» і «проти»:

– Пам’ятаєш Скілу?[16] – знову запитав я. Тут не було потреби розкидати розумом, в цьому я був переконаний. Мене швидше цікавило, яке враження справила на нього моя затія. Іноді перша реакція, так би мовити з готового ґрунту, може краще зорієнтувати, ніж найглибший аналіз обставин.

Микола наповнив чарки, в очах його застрибали рогаті чоловічки.

– Отже, за спокій, Прокопику? – І знов очі стали сухі, але він усміхався, зрозумівши мене.

– Мені здається, – сказав я, – що цей спокій треба якнайповніше використати. Щоб кожна людина залишила слід у часі. Щоб зробити такий запас, який би гарантував од несподіванок. Ти знаєш, скільки нас витлумили?

– Уявляю собі.

– Ось бачиш. Треба кардинально змінити політику, поки не пізно. Галичину зітруть з лиця землі, якщо в народі не пробудиться усвідомлення своєї сили. Бо ж тут завжди чекали допомоги, завжди крутили головами, тому їх так легко було скручувати то одним, то іншим.

– Пригадуєш, що ми колись говорили про життя?

– Ще б пак!

– Але ж ти закуси, Прокопику. П’яний будеш. І допий. Якийсь час ми мовчки розправлялися з нарізаним на пластерки крухким, з червоними прожилками, салом. Микола налив собі, щоб випити разом зі мною.

– Для цього потрібна розумна і сильна влада, – продовжив я перервану розмову. – Розумна, сильна і далекоглядна. Мене непокоїть, що тихо, що не доходять ніякі чутки про нинішній уряд.

– Нинішній уряд? – із загадковою посмішкою повторив Микола. – Ти маєш на увазі секретаріат? Він мовчить, і це найстрашніше. Поки що я знаю: не налагоджені ні пропаганда, ні контрпропаганда. Дитятко народилося, ми бачимо, від яких батька-неньки, але тепер воно в сповитку. Після купелі воно буде хутко рости. Ми не чуємо його лепетання, крику. Очевидно, це змалку хитрюга, з материної утроби. Кого чекати – Нерона чи Цезаря? Я гадаю, що Нерона. Мовчанка – це переддень змови проти народу. Історія знає таких випадків багато. Вони закінчувалися таємним терором, знищенням тисяч невинних або мало винних людей і жахливим онімінням нації на багато десятиліть.

З твоїх слів можна зробити висновок, що мама не поступиться мачусі?

– Так, Прокопику. Потім я тобі дещо покажу, а тепер уминай сало. Як Європа?

– Бунтує.

– Це добре.

– Такого сприятливого моменту для нас ще ніколи не було.

– Наш сприятливий момент, друже, треба зв’язувати з соціалістичною революцією в Росії і подіями за Збручем. Ось ми говорили, що Державний секретаріат на чолі з верховним своїм, Петрушевичем, мовчить. Чому? Де їх декрети про передачу підприємств робітникам, а землі-селянам, де декрети про дозвіл страйків і маніфестацій, про свободу преси, про вільне утворення товариств робітничо-селянської взаємодопомоги й інтернаціонального співробітництва? Це ж було заповітом усіх соціалістичних процесів на наших землях, починаючи з судилища над Остапом Терлецьким, який, як ми знаємо, лишився в історії пролетарського руху соціалістом-утопістом… Приґадуєш статтю Івана Франка про Терлецького?

Я кивнув.

– А ці шахраї-демократи з кліки Петрушевича продовжують тихо утверджувати своє право на експлуатацію народу і шукають підтримки то за Віслою, то в Парижі, то в Лондоні. Політика їх контрреволюційна і антинародна.

– А де сили, які повинні протистояти цьому?

– Є сили, Прокопе. Є! Ми з тобою незабаром станемо свідками народження світової соціалістичної цивілізації. Усе йде до цього.

– Що ж? Як мовиться, бог у поміч. Не забувайте, що і я на дещо можу придатися. – Микола посміхнувся.

– Закушуй. Тобі не здається, що сухарі пахнуть горищем?

– Ага.

Я почав оглядати, кабінет. Справді, дуже зручне місце для відпочинку. Тут, мабуть, легко зібратися з думками і легко картати себе за якийсь промах – ніщо не нав’язується. У кабінеті була м’яка канапа, трохи масивний стіл з точеними ніжками, скляна шафа з книжками і кахельна грубка. Долівка була застелена благеньким, попротираним у багатьох місцях килимом. Повітря трохи застояне, і таке відчуття; що думки в ньому будуть застрягати, а коли прийдеш знову – застанеш їх навколо. На канапі маленька подушка. Можна прилягти, заплющити очі, тоді світ віддалиться на сотні кілометрів? І його легше окинути поглядом.

– Отже, життя – вагітна добром і злом жінка, що не може народити, оскільки люди жадають від неї тільки добра? – Микола відштовхнув крісло, пройшовся по кабінеті. Я дивився на нього насторожено: до чого він веде? – Ти репетував: боротьба, до дідька жінку! Так чи ні? Так. Тепер ходи, щось покажу.

Він запалив ліхтарню і провів мене в сирі, процвілі льохи. Тримаючи мене за руку, попереджував, де приступка, де гнилий бальок чи калюжа, – видко, навідувався сюди частенько.

– Колись тут катували кріпаків, – сказав він півголосом.

– Хто знає, може, ці пивниці ще комусь придадуться, – озвався я.

Ми йшли хвилин з десять, кружляючи темними лабіринтами, нарешті підземелля обірвалось, і перед нами стала глуха стіна, викладена з нетесаного каменю. Микола передав мені ліхтарню і, просунувши пальці в щілини, видобув завбільшки з решето брилу, за якою зіяла непроглядна темінь. Забравши назад ліхтарню, він поклав її по той бік отвору і засміявся:

– Лізь.

Коли я наполовину просунувся, він весело запитав:

– Візьму й замурую зараз Повсюду?

– І ніхто не знатиме, де ділося трішки людської недолі, - загудів я в темряву.

Призвичаївшись, я побачив довгий коридор, обставлений полицями, на яких приклад до приклада покоїлось кілька тисяч манліхерів і тульських гвинтівок. На дощаних помостах стояли законсервовані гочкіси, льюїси, максими, муравлиськами були навалені купи набоїв, стоси шабель, зсипища гранат. Усе те пірнало в сперту підвальну ніч.

– Інструменти, – сказав Микола, обтрушуючи штани. – Зробимо твоїй жіночці операцію.

– Дай собі з цим спокій. – Я зняв з гачка біля отвору гвинтівку, яку Микола тримав напоготові. – Не припускай, що цим орчиком можна зробити таку складну операцію. З ким доглядаєш цей арсенал?

– Наразі сам.

Ми порізали ще цеглину солонини, випили, і він забубонів:

– Я у війну навчився дорожити цією штукою, – показав на сало. – Ладен вставати до неї серед ночі. Чорти б його брали, хіба тільки німці мають ласувати нашим салом? Та мужицьке тіло швидко розпирає. Угадай, скільки важу.

– Корець з гаком.

– І лисію, як паршива вівця. Бідне моє парубоцтво: ніяка дівка за мене не піде. Хоч бери й неси на ярмарок свої чоловічі відзнаки. Та воно й дівки порядної нема. Поки щось підходяще виросте, обшалююся жиром. Марину твою Ковальчуки продали, сучі діти! Сватай Гривастюкову Гафію: гожа, не дурна. Лиш би де зіпсувалась, бо жінка – що степова мімоза: невінчана – золотко, заміжня – нудьга. Ти ніколи не замислювався про природу дівочго натхнення, яке робить їх кралями? Те-те. Виходячи заміж, ховають свої гідності, наче їх ніколи й не було.

– Як тобі Ревека?

– Ревека – скриня зі щастям, – відказав Микола, змітаючи долонею кришки. – Але збідованому, котрий уміє цінити щастя. Вона надто досвідчена в коханні, була б ще скучно відданою і старанною, а для дурного – знаєш, чим би це було.

– Щось ти підозріло розумієшся на цих речах.

– Ага, – вказав він. – Признайся байдужому – не повірить.

– Не признавайся.

– Тоді до кого слово мовити? – Він поскладав до кошика пляшки. – Я розмовляв з одним пришелепкуватим, якому трапилась у жінки дівка, схожа на Ревеку. Довів її ревнощами до самогубства.

– Що ж він тепер?

– З іншою живе.

– Добре?

– Несогірше.

– Може стати погано.

– Побачимо.

– Доля – це розплата.

У куточку Миколиних губ осіла тінь. Він закурив цигарку і стомлено опустився на канапу.

– То Європа бунтує?

– Ну й інше: подекуди зневіра, всюди – розруха.

– Війна озлобила людей?

– Взагалі озлобила, але не нарозумила, як можна було сподіватися. З цього можна зробити висновок, що візок не вискочить з глибоко нарізаної колії. Європейці прикуті до традицій.

– Так, – Микола цмокнув. – Це, до речі, спостерігається всюди. Щоб рішуче повернути в той чи інший бік, треба мати певну мужність На це поки що здатні лише великі народи, які більше себе усвідомлюють перед долею світу і які виробили більше якостей, придатних для нового устрою. Найголовніше, що перелом намітився.

– Хіба він здатний відбитися на долі світу?

– А цього, Прокопику, не знаю. Особисто хотів би. Але сам бачиш, як складно в житті. Я боюся одного: щоб перелом відбувався в міру підготовленості до нього. Але давай ляжемо. На ліжку думається веселіше і слухається приємніше.

– Не заперечую.

Ми розляглися в суміжній нетопленій кімнаті, вкрилися кожухами.

– Люблю гартоване морозом повітря, – мов з-за рогу долинув Миколин голос. – Зробиш проти носа шпарку і п’єш…

– Ні до кого не вчащаєш? – спитав я.

Продовження розмови вже для мене не могло бути, бо я відучився в ліжку мріяти, тим більше гадати, як-то воно буде. Залишилося багато несказаного, і до серця підкрадалося почуття втрати. Але мучити Миколу не хотілося.

– Є одна на прикметі, - сказав він. Кумгикнув і перегодом додав: – Ти її не знаєш.

За вікном навшпиньках ходила ніч. Ворушила гілля поважно замислених у місячному сяйві берестів, холодним протягом примушувала шлапати в кімнаті домовика і жалібно попискувати під спорохнявілими підлогами голодних мишей.

Микола перекидався на ліжку з боку на бік. Мабуть, через мене не брав його сон цієї ночі. І в мене не склеплювались повіки після нашої приховано-радісної зустрічі, бо я її нетерпляче чекав, а коли вона відбулась, то зовсім не так, як уявлялося.

Перед очима виступили стелажі з гвинтівками, у вухах повторювалися Миколині запитання – сквапні, ніби йому хотілося швидше з’ясувати, хто я, куди прямую, і… заспокоїтись. Або він щось нагальне пережив, яке зворохобило його душевно і фізично, або він був схвильований моїм поверненням?… Що б там не було, його не варто силувати. Настирливість у таких випадках те саме, що батіг над конем історії: одного досягнеш, на десять помножене втратиш. Я більше не турбував Миколу, і він, зрештою, тихо засопів.

Заголосили треті півні. Я одягся і вийшов із замка. Долиною ще блукали присмерки. Стояв тріскучий мороз.

За Лісничівкою, там, де дорога пересікає Буштинський тракт, я здибав Слободянову Ганну. Вона тягнула санчата з грабовими полінами. Ішла, тяжко посапуючи, човгаючи чобітьми по мерзлому грудді, дивлячись під ноги. Санчата скиглили і торохтіли за нею, ніби дивом опредмечена журба. Оддалік повзла ще одна тінь.

Бив сніговою крупою збентежений світанням вітер. На буковинському боці, стелячись закованим у кригу Дністром, плив гомін весілля. Кому там лягло серце до тої церемонії? Видно, життя входить у своє річище, а може, хтось зі страху вирішив плюнути в душу невідомості.

– Помагай біг, Ганно! – Я взявся за шлею.

Важко передихнувши, жінка на мить підвела очі, знов опустила їх додолу і не відповіла. Через кілька кроків сіпнула шлею до себе.

– Ліпше отій підсоби, – махнула рукою позад себе.

Я залишився посеред дороги. Щось до болю знайоме в ході жінки, яка наближалась, заколихало світом у моїх очах.

Розвиднялося з кожною секундою. Марина окинула мене втомленим поглядом; коли впізнала, щось полохливе і вороже метнулося у її очах. Її копаниці були високо вивершені дровами, збоку теліпалась прив’язана тороком сокира. Я дивився на Марину, а сокира заступала її від мене блискучим більмом. Марина ще раз глянула на мене, знов очі заметушились, але вже не вороже, і в куточках звисли повні коралово-круглі сльози, які, здавалось, не в змозі були відірватись од втомлених безсонням повік. Вона не витерла їх, і вони не впали, а поволі, туманом розповзлися-розтанули, ніби шкода було їм звільняти звичне місце, і залили зіниці темним блиском.

Різко випроставшись, Марина обійшла мене, оглянулась на санки, – навинула на руку мотузок і рушила своєю дорогою. Я наздогнав її, незграбно смикнув мотузок.

– Не треба, Прокопе, – сказала вона тихо. І повторила: – Не треба.

Її слова не досягли моєї свідомості. Я не здатний був їх сприймати, настільки вони були чужі й далекі від того, що творилося в моїй душі. Тоді Марина пустила мотузок і стала на узбіччі, як постороння, якій немає діла ні до мене, ні до копаниць з дровами. Але цей вираз швидко змінився розгубленістю. Так вона, напевне, стояла б, якби поламалися санки.

– Марино, – покликав я.

Обличчя її закам’яніло, і кам’яно вона запитала:

– Ти назовсім, Прокопе?

– Так.

– Залишишся в селі?

– Так.

У цю мить я подумав, що ніколи згодом не повірю, начебто між нами відбулась оця розмова. Кожна клітинка мого тіла перетворилася в пружинку, і все разом зціплювало серце, яке безпорадно металося, ще знаходячи якісь порожнини, але мало от-от зупинитися в тугих кістяних лещатах. Щось треба було промовити, та я не годен був знайти потрібного слова й несподівано глянув на нас обох очима байдужої до всього людини. Марина була чужа, чужа – аж страшно. А я, підвладний несвідомій волі, намагався її повернути. Для чого? Щось спонукало. Отак над водоворотом, коли закрутиться в голові, валить тебе додолу, і з цим несила звладати.

Марина зітхнула, немов узяла на себе додатковий тягар. Щоки її посіріли, очі запалися в орбіти, мов їх засмоктувало туди. Я машинально виволік санчата на середину дороги. Закружляв сніговий вихор, ліс запнуло мерехтливою запаскою. Я сів на поліна.

– Не будь маленьким, Прокопе. Простудишся. Ходімо. Обоє ми маленькі. Маленькі люди з маленькими правами і претензіями до світу. Просто світ перед маленькими людьми багато завинив, і кожний бере на себе сміливість багато йому дорікати. Зрештою, це схоже на виправдовування, тоді як ні я, ні Марина богові духа винні, і не знали, ким станемо.

– Ходи. Перестріне Павлюк – оштрафує.

– Микола?

– Степаниду Ворожбитову мало не побив. За шматок береста. Кричав так, що ліс ходив ходором. А кому мило підсиджувати ночами, або вкрасти цих нещасних дров? Не коценіти ж людям?

Ліс бринів під вітром шумними хорами, сіючи навколо холод і задуму.

– Підемо через Завадівку? – запитав я.

– Проведи до перших хат, якщо твоя ласка. Бо люди… Побачать, що-небудь вигадають.

– Я не відповів.

– Піду, Прокопе. – Бачачи, що я не рухаюсь, вона взялась за мотузок. – Діти вже десь повставали.

Рівно гудів ліс. Гул той запліскував думки, як смертний сон. Віддаляючись, шкрумтіли кроки на снігу, і разом з ними віддалялися три останні тижні, які я хотів було зберегти в пам’яті. Вони змішалися з фронтовими роками, починати треба було заново.

ІІІ

Дома я питав себе, навіщо вижив, для чого існую. Мене кидало то в жар, то в холод, аж знесилило; Тоді я кволо всміхнувся і пішов ще раз подивитися на бункер. Тут мене наче промило цілющою водою. Навіть зробилося весело. Якби-більше часу, я для потіхи пішов би до молодиць з обходом за гарбузами.

Левадиха, ясна річ, бачилася з Мариною і все вивідала. Вона з жахом придивляється до мене: жартую, сміюся чи насправді щось маю до Марини. Непомітно похитує головою, мовляв, не досить, що став п’яницею, ще й гонор на війні втратив.

Сидячи в бункері, я думав про Миколу. Мені сподобалося, що він не захоплюється прогнозами. Це дурне діло. Із давніх-давен, хто оцінював і потім шукав, той щось зробив, не вмер для потомків.

У суботу ходив до Гривастюка додому питати, чи не відкладається поїздка до Залісся. Омелян ще сидів у канцелярії. На гавчання пса вибігла Гафійка. Ми простояли з нею з півгодини біля паркана, притоптуючи незайманий плюш снігу.

А нині неділя. Сонячно. Залубні шинують у глибоких коліях, коні стріпують заінеєними мордами, випускаючи клуби пари. Ідемо на фестин. Залісся вибамкує дзвонами, вітер виносить у поле шум стрілянини.

Гривастюк ляскає батогом, бо припізнюємось. Мружить очі, дихає ротом, ховаючи під вкритими памороззю вусами усмішку вдоволення. З-поміж вилог перешитої з офіцерської шинелі куртки визирає чорнобрива вишивка сорочки, вітер припрасовує до плиткої буряково-червоної потилиці криси капелюха.

На задньому сидінні Катерина і Гафійка. Коли я оглядаюсь, Гафійка лупає повіками, ніби не сподівалась мене узріти. У неї гарні виразні очі, тонкі чорні брови, вигнуті, як зіклепані коси, невисоке, але світле чоло, губи припухлі, ніс точений, з маленькими рухливими ніздрями. Вилита мати. Катерина, мов старша Гафійчина сестра, тільки з тоншими, зцілованими жіночою жагою губами, з такими ж чистими, полискуючими, як свіжоочищені каштани, очима, але підведені вони таємничими темно-зеленими смужечками.

Уплекані вороні біжать підтюпцем, шарпають наввипередки, ніби в Заліссі їх збираються почастувати цукром. Порість інею на мордах поволі розтає. На думку мені спадають Левадишині слова: «Досі од чужих брали гамани, не біда від своїх набрати. Все-таки легше пробачити. Мама, коли б’є, підкладає долоню. Не те що мачуха». Ну-ну!

– Гай-гай, – ніби підслухавши мене, каже Гривастюк. – Тож маємо в Галичині свою рідну владу. Дочекалися. Довго чекали, дуже довго… Тю! Посторонок зіскочив. Тпру-у-у, чорти на вас!

«Атож рідна для тебе, жмикруте, – подумав я. – Як рідною була для твого батечка-товстосума магнатська Австро-Угорська імперія. А з’явиться тут який-небудь «орден визволителів», ти притьмом побіжиш назустріч з короваєм й лизатимеш чужинецькі сідниці».

Я заклав на орчик петлю, пробігся за саньми, щоб розігріти ноги. Коли я знову сів, Гривастюк не повертався до початої теми. Мені чогось встрелило в голову, що завжди після лихоліть люди намагалися оточити себе стилізованими предметами легких форм. Звичайна людина таким способом прагне звільнитися від намулу, що осів у душі, од згадок про трагічні безумства. Це, мабуть, природно. Якщо смаки диктувалися, то на протилежному полюсі скупчувалися уподобання, які повинні їх заперечити. Фатальну помилку роблять владики, які не підтримують цього процесу оновлення, а ще більшу – коли гальмують його.

Почалося Залісся. Облуплене, вилиняле, розкидане на косогорах містечко. На вулицях гамірно, товпляться в квітчастих шалях, капелюхах, мазепинках, баранкових і заячих шапках, над усім – рик дзвонів, галас дітиськ, прапори. Очевидно, свято таким і повинно бути, то навіщо його ганити чи хвалити. Та й інше: люди палкі до видовищ і не особливо розбираються у їх мотивах. Притому десь з початку віку хвалять речі, аби вони швидше спротивилися, і огуджують, щоб довше викликати жаль.

Гривастюк пробився на торговицю, запровадив коней на вільне місце біля старої каплички, причепивши до дишла опалку з ячменем. Я тим часом укрив коней верітками. Покинувши сани на війтиху, ми рушили до середмістя. Площа завивала тисячами голосів. На балкончику одної з кам’яниць у паперових квітах, килимах і прапорах заплуталося кілька вичічканих верховодів. Якийсь низенький, з масивною, підпертою метеликом бородою щось вигукував і розмахував руками, а натовп відповідав йому оваціями. Гривастюка взяла нетерплячка.

– А що, може, нам до стіни дістатися? – вже втрете питав він. Я вдавав, що не чую, а Гафійка справді його не слухала, роззявивши ротика на промовця. – То я, мабуть, піду. Онде й знайомий війт з Кадубівки.

Ми залишилися в гущавині. Гривастюк, виважуючи тих, що стояли попереду, посунув у напрямі до балкончика, де стояли в зелених капелюхах війти з сусідніх з Колобродами сіл.

Людей прибувало, задні напирали на передніх, на площі вже не було де голці впасти. Пахло нафталіном з турецьких хустин, міром з чобіт, смаженою цибулею з волосся, прілим духом залежаної шкури кожухів і потом. У боки впиралися вузлики, з примерзлим хлібом і коржами, в кишенях потріскували зернята з гарбузів, яких понабирали для розваги в дорозі.

– На Україні, - долинув голос промовця, – найбільші визвольні здвиги відбувалися тоді, коли народ відстоював свої релігійні ідеали, свою віру…

– А що таке ідеал? – пошепки запитала Гафійка.

– Хліб, – відказав я голосно, і всі зокола повернулися до нас обличчями. – Він пояснює, чому ми називаємо хліб святим.

– А села довкола голодують, людей викошують тиф і дизентерія…

Наші сусіди згідливе закивали головами. Для цих людей не мало особливого значення те, до чого веде свою бесіду чоловік з чорним метеликом. Вони поз’їжджалися з надією вчути два-три слова, які становили зміст їхнього життя, знайти в них підкріплення своїм одвічним думкам. А релігія? Релігія – це крівця, вироблена в клунку вічного страху й злидоти. Скільки про неї не балакай, ти людям нічого не додаси до того, в що вони вірять. Інша справа, якби чоловічок з метеликом спробував посягнути на те, у що вони вірять, Тоді протест розростався б на кожній бруньці несправедливості. Невпору забрати в людей бога – це зробити їх релігійними бандитами, і не важливо, явними чи підпільними. Але чоловік з метеликом з великого розуму звертався до їхніх релігійних почуттів, і його слухали з єдиною надією: а може, він все-таки щось скаже.

Нас здушили. Гафійка повисла в юрбі боком до мене, метляла внизу ногами, не досягаючи землі. Я ледве видер з кишені руку і сперся на чиїсь плечі. Гафійчині щоки пашіли рум’янцем. Вдихаючи залах її кіс, я обливався потом. У глибині натовпу хтось заверещав.

– Чого ми сюди забилися? – пошкодувала Гафійка.

– Клич ангелів, аби нас звідси висмикнули, – сказав я. – О, прочитаю за це таткові молитву, – ледве прошепотіла вона пересохлими губами. – Пити хочеться.

– І мені.

– Довго він ще буде казати казання?

– Ось зараз священик помахає над головами кропилом і почнуть розходитись.

Спереду кілька рядів опустилися на коліна. Увесь шарварок відхлинув назад, почалась давка, заголосила жінки і діти.

– Божечку! – йойкнула Гафійка. – Кості переламають! Вона обома руками відштовхувала огрядну молодицю в гаптованому заполоччю кожусі, лементувала: «Ой, звихнуть! О боже, порвуть усе на мені! Ой, розривають!» І закричала з такою силою, що, мені здається, і Гривастюк під балконом не міг її не почути.

Побачивши сум’яття, священик застиг над натовпом з піднятою кропильницею, на балконі занепокоїлися і щось вигукували. Я потягнув Гафійку за руку і п’ядь за п’яддю став проштовхуватись до підворіття. За нами рушило кілька хлопців. Підпираючи нас, вони витиснули мене в підворіття і майже на руках винесли Гафійку.

– Дикуни! – обурювався один з парубків. – Нашим людям лише в лісі сидіти. Ади, що з кожуха зробили, – показував він на розпанахану полу і червонів од злості. – Гарапниками їх треба вчити, сволота темна, громада коростяна!

На баранковій шапці парубка між сріблястими кучериками заплутався новенький, сяючий золотом тризубець. Дерево життя…

– А ти чого сльозу пустила? – звернувся парубок до Гафїйки і, зустрівшись поглядом з товаришем, додав: – Нічого дівиця, га? Очі як глиці прошивають.

– Облиш, – сказав його товариш. – Бачиш з ким? На ковнірі ще сліди од відзнак. Добре зшита шинелька…

Ми вибралися на безлюдну вуличку по другий бік будинку, за яким мітингували. У кінці вулички голими коминами настовбурчився в холодне небо незакінчений Народний дім.

– Тобі погано?

– Ганьба, а не фестин. Гафійчине лице вкрилося червоними плямами. Вона глянула вздовж порожньої вулиці і заклопотано, збудженим голосом попросила:

– Тікаймо звідси, Прокопе. Вони зараз сюди виваляться.

– Не бійся, – почав я заспокоювати її. – Ось пройдемо біля народного дому до ґуральні, а там уже околиця.

– Я пити хочу.

– Там же й нап’ємося. Вона вп’ялася рукою в мій рукав і задріботіла високими черевиками по бруківці.

Перед війною у Заліссі встановили водопровід і завбачливо позавалювали криниці. Тепер водогін не працює, і люди хтозна-як перебиваються. Метрів за п’ятсот від ґуральні біля перекошеної мазанки був журавель. Я витяг відро води. Гафійка вже заспокоїлась, але очі ще червоніли від сліз.

– Спочатку ви, – скривила вона обличчя в усмішку.

– Тоді знатимеш, що я думаю? – Я розсміявся. – Ой, нецікаві ж мої думки, Гафійко.

– Не набалакуйте на себе. – Вона густо зашарілась і відступила від криниці. – Пийте.

Вода була гіркувата і тепла. Обережно нахиливши відро, Гафійка вимушено посміхнулась своєму відображенню. І в цьому був якийсь забобонний зміст.

– Як парує!..

– Зате чиста.

– А тепер на торговицю? – звела вона очі.

– Не знаю.

– Лиш не туди, – показала Гафійка на місто.

– Тоді, поки вляжеться, сходімо на цвинтар. Я ще не був на батьковій могилі.

Кладовище в Заліссі над Дністром, на грудях схожої на перевернутий човен гори, яку з трьох боків омиває, широко розлившись по долині, ріка. Сюди вела глибоко прорізана в суглинні дорога, така розбита і покручена, ніби спеціально була замовлена небом, щоб сюди ніхто, крім похоронної карети з священиком і мерцем, не міг дістатися. Але й слідів карети з осені не залишилось. Мабуть, вона за старістю більше не служить людям, і труну з покійником за сільським звичаєм несуть до могили.

Ще здалека я побачив високий білий хрест над скопищем пам’ятників. На нього й Гафійка дивилась.

– Бачите? Ми були на похороні.

Я мовчки торкнувся її плеча.

На могилі росла вишенька. Весною, може, й зацвіте. Ми сіли на лавочці. Я бачив батька крізь темну товщу землі в тій же позі, в якій він мені привиджувався, – мовчазного, засмученого, і сковано-зібраного, мов перед ударом. Якби ж я застав його! Може, поклав би він на плече свою важку руку, суворо, ніби відчіпне, дав би якесь напучення, посміхнувся б, ховаючи батьківське занепокоєння, і, на якомусь слові, на якійсь незабутній інтонації урвавши самого себе, сором’язливо пригорнув до грудей. Наскільки легше було б, наскільки більше було б упевненості, наскільки зрозумілішим стало б життя!

В одному міфі говориться, що колись в Америці жили племена із сумною долею-прокляттям: вони будували свої міста з країв терену, який їм подобався, до середини. Коли не ставало місця для жител і населення не могло поміститися в місті, його покидали і будували нове місто, перекочувавши на ширший простір і знову оточивши себе лиховісним колом. Звідки впав цей аркан на людську свідомість? Либонь, предки в такий спосіб пристосовувалися до певних умов, а можливо, в центрах поселень береглися святині, які захищали од ворогів. Потім святині звиродніли, історична доцільність цих методів будівництва міст згубилась у глибині сторіч, а вся цивілізація зосталась приреченою на те, щоб загинути від протиріччя із здоровим глуздом.

Чи й ми отак – кожен зосібно і всі разом у цій нещасній закутині – не оточуємо себе колом прокляття, називаючи його надією, і намагаємося примиритися із своїм жалюгідним становищем, кров’ю і потом скроплюючи рідну землю заради чужих інтересів, щоб потім покинути її, перебравшись на місця несправджених сподівань. І несамохіть у цьому винні батьки, які ідуть з життя, не доказавши дітям найголовнішого. Ось він лежить під темною товщею землі, передавши мені свою муку, а як її з себе скинути, так і не повідомив.

– Прокопе!

– Що, Гафійко?

– Не думайте, не треба.

– Чому?

– Ми тут не довго, – мовила вона, запинаючись, – а, здається, що минуло багато днів.

– Тобі скучно?

– Ні, я подумала, що могили старять людей. Ну, не самі могили, а їх присутність, чи що… – Вона розгубилась, вживши заблудне книжне слово, та швидко опанувала собою і додала: – Я це відчула на собі. Знаєте, євреї виносять покійників з дому того ж дня.

– Забобони?

– У них щось від правди, – серйозно сказала вона.

– Що саме?

– Ну, якась пересторога чи щось… – Гафійка коротко звела брови і сіла зручніше.

– Оцим байдуже, – сказав я. – Та ми повинні пам’ятати, як вони жили, бо тоді й нас не штука поховати.

Гафійка зиркнула на мене широко розплющеними зляканими очима.

– Підемо, Гафійко, – сказав я.

Місто відбушувало. Нудьгуючи, вулицями тинялись парочки, горлали під будинками п’яні. Усе убранство немов корова язиком злизала. Євреї ще стояли з цукерками і крихітними булочками. На торговиці метушилося гайвороння в купах витрушеної з опалок січки, дітлахи вишукували шкуринки, «домашнього, із дна», нечувано смачного хліба, тут же поміж собою вимінювали їх на золочені обгортки від цукерок і патронні гільзи, що дісталися малечі після салюту.

Війтиха безпечно досипляла під кожухами святковий сон, лиш клин спідниці парусом роздувався на вітрі.

– Що ми тут ночувати будемо? – бідкалась Гафійка.

– Якщо батькові треба…

Мене непокоїло, чи Омелян встигне попідписувати контракти. Але ж він мусить піти за гербовим папером.

Із саней зісковзнув червоний півкожушок, яким війтиха вкрила ноги. Піднявши його, я сперся на затильник і дивився, як майдан поспіхом покидають останні підводи. Небокрай завішувався на вітер малиновими стяжками, пощипував мороз. При в’їзді на торговицю показався Іванчук. П’яно перевалюючись з ноги на ногу, він ніс на витягнутих руках, мов дарівницю, пакуночок.

– Файно. Безподібно, – процокав він замислено, лиш на мить затримавши на мені погляд. Спіткнувся, похапцем, балансуючи пакунком, вирівнявся й хотів було покласти його під кожуха, та натрапив на війтишині стегна.

– Чи ти зовсім здурів! – схопилась Катерина. Мабуть, Іванчук сюди вже навідувався. Катеринині очі дивилися крізь заволоку, лице розцвіло, як польовий мак.

– Ласкаво прошу вибачення, – промимрив Іванчук, скулячи на мене око і пошморгуючи натхненним од вин носом. Він постояв ні в сих ні в тих, тоді взяв мене під лікоть і одвів убік. – Правда, файно відбули? – чогось пошепки запитав він. – Народу – з десять тисяч. Такого, я вам нагадаю, тутешній люд не видів сто років: – Він цмокнув і потер долоні. – Слава богу, слава богу.

– Де мого подів? – гукнула Катерина.

– Пан Омелян зостався в справах із представниками. – Іванчук поштурхав чоботом притоптаний сніг, перехопив під пахву пакунок. – Діл таких нині в них! – Він зозулясте загледівся на палаючий небосхил, ще щось відкопуючи в пам’яті, чим би нас приголомшити.

– Го-о-о! Позатікали всі члени, – зітхнула по-вченому Катерина. – Усі до одного позатікали.

Гафійка відвернулась, надувши губи в посмішці. Іванчук скористався моментом і встромив у солому біля Катерининих колін осоружну ношу.

Невдовзі притюпав Гривастюк. Прожилки на його щоках горіли рубіновими змійками, увесь він немовби переродився, наполовину ставши святим.

– Увага, панове, – мовив він значливе. – Нас, – він кивнув і на мене, – запрошено на банкет. Рушайте поволі до театру, а я зажену коней на нічліг.

Починалась вседержавна пиятика.

Із Дністра потягнув колючий вітер, завихрив, закружляв фалди снігу, мов підмітав рештки дня, допомагаючи гракам, що звивалися між кам’яницями, збираючись на відпочинок.

Ми ввійшли до залу на затишне тирликання скрипок і поринули в гаморі. Прудконога пані в спідничці вище колін провела нас до столу, постояла, всміхаючись, поки ми порозсідалися, і пішла назустріч новим гостям.

– Які всі бундючні, - прошепотіла Гафійка.

За столами точилися випадкові, до знайомства, розмови.

– …Молодий ще був, дівчину-кралю висватав. – Молодичка за сусіднім столом при кожному слові складала, як до молитви, руки. – І на тобі – таке горе.

– Він з-за лісу виходив?

– Га? Так-так. І дивіться: Дністер лишень замерзав, а вони вже прокинулись. Мої супутниці гострили слух.

– Бестії на кригах перепливали.

– Вовки бояться вогню, – продудонів чоловічий басок, трохи несміло. – Відбитися від них немає права, а вогонь їх відстрашує.

Рудий, кирпатенький селянин почував себе в незвичній обстановці досить кепсько. Голос його зривався, як у церковного старости, коли він, зупинившись перед дрімаючим богомільцем, три-чотири рази повторить: «Пожертвуйте на дзвони». Зате Іванчук був на сьомому небі. Він подав мені кисет з тютюном, руки його тремтіли від збудження. Потім він штовхнув мене в плече.

– Пане Повсюдо, киньте оком – отам, при вікні. Бачите?

Пристаркуватий панок тримав на столі верх долонею руку, а юна лошичка, очевидно, донька, з хвостоподібним пасмом волосся над оком блаженно усміхалась, поклавши в його пригорщу свою лапку. «Ці від майбутнього не чекають ні великого щастя, ні великого впадку, – подумав я. – Вони закохані в себе і в сьогоднішній вечір».

– Що за делікатне поводження з дамою! – захоплювався Іванчук.

– Ніколи нікого не наслідуйте, пане Іванчук.

– Чому?

– Щоб не пошкодити своїй індивідуальності. Він довірливо поглянув на мене і ворухнув пожовклими від тютюну губами.

– Боронь боже, – додав я. Іванчук пригладив руде волосся на пальцях. Гомін і церковне сякання. Роти курять парою у вирипаному залі, пахне одеколоном і кожухами. На порозі показалися із зніяковілими, димчастими од раптового світла очима ще якісь люди. Гривастюк увійшов з виводком урядовців, наблизився до нас. Почали виголошувати тост. Стовп нового ладу, Гривастюк набожно підняв перед собою келих і випив майже останнім, досхочу намилувавшись рядами вивернутих до стелі денець.

Мою увагу привернув худорлявий молодик із запаленими безсонням очима, гострим кістлявим носом і ребруватими вилицями. Він у чомусь переконував апатичного товстуна в старомодному фраку. Товстун недбало ковзав поглядом над столами. Перший був прекрасний у запалі, другий – сита свиня. Видко, сите життя і байдужість завжди виліплюють базік і нікчем. Варто було моєму Миколі прибратися в пузце, і щось у його світосприйманні переінакшилось, бризнуло на грубуваті й насмішкуваті лади. Щодо панка у фраку, то це завершена тупість. От між худими шкапами – неосяжна гама натур.

– Спенсер промовляє з кожної клітини мого тіла, – б’ючись у груди, туркотів молодиків обличчя товстунові. – Я довго шукав. Збагнувши безконечність… Істина в тому, що її… Я це зрозумів завдяки війні.

Мені було погано чути через балачки, але я вловив одну цікаву фразу, сказану молодиком: «Дорогу поступові завжди прокладають люди з периферії, вільні од упереджень».

– Пане! – огрів мене межи плечі Іванчук. – Так не годиться, ми з вами розіб’ємо глек за цим столом: чому ви не випили?

Він був скривджений, ображений, засмучено-обурений.

– Звик по-християнськи: три підряд.

Іванчук осудливо похитав головою, але миттю подобрішав, навіть тінь вагання мигнула на його лиці: «Може, й самому почекати, га?»

Молодик застиг лукавим свідком сп’янілих очей і працюючих ротів. Він перебігав неуважним зором від столу до столу, тонкими, що аж світилися, пальцями крутив до половини наповнену чарку. Довкола наливали, не чекаючи тосту. Іванчук цокався з Гривастюком четвертий раз. Молодик дійшов до мене, ми вперлися один в одного поглядами, та, мабуть, швидко оцінивши по виразу мого обличчя, як задалеко в мені «дно», він одвернувся. «Вертеп», – бовкнув я, не спам’ятавшись, Іванчук вирячився на мене.

– Чудово, пане Іванчук, – сказав я у його захмелілі очі, яким було не до пильності.

Він поправив чуприну і блискавичним рухом потягнув до себе миску з салатом. Гривастюк тим часом пірнув між столи. В лівій руці він стискав папку з документами. Катерина провела його поглядом. Він, ідучи, зосереджено кланявся, подаючи руку, і сів біля підкучерявленої пані, яка тут же під’їхала з кріслом ближче до нього.

Дзенькали чарки, видзвонювали виделки, шурхотіли ноги під столами. Іванчук пустив руку попри себе до Катерининого коліна і скосив очі на Гафійку. Але війтеня уминало тушковану капусту, забувши про все на світі.

– Дурні не люблять, коли їм говорити, чого вони варті, - бурмотів я про себе. – Свята правда. Як те, що стародавні люди, щоб зберегти накопичену мудрість, вкладали її в уста богів.

Іванчук нервово пересмикнув плечима і, перебравши не менше складометра сумнівів, озвався:

– Випийте-бо, Повсюдо, який вас біс стримує.

– Мішанина. Дорогу поступові прокладають люди з периферії.

Він на півцаля відсунувся од Катерини, але руки не видобув з-під стола.

– Ви щось сказали? – нахилилась до мене поперед Іванчука війтиха.

– Кажу, трохи студено.

Іванчук безпорадно засовався на кріслі. Я засміявся.

– Хто небезпечніший при владі – старий чи молодий? Він безглуздо закліпав.

– Якщо вам, – тицьнув я його в груди, – влада дістанеться через років десять, то коли ви більше зраділи б: якби це сталося тепер чи тоді?

– Тепер я більше буду радіти, але тоді я більше знатиму, що робити. – Сказав добре, хоч чогось ніби злякався.

– Правильно, – гримнув я. – За ваше здоров’я.

– Дай боже!

«Теляті вовка з’їсти».

– Закусіть, пане Повсюдо, ось салатик.

– Дякую. А взагалі рух відбувається знизу і зверху. Це лиш тенденція поступу – спрощувати складне – вручає засоби пересічним людям. Отже, геніальність неупереджених цілком відносна. Як гадаєте, пане Іванчук? Та ти мене, братчику, не слухаєш. Ну й добре робиш, бо… Вип’ємо ще по одній?

Іванчук з готовністю налив, але якраз встали всі до другого тосту, ми приєдналися. Стільці проспівали тріумфальну. Крім мене, ніхто вже, здається, не їв.

З «вищої компанії» повернувся Гривастюк, Катерина встигла відсунути крісло впритул до Гафійчиного, а Іванчук – забрати з-під стола руку. Щось на мигах пояснюючи Катерині, Омелян видобув зі спідньої кишені конверт. Ось вони порозумілися, і сяючий війт з таємничим виглядом подав мені конверт.

– Розпечатаєте вдома, пане Повсюдо.

У мене молотом забилося серце: порядок!

Гривастюк побачив, яка неприхована радість охопила мене, і подав руку. Я її міцно потиснув.

Його місія щодо нас закінчилася. Він передав папку Гафійці і перейшов до столу, за яким сиділи «свиняче рило», «молодик з периферії» і ще двоє осіб. На цей раз Іванчук провів Омеляна заздрісними очима.

Пиятика була в розпалі. Катеринин язичок безбожно заплутався в словах. Сміючись, вона тонко повискувала, все важче спиралась на Іванчукове плече. Коли скрипки зацигикали вальс і в протилежному кінці залу звільнили місце для танцюючих, вони на кілька хвилин вийшли на вулицю, і я пересів до Гафійки.

– Ви танцюєте, Прокопе? – поцікавилась вона, уся в полум’ї від випитого вина.

– На жаль, ні. Але ти, Гафійко, не скучатимеш. Зараз закланяються з усіх боків.

– Я зі сторонськими не піду, – заперечила Гафійка, машинально притискуючи до грудей батькову папку. На її обличчі було трішки легкої дівочої печалі. Зі схлипливим сміхом вона запропонувала: – А ви відшийте, коли хтось буде кликати. Добре?

– Якщо ти цього хочеш.

– Так, – поклавши на стіл папку, вона на секунду закинула руки за голову, поправляючи хустку. Якось випадково зачепила мою ногу своєю і не забрала назад. – А в місті танцюють погано. Мало не обнімаються. У селі таку пару вивели б геть. Та от скрипки втихли, і знову над столом заходили пляшки.

– Хили, Повсюдо, – майже викрикнув Іванчук, припровадивши веселу, мов сонце, війтиху.

Не минуло й чверті години, як четверо нас впорали плящину. Я придивився до Гафійчиного носа і відкрив, що вона роздуває ніздрі точнісінько так само, як Іванчук. Я хотів підігнути ногу, щоб не торкалась Гафійчиної, але вона наче свинцем була налита. Оглянувшись на завісу над сценою, на кобзаря з бандурою на розмитій сторіччями могилі серед степу, я побачив, що кобзар мені сумно підморгує, а хлопчик-поводир глузливо виставив рожевого язика.

Раптом щось розплилося, пересунулось, і перед очима захитався Гривастюк.

– Слово даю, – владно махав він руками. – Гарантую. Чин не нижче капітана. – І тихіше: – Ви ж знаєте, що наприкінці війни перестали зважати, дворянин чи простолюдин. Аби освіта і військова виучка.

– Подайте мені води, – попросила Гафійка.

– А звідкіля?… – звернулась до Омеляна пані в клаповухій шапчині, але я не дослухав через Гафійку, тільки зрозумів по устах, що вимовила вона чи «диво», чи щось схоже на це слово.

– Пий вино, Гафійко, – сказав я, не спускаючи з пані очей. – Будь чемною. – І ви пийте. Я вам наллю.

– …нещастя на будівництві ґуральні в пана Свистуна, – казав. Гривастюк, зиркаючи на мене. Я випив вино, але відчув, що тверезію.

– За все добре, пане Повсюдо! – влізла Катерина. – За вашу хату.

– …У Галичині мало таких ґуралень, які він не зводив. На старість осів у Колобродах.

«Поганську твою пику треба побити!» – подумав я, спопеляючи Гривастюка поглядом.

– Повсюдо, не будемо сватами, – Іванчук впихав мені наповнену чарку.

– …Йому було під п’ятдесят.

– Син теж будівничий? – спитала пані.

– Без тижня Інженер, – повертаючись до молодика, відказав Омелян. – Треба…

– Чого ви спохмурніли, Прокопе? – штовхала мене коліном Гафійка.

– Тобі здалося.

– …То пильнуйте. – Пані в клаповухій шапочці зміряла мене погрозливим поглядом. Стіл з Гривастюком і його співбесідниками заступили.

– Вам щось не сподобалося? – допитувалась Гафійка.

– А тобі все до смаку?

– Я не зважаю.

– Я роблю це саме.

– Ні, ви чимось стурбовані.

– Горілкою з ґуралень, які батько набудував. Горілка – двигун прогресу, Гафійко.

– Мені подобається, коли ви жартуєте. Якось і сумно, і їдко, і смішно.

– Так ось…

У протилежному кінці стелю черкнула пляшка, вдарившись об софіт над сценою, рикошетом зафуркотіла у вікно, Брязнуло. Зчинився гармидер, затріщали двері, пролунав постріл.

«Почалось…»

Розбиваючи вікна, надвір хлинули лисі голови, розпанахані спідниці.

– Пане Повсюдо! – розгублено заволав Іванчук.

– Скажіть, хто цей молодик – ось, пополотнів, як стіна? – Я притримував Іванчука за лікоть, а він, ногою відкинувши стільця, рвався до вікна.

– Та пустіть же! Це… н-нннн… Володимир Майдан, секретар повітового комісара.

Я відштовхнув стіл. Гафійка в нестямі закам’яніла з відкритим ротом. Стіл перекинувся під ноги осатанілій юрбі, що сунула на нас. У ґанку почалась стрілянина.

– На сцену! – крикнув я Гафійці і вирвав з її рук папку. Дівчина поперед мене шмигнула на сцену. Ми опинилися в репетиторській: Біля скрученої ліхтарні стояв смертельно переляканий стрілець. Я побачив сходи в льох, пропустив Гафійку, тоді злетів у підземелля. Тримаючись стіни, провів дівчину в найдальший куток.

– Змилуйся, боженьку, – лепетала вона. – Ой, горить! У репетиторській розчавили ліхтарню і зайнявся гас. Та полум’я опинилось під ногами втікаючих.

– Комуністи, Прокопе, то їх робота, – лементувала Гафійка.

– Цить.

– Ой, боюсь… – тулилась вона до мене. – Ой, ми згоримо.

– Цить же, – пригортав я її до грудей. – Не згоримо, погасили.

Тріщала сцена, не вщухав вереск, глухо, наче під землею, гупали постріли.

– Ніби стихає, - сказав я. – Пусти – подивлюсь.

– Де ж стихає, Прокопе? Прокопику, не йдіть… не покидайте мене, я…

Війтеня запищало не своїм голосом, але я силою вирвався з цупких од страху рук і пройшов до дверцят. Надворі тривав шарварок. Я присів на сходах. Гафійка ревма ридала десь у темній безвісті і не могла мене ні побачити, ні почути шелесту. Потім я запалив гербовий аркуш і, присвічуючи, добрався до Гафійки. Вона сиділа на цементі, закривши обличчя долонями, і давилась плачем.

– Хіба можна так! – сказав я. – Гафійко, мила ти дівчинко, встань же.

Притоптавши спопелений аркуш, по якому ще бігали іскорки, я підняв Гафійку і, цілуючи в уста, припер одерев’янілу до стіни, її губи були вогкі, холодні й солоні від сліз.

– Втихомирилось, чуєш? – спитав я. – На, тримай свою папку і ходи за мною. У темряві ми наштовхнулись на протилежну стіну.

– Шлячок би це трафив, – вилаявся я. – Вже спалив якийсь папір з папки, бо був би не знайшов тебе, хоч би якась тріска попалась…

– То запаліть, запаліть ще, – заквапилась Гафійка. – Тут усі чисті папери.

Скручений в трубку гербовий аркушик горів, як смолоскип надії.

– Господи! Цілі? – завиванням стрінула нас Катерина. Я згадав оголошення на стовпі: «Продаю святого Миколая 50Х40, килим косівського виробу і жорновий камінь – висота 18 см». Це оголошення ми бачили з Гафійкою, коли йшли на цвинтар.

– Боже, як я потерпала!.. Ой-йой, які ж забруднені. Повернись, Гафійко. Ви десь лежали? – прошепотіла вона стурбовано.

Гривастюк збентежено відвернувся.

– Ми заховалися в льоху, – сказала Гафійка, червоніючи.

Я вийшов витріпати шинелю. У сінях при ліхтарні війтиха обмацувала з усіх боків дочку. «Горенько моє!.. А ми з Іванчуком прокляли Залісся. Мало не закоценіли під столом… Як же ви там, навпомацки?…»

Я сплюнув, і вона вмовкла. Коли я проходив мимо, Гафійка показала щире намисто зубів, а Катерина сердито зімкнула тонкі губи.

– Сьогодні нам насниться, – сказала в хаті Гафійка, блиснувши на мене очима. Вона вирішила подрочити ревниву матінку. Катерина перехопила погляд і жалібно розтягла:

– Може б, ми вже їхали, чоловіченьку?

– Запрягай, – погладжуючи скроню, кинув Гривастюк до Іванчука. – От натворили халепи…

Через поріг переступив господар – маленький бородатий чоловік з неспокійними очима. Гафійка по дорозі розповідала, що він доводиться їм далеким родичем.

– Як цю катавасію розуміти, Омеляне? – спитав він. – Поясни ж толком.

– Як! – підскочив на стільці Гривастюк. – Підстроїли.

О, вони дорого заплатять за це.

– Хто, значить, підстроїв?

– Звісно – комуністи.

– Сволота, – прогудів Іванчук.

Я засунув руки в кишеню – папери були на місці.

– Нема, значить, роду без вироду, бурмотів господар. – Вже і на Галичині, значить, мають прихильників.

Війт заплющив очі і закрив долонею рота. Обличчя його налилось кров’ю, з голови звисло пасмо гнідого волосся. Співчутливо покосившись на, нього війтиха захитала головою:

– Після такого місяць не опам’ятаєшся.

Гривастюк зло бликнув на неї, і вона, підібравши губи, принишкла.

– Дорого заплатять, – повторив війт і погрозливо крутнув наїжаченою гривою. Щось думаючи, підігнув два пальці, важко засопів.

У вікно забарабанив Іванчук.

– Гей, виходьте!

З воріт коні рушили галопом. Сполохавши чутливу морозяну вулицю дрібним передзвоном, ми виїхали в поле. Мело снігом, сани заточувались. Я відкотив комір, але крижану крупу однаково задувало під шинелю.

Перед Буштинським лісом коні неспокійно зафоркали, застригли вухами.

– Щось чують, – сказала здавленим баском Катерина.

– Спи, спи, – гукнув Гривастюк. Гафійка тихо посапувала, спершись на Іванчукове плече.

Гривастюк подав мені кисет.

– Першу нашу розмову не забув, Повсюдо? – перейшов він раптом на «ти». – Монету притримай, потім віддаси мені гроші. Розрахуємось… Мені не спішно… А коні справді стривожені. Розбудіть Іванчука, – він знову перейшов на «ви».

– Михайло, перелізь на передок, а ви, – звернувся до мене, – ось держіть, я ним орудую сяк-так, і коней треба тримати в руках. Невже вовки?

У моїй руці опинився зігрітий Омеляновою рукою револьвер.

– Що нині за день такий! – схлипнула Катерина.

Гривастюк намотав віжки на руку. Коні понуро вступили в ліс. Попереду молочно біліла смужка шляху. Звідкілясь здалеку донеслось протяжне завивання. Катерина шепотіла молитву.

– Та це пси в Підкамінному, – засміялась Гафійка.

– Цс-ссс! Свистуха! – тихо гримнув Гривастюк. – Якої дідькової мами?

Та доїхали ми без пригод. Я зіскочив на толоці, сказавши, що мені ближче попри цвинтар, а коли сани розтанули в сніговій куряві, звернув на Лісничівку.

Тонко і одиноко заголосив у долині півень. Замок бовванів на тлі сірого неба химерною скелею. Натужно шуміли ялиці, потріскували на морозі стовбури. Очі солодко злипались від утоми, кортіло спертися на мур і подрімати. Ліс і замок непомітно стали прояснюватися теплою затишною світлицею з пахучою піччю, замигали якісь клопітливі добрі тіні. «Пора спати». А якась заблудна думка своєї: «Ти ж міг не дійти з своїм несправним серцем. Ти анітрохи не бережеш себе. Віддихайся». Мов чужими руками я встромив ключ у замкову щілину, оковані залізом двері стиха простогнали.

На другому поверсі, лизнувши світлом сходи, прочинялися якісь двері, і в глиб коридора прошмигнула гандрабата, не Миколина тінь. Вийшов і Микола. Звісив над сходами обіпнуте сорочкою барильце живота, схрестив на грудях, руки і стояв у прямокутнику світла, як вийнятий з-під гніту ворок із сиром.

– Ти що, друженьку, рачки лізеш?

– Та от з Залісся, – відказав я задихано. – Не спиш? Він підтримав мене і запровадив до моєї келії. Тут було прибрано, мов перед гостями. Я звалився на канапу, і одразу ж навколо затовпилися тіні дрімоти.

– Як свято, Прокопику? – пробасив Микола.

– Маю контракти.

– Підкріпись. – Микола подав склянку з ромом.

– Свято закінчилось давкою і пострілами, – сказав я.

– Як ти це оцінюєш?

– Захоплююсь.

– Провокація, – сказав Микола.

– І ти тої самої? Гривастюк це ж казав.

– Ну, Гривастюк своєї співав.

– А ти своєї?

– У повітах на північ уже йдуть арешти.

Праворуч появився Гривастюк, ліворуч – Гафійка. «Комуністи!» – було на їх роззявлених ротах. Для мене, політичного схимника, це слово з їхніх уст звучало лайкою.

– Де в біса тут наплодилося стільки партій? – мовив я, витягуючись.

Дратівливо заскребла у вікно ялиця, блиснув проміж гілля місячний серп і знову пірнув у морозяний небесний намет.

– Зачекай, ще й ти влипнеш.

– Інакше це не можна назвати?

– Залежно від того, як повернеться.

– Я все перетравлю, Миколику. Ти кого перед хвилею випустив звідси? Ревеку?

– Бачив?

– Нехотячи.

– Ревеку.

– Не бреши. Вона, кажуть, уже не приймає кого попало, начебто із Загатою зв’язалась.

Тут я згадав його повідомлення про арешти і примовк: хтось ховається в замку.

– Шкода дівки, – сказав Микола. – Загата не той, кого їй треба.

– Не однаково, з ким спати?

– Ти не смійся. Вона, якщо вже зробила вибір, то до могили, а Загата – пустий вітер, хоч і з дужим горлом.

Микола дістав з шафи якусь книжку, перегорнув кілька сторінок і, на жодній не затримавши погляду, склав і кинув на місце. Незважаючи на вгодованість, він не втратив колишньої рухливості. Жвавий, з настороженістю дикуна і всеготовністю солдата, він не затримувався довго біля чого-небудь одного.

– А Загати тобі не шкода? Чудовий голос пропадає.

– У Канаді кілька наших, колобродівських, співають в опері. Один хлопчисько з Грушівки працює в Краківському театрі.

– Хіба це робить Галичині честь?

– Не про це мова, – поморщився Микола. – Якби Загата ніс людям свою пісню, збагачуючи її при цьому своєю індивідуальністю, а не хизувався обдаруванням, я шанував би його. Між іншим, він і в церкві це робив.

– Дитя природи. А те, що наші розважають чужинців, мене не тішить. Це, зрозуміло, не з добра, але доки це буде?

– Твоя Левадиха має сіль? – раптом запитав Микола.

– Подає солене

– Ось і не знаєш. П’ятий рік немає солі, Прокопику Чи це непокоїть уряд? Сьогодні в село заїхав гуцул, міняв кварту солі за дві пшениці, і мало його не розірвали. Солі ж тієї в надрах Карпат на всю Європу. Кому думати про якогось Загату, коли нікому зглянутися над цілим народом. Пригадай: у гімназії нас напихали не історією як наукою, а справжнісіньким блудом. Ми потай обурювалися, бо, по-перше, цей блуд писали німці, по-друге, із закордонної літератури ми черпали протилежні думки про свій народ. Тепер ось історію пишуть свої люди. Я тобі дам зо дві книжечки, прочитай про сьогоднішній день. Виходить, що в нас не життя, а мрія. Кому це потрібно? Отож кинь летунство. При нинішніх обставинах треба шукати чогось конкретнішого Та добре, спи, не три очі. У мене теж був сучий день. Доброї ночі.

– Доброї.

Микола задув свічку і мовчки, замислившись, став на порозі

– Знаєш, – мовив я, – що там не було, постарайся мене не критикувати. Я за тебе покладу голову.

– Критикувати? – весело перепитав Микола.

– Еге.

– Не дурій.

– Мені надоїсть оборонятися, і ти будеш мене кривдити.

– Бувай здоров.

Засинаючи, я міркував: це отрута. Що, наприклад, Микола вирішує конкретніше, ніж я? Але ми завжди зможемо дійти згоди. А от коли цією отрутою заволодіють злі люди в широких масштабах і зроблять її своєю монополією, тоді цілі народи поглине багно демагогії.

IV

Узявши непоганий розгін, зима, одначе, швидко видихалась. Поцідив дощ, подіркував і за добу геть витовк сніги. Землю окував панцир слизької ожеледі. Ожеледь ненавиділи, щодня на неї скаржилися, але сонце, виходячи вранці подивитися на свої володіння, через приморозки не могло з нею впоратися і тільки робило ще більше біди. Ожеледь ламала людям кості, псувала нерви, запирала в хатах.

З північних повітів голод пригнав бідні колобродівські сім’ї, виселені під час війни. Це були мої сусіди, оселі яких спіткала та сама доля, що й нашу. Господарі вже навідувалися до села, але побачивши руїни, надовго повернулися назад, в прийми до добрих людей на стороні. Тепер голод викурив їх із теплого місця.

Два вози з манаттям і дітьми зупинилися на горі. Спускатися вниз було небезпечно, колеса не витримали б ні на яких гальмах. І допомогти прибулим не було можливості.

Вони ходили горою, не знаючи, на що зважитися, тоді поскидали пожитки, які можна було знести в руках, а з рештою добра відправили підлітків в одне з горішніх сіл до ліпшої погоди.

Я розжився на брезентового плаща і колю камінь. Дощ і тумани заслонили село глухою запоною. Воно нагадувало про себе лиш сердитими заспаними окриками тричі на день, коли годували худобу.

Учора на Дністрі розтріскався лід. Вода хлипнула наверх з масою напівзадушеної риби. Я побродив з саком. Левадиха в’ялить, підсмажує, маринує. Я вже й обідати не ходжу – беру окунця, хліба і розкошую. Мій вузлик чекає мене в печері, де в негоду можна перепочити, прилігши біля вогнища, зігрітися цілющим напоєм з відварених вишневих прутиків.

Спочатку нестерпно боліли руки і ноги, ломило в крижах, а зараз кладу по стосу за день. Якби не слизько, посувався б ліпше. Та ще час витрачаю на складання брил, бо як їх на звалі прихопить до землі морозом, тоді діло затягнеться до великодня. Але коли спускатиму камінь, буде захоплююче видовисько. Дрібнота летітиме зигзагами, чіпляючись за кожну виїмку, а велетні прогоготять громом, зірвуть за собою насип, опишуть в просторі стрімку лінію, мов бронебійні кулі.

Так, напевне, і люди падають, коли їм зраджує доля. Слабші – плутано, хапаючись за кожну соломину, а могутніші – навально, з усім прогнилим корінням, мнучи все на шляху. Не доведи ж, Господи, мати щось спільне з тією жінкою, яка посеред пустелі цілувала Ксерксів кантарок[17]. А взагалі пристосуванець не дивина. Усі до чогось прилипають. Гімн Растиньяку не відкриває очі на самого Растиньяка, а на стан речей, який його сотворив. Якби про це більше пам’ятали в різні епохи, то не вигадували б сентенцій про злих і хитрих, мудрих і добрих, звинувачуючи їх у гріхах, до котрих вони мають лиш одне відношення: вони інакше не могли жити, тобто погубити своє сумління і людську гідність. Наївно питати, чому Глестерове[18] спокутування не принукує присягати самим собі.

Щовечора милуюся зробленим. Коли не сіє дощ і небо не хмарне, залюбки дивлюся, як з землею прощається сонце. В останні хвилини воно висить над обрієм, мов для збутку. Та, пірнувши за кряж, наче розкаюється за свою нерозважність, виганяє на небо отари вогнистих баранців, обводить, окутує їх зубчастими стрічками і лиш згодом, зовсім знемігши од спішної і марної праці, вистелює на небесному безмежжі помережане золотим позументом покривало. Дністер жевріє, вигнувшись веселкою, жадібно впивається тонами надвечір’я, а височенні тополі на обох берегах лукаво зазирають у його лоно, ліниво й замислено перебираючи стрімкими вітами розсипане полум’яне намисто. Чути, як пливе вода між розколинами льодів і вітер розчісує бадилля всохлих полинів.

Під вечорові шепоти я згадую, спекотне передвоєнне літо, коли доля звела мене з Мариною. Була жахлива посуха. Сонце з самого ранку впиралося в долину снопом вогню, жорстоко пражило весь день, і до наступного ранку від землі не одлипала прогіркла чадом жара. Листя пов’яло, наїжувались і скаржно потріскували стріхи, в повітрі шугали голубі язики спустошливого марева.

Дністер був зовсім змілів, безпорадно щулився до безвітряних тіней тополь і нагадував худокостого дідугана, який не знає, куди дітися з наболілими боками. Тумани, що піднімались завжди над річкою і скроплювали росою навколишні поля, не появлялися кілька місяців. Зібравши кволий запечений колос, селяни спробували було стати до плугів, та грунт закам’янів, як бетон, воли спотикалися через три кроки, й ніщо не могло примусити їх зайти в борозну.

Усе ниділо, мертвіло. Гибла худоба, падали від сонячних ударів люди. Розпач і безнадія, мов страхітливе всепоглинаюче багно, засмоктували серця. Протягом дня на вулиці не появлялась жодна жива душа. Лише надвечір на коротку мить робилось гамірно, а потім усе знову вмовкало, мов потужна, неосяжна, як блискавка, судорога накидала на оселі залізний зашморг.

Казали, що спека – півбіди. Восени розпочнуться сльоти, буде безсніжна зима, хто обсіється – зерно однаково пропаде в землі, а наступного року буде такий голод, що за кусник хліба доходитиме до розбою.

Міняйли і жебраки пророкували кінець світу, пекельні смерчі й западання землі. Відголоски про збройні сутички в різних кінцях світу блискавично облітали села і посилювали жах перед завтрашнім днем. Запанували нудьга і відчай. Невизначеність угамувала щоденні клопоти. Не скрипіли по хатах ткацькі верстати, смутком огорталися небілені стіни, ржавіли теслярські барди і мулярські кельні, навіть під циганськими шатрами не лунав передзвін ковальських молотків – для всіх завтра стало страхом, а нині перетворилось на чекання.

Безгоміння перед боєм – і те не настільки моторошне. Воно все-таки сповнене рухів хоч невидимих. А тут відчували, що десь збирається гроза, і очікували її безборонно, в муках, мов загодя звикаючи терпіти, боятися і мовчати.

Якось у спопеленому небі забринів літак. Скрізь позатикали вікна і молились, упавши ниць, а вночі від хати до хати блудили скривавлені люди, які покалічили самі себе в нестямі, в приступі істерії, і чіпляли до клямок «божі листи» – попередження про початок світового розгардіяшу.

Я приїхав на тиждень у відпустку. Батько був на заробітках у Буковині, від мами годі було слова добитися – вона стала ходячою молитвою. Щоранку мимо наших воріт Марина носила до Дністра мочити полотно. Це тоді була, мабуть, єдина признака життя в селі, лиш у Ковальчуків ще гомоніли на оборі.

Увечері, коли Марина забирала сувої, я перестрівав її над рікою. Ми коротко просиджували на плитках, дивлячись на віддзеркалені у воді зорі, й балакали про одне й те саме: що з того всього вийде. Якось вихопилося в мене: «Дивися, скільки зір на воді. Вистачить, щоб виткати доріжку до щастя всім людям». Марина сумно похитала головою і, не одриваючи погляду від тих утоплених зірниць, сказала: «А якби ще хто сказав, куди ту дорогу простелити». Мене знову щось підмило: «Я скажу. Хочеш?» – «Хочу».

…Маринині губи пахли талим снігом. Вона пішла додому зосереджена, ніби прислухаючись до свого серця, а наступного вечора ми знову дивилися на ріку, але я почав сумніватися: наяву це чи уві сні.

Одного разу нас застав в обнімку Ковальчук. Кощавий бусурмен приплівся задиханий, без шапки, обстрижена наголо чорноволоса, голова скидалась на підкурений затикач від кагли. Погупавши палицею по плитці, гукнув: «Марш до хати!» Марина поволі рушила в городи. «А з тобою я розквитаюсь», – погрозив мені, крутнувся на здоровій нозі (друга в нього виросла назад пальцями) і пустився навздогін за Мариною. Я просидів над Дністром до пізньої ночі. Тоді зашелестіли кроки. «Ходи звідси», – сказала Марина.

Ми вибралися за село у вертеп – ниркоподібну прірву на межі з грушівськими полями. Густо погаптована корінням акації земля опускалася в безвість, куди стікали дощові води, довго гуркочучи підземними коридорами по уступах скель. Колись ще хлопчиками ми насипали в потік полови, а як верталися до села, вона кипіла у водовороті посеред Дністра.

Навіть сонячного дня тут стоять непробудні тіні присмерків. Ми покружляли навколо урвища і сіли під крислатим кущем ліщини. Було тихо, мов не на землі. Пряно пахло опале листя. Місяць тільки-но виповз із-за обрію і рум’яно озирав видноколо. Заріділа щетина стовбурів, шапки калини перехильці збігали вглиб, темніючи багрянцем китиць. Ліниво колихався і шурхотів на обочині пирій, шовкова бахрома трави ластилась до долоні, немов просилась: пригорнися ж до мене, і я тобі передам нетерпеливий стукіт дівочого серця, тобі буде добре від того, що й у тебе так само, як у людей, наче твоя любов викотилась із золотих серпанків мільйонів кохань молодою зіркою.

Мене на той час перевели в підмайстри. Якби одружений, то за законом через рік став би майстром. Квартира була, злидні не загрожували. Зрештою, я тоді міг перенести які завгодно злигодні, бо все було попереду, я наближався до нього впевнено, забуваючи буденні неполадки. Правду кажучи, мене в ту пору більше непокоїло давнє. Зводячи очі на вершечок Корняктової вежі чи дивлячись на потемнілий мур Чорної кам’яниці Софії Базель, я завсіди чогось думав, що люди роблять прикру помилку, зневажливо відмахуючись від минулого. Адже чимало з нього проскакує в сучасному. Воно вже обгризене розумом, має своє місце в історичному досвіді народів.

Щось з приводу цього я і Марині говорив з невинним запалом, забуваючи, що часто повторюю висловлювання свого гімназійного вчителя Мефодія Гірчака. Деякі думки цієї розумної людини стали моєю власністю після того, як я знаходив їм підтвердження в житті. І вони посіли настільки значне місце, що іноді приходять на уста мимоволі, буває і невпопад, але я їх не приглушую, бо якщо вони й не сколихнуть чиєї-небудь уяви, то ніколи нікому не зашкодять.

…Несподівано в полі тої ночі ліг туман. Навколо місяця утворилась матова корона, пронизавши небо велетенською сонно-незворушною нічною веселкою. Шарудів вітер, зриваючи з гілля і розсіваючи краплі роси. Кілька крапель, протвережуючи, впало мені на руку. Ні, то були Маринині сльози. Вона сказала, що зможе приїхати аж під кінець осені.

Перед початком війни я ще три дні пробув удома і стрічався з Мариною. Але, видно, і ці зустрічі не були в силі щось остаточно вирішити, бо коли вибухнула війна, і Панько Середа, побоюючись, щоб не забрали на фронт, засватав Марину, вона здалася.

Дощ. Скеля набучнявіла, набряк держак молота. Обух лише приминає брезклий, поцяткований зернятками граніту вапняк. А кидати роботу не можна. Та й несила. Глянеш на рядок стосів – і руки знову тягнуться до молота, незважаючи на втому. Я у Львові познайомився з одним художником. Дивна це була людина, лагідної, якоїсь втомлено-старечої вдачі, хоч тому художникові не було й тридцяти. Жилося йому гірко, сидів на хлібі й воді. Та не скаржився. Коли б я до нього не прийшов, заставав його з пензлем у руці. Картини він розставляв уздовж стін, оточивши себе довкола, тоді почав розвішувати в другий і третій ряд зверху. Якось я застав його не при ділі. Сидів кволий, виснажений, фарби і пензлі валялися на підлозі, мольберт пустував. Я зрозумів, що він вичерпав себе і купа не торканих підрамників потрапить на звалище.

Художник несподівано почав розпитувати, що діється у світі (досі він був відлюдником і нічим не цікавився), чи й далі триває безробіття, чи будуть робітники виїжджати в села на жнива. Словом, зі старим він покінчив, але ще не вирішив, куди податися. Ми просиділи години зо три, розмовляючи про речі, до яких йому завжди було байдуже. Потім я запросив його пообідати зі мною. Він відмовився. Тоді я приніс ковбаси, хліба, вина. За столом я переводив очі з картини на картину і мимоволі прохопився, що один із змальованих пейзажів я десь бачив. Художник подивився на мене з недовір’ям і сказав, що цього не може бути, бо… Він кинув виделку, взяв з підлоги пензель і підійшов до полотна в протилежному кутку.

– Бачите оце дерево? – запитав він, тикаючи пензлем. Відтак перейшов до іншого полотна: – А цю скелю над озером?

Я стежив за кінчиком пензля, який зупинявся у певних місцях не менш як десяти картин.

– Всі оці шматочки, – сказав художник, – я скомпонував на одному полотні. Цього пейзажу ви не могли зустріти в натурі.

Та я помітив, що в міру того, як він переходить від полотна до полотна, очі його загораються. Ні, нічого особливого. Він був лишень здивований моїм зауваженням. Але коли я погодився з ним і він рушив до столу, раптом його ніби пришило до долівки. Він поволі озирнувся навкруги, обійшов студію, і очі його сповнилися тугою і смутком. Він ще раз обійшов усі картини, тоді рушив до купи незайманих полотен. Те, що він зробив, повернуло його назад до праці.

Стоси мого каменю, звичайно, не йдуть ні в яке порівняння з доробком художника, та убий мене, я не покину каменоломні. Чим більше стосів, тим більше я прив’язуюся до них, вони стають мені рідними. Мабуть, на конвейєрі я не працював би жодної хвилини: мені треба бачити, що я зробив, тоді зможу продовжувати роботу. Досить мені глянути на купу набитого каменю, і я, забувши про мозолі і втому, вдовбуюся в скелі, як землеїд.

Я назвав би це інстинктом накопичення. Він властивий і бджолі, і тхорові, і мавпі, і людині. Лиш паразити не знають насолоди від результатів праці. Якщо в людей продовжуватимуть відбирати цю насолоду, то буде біда, люди звиродніють. Хто зна, чим це пахне.

Полічивши стоси, я невдоволено тру чоло: мало. Я витрачаю масу зусиль за мізерну винагороду. Здалося б свердло. Навертіти б дір, а коли підсохне, камінь почне клинитися – лишень встигай підбирати.

Мені це й раніше спадало на думку. Механічне свердло типу німецького дрільборера можна було давно зробити і не капарити. Мене лиш лякало, що це трохи марудне діло: нема доброго слюсарського начинання, але, зрештою, в кожного коваля знайдеться гострий майзель, молоток і шматок сталі. Інша справа – до кого звернутися. Головацький – з москвофілів, що кормляться з царської ласки, Іван Лобода – дурний радикал, Грицько Чурбан – націоналіст, де вкажеться, там і мітинг. Неохота самому сунутися під струмінь агітації. «Влипнеш», – казав Микола. Іти до Молотковського – то з горілкою. Якому богові цей молиться, в селі не знають. Піду до Молотковського. Якщо й заведеться, то при чарці легше стерпіти.

Я повертався від Шехтмана і міркував, як би то краще розіграти Молотковського, аби одразу признався і було ясно, з ким маєш діло. А втім, навіщо довго гадати? При сучасній складності речей розгублює найпростіше.

Із кузні виповзала, чіпляючись за стріху, бура кіптява: нині добре вугілля в бога за пазухою. Прозоро дивлячись у заґратоване віконце, Молотковський роздмухував жар у горнилі. Шкіряний міх порипував охриплим баском, як жива істота.

– Молотковський! – гукнув я з-за паркана. – Ідіть-но сюди.

Неквапно витерши ганчір’ям руки, він пустився до мене. Ідучи, розправляв плечі, покректував, і був він настільки буденний, природний, що на мить зробилося шкода його. Але задум був надто привабливий, щоб відступити.

– Пане Молотковський, – запитав я, – ви яку секту підтримуєте?

– Секту?!

– Я маю на увазі партію.

– Я?… Яку?… Ках-хи, гм… Я соціаліст.

Коли я дивився на його зажурене обличчя, мені здавалося, що ця людина так само далека від політики і стремління прилаштуватися до влади, як пень недогорілого каштана на нашому подвір’ї.

– А чого власне?…

– У мене до вас діло, – поправився я, – і питаю, бо всяких москвофілів здалека не хотів би бачити.

– Соціаліст я, пане Повсюдо, – впевненіше і поважно сказав Молотковський і діловито відкашлявся. – То прошу вас.

Двометровий, худий мов скіпка, з оцупкуватими пальцями і прозорими спокійними очима, він пропустив мене вперед, причинив хвіртку, в кузні потягнувся до вікна за люлькою, подав пушку з тютюном.

– Сідайте, прошу вас. Ось стільчик. Тут трохи темнувато, я відчиню двері. Так нервую, пане Повсюдо: нема чим вогню розвести! Тільки й того, що цілими днями махаю коромислом. Щось вогка наша зима. Пробирає мокротою до кісток.

Залізний брус міняв форму в його руках, як шматок глини. Коли я запитав, чи має він дрільборер, щоки його підвелися блідим рум’янцем, ніби він винен, що прогрес минув Колоброди. Та досить було показати вуглем на стіні що й до чого, – без зайвих слів приступив до роботи. Довгі, незграбні, мов чепіги, руки перетворилися у вивірені точні механізми.

Молотковський, забувшись, кумгикав якусь пісеньку. Я порпався в купі воєнного лому, вибираючи метал на деталі, наслухав. Третього чую в селі, що співає, - Загату, причинну Теклю і Молотковського. До Теклі під вікна мене вже не раз навертало. Вона співає, ходячи в хаті по колу, наче запряжена в кират: заклавши за спину руки, згорбившись і виставивши вперед усміхнено-скривлене обличчя. Першого разу, провивши гугнявим безрадісним голосом:

Вийшли в поле косарі

Косить ранком на зорі, —

вона раптом пішла навприсядки, метляючи ногами і дико лементуючи:

Гей, нуте, косарі!

Бо нерано почали;

Хоч нерано почали,

Та багато утяли.

Звівшись, стала мов укопана, добру хвилину дивилась в одну точку, наче чекаючи відповіді, потім сплеснула в долоні, вдарилася в боки:

До обіда покосили,

Гострі коси потупили…

По обіді спочивали,

Гострі коси поклепали…

Іншого разу я побачив її в чому мати на світ народила. Проспівавши:

Як поїхав мій миленький на базар, до рідні,

Купив мені черевички, ось вони, на мені, —

вона ступила в розтоптані личаки, розвела руками і, підстрибуючи, кричала:

Щоб я його голубом звала,

Щоб я йому правду казала,

Я не буду голубом звати,

Я не буду правду казати.

Текля зійшла з розуму, коли від тифу повмирали її чоловік і дворічна дівчинка. Хату її обминають, як пристановище спокути. Через пліт сусіди кидають недоїдки, а хлопчата зацькували сердешну, вона й на вулиці не показується, її страдницьки вишкірений рот і безумні очі, що кожної миті можуть спалахнути нестямним блиском веселості, - гримаса лихоліття… Але чого вона всім підточує сумління? Цього я ніяк не можу збагнути.

…Три дні кумгикання, три півлітри горілки – і я отримав зручний та безвідмовний інструмент. Бронебійний шпіц придався на вістря. Скребли ми його на зміну старими напильниками, аж остогидло.

Молотковський не взяв грошей. Навпаки, дякував мені:

– Якщо не заперечуєте, собі таке зроблю, для металу.

– Навіть сто штук.

– Та, знаєте, чув, що самі будете ковалювати… То є ваш секрет.

– Я не боюся конкуренції, пане Молотковський.

– І все ж із солідарності…- Чи йому справді було ніяково, чи нащупував грунт для поважнішої розмови, важко було розібрати, такий він мав невинний вигляд. Він почухав залисину, розвозячи брудний піт, переставив обценьки, чогось збив набік дашок кашкета, ставши схожим на задерикуватого підлітка. – Правда, робітнича солідарність, – таки присмачив він партійним перцем, – це щось зовсім відмінне. – І очі його засвітилися журбою.

– А людська, пане Молотковський? Ближче вона чи далі?

– Інтереси… – Він нахмурився, підшукуючи слова.

– Не люблю ідей-скороспілок. Інтереси – річ тимчасова, а людина давня. – Я ще зі Львова знав заробітчанську платформу соціалістів, і хоч після того, як він мені став у пригоді, було трохи незручно, вирішив усе-таки дати йому зрозуміти, що даремно старається. – Мабуть, людська солідарність нині важливіша, – додав я. – А що нема людей справжніх, то це клопіт тисячоліть. Ви ж знаєте, що християнство в нас не почалося після купелі в Дніпрі.

Молотковський розминав на долоні дрібку шміру, і мені здалося, що він не слухав.

– Пане Молотковський, – покликав я. – Усі владики на перших порах проголошували гуманізм своєю найсвятішою ідеєю і пальцем об палець не били, аби він утвердився в житті.

– Так-то воно так, – сказав він, – але питання нашого часу…

– Як і всіх часів, – перебив я, – мати совість, бути людиною. Бо ті, що підростають, не простять нам нашої легковажності.

– Вони продовжать боротьбу.

– Безперечно, – погодився я. – Коли вони здичавіють, з огиди до нас відкинувши наш досвід, боротьба буде та…

– Вони підуть далі, - не здавався Молотковський.

– Що вони там робитимуть?

– Будуватимуть соціалізм.

– Соціалістичне суспільство… – Я умисне не докінчив, даючи цю можливість Молотковському.

– О, не кажіть! – цмокнув він.

– Люди завжди хочуть мати щось з того, чого чекають. Я дотримуюсь тієї ж думки, що й ви.

На острові Гомера в Атлантичному океані мови не відають. Розмовляють з допомогою посвистування. Ми з Молотковським порозумілися приблизно настільки, наскільки б я порозумівся, посвистуючи, з мешканцями того острова. В душі я посміхнувся.

– Інакше і мріяти не варто, – сказав Молотковський.

– Тож-то.

Я залишив його в стані глибокого невдоволення і сам відчував якесь роздратування. Мене втішало, лиш те, що вдруге він не наважиться викинути щупальця.

Знову посипав сніг. Хмара крутилась над селом, наче щось вистежувала-чаклувала, опускаючи завіси зі снігу, які витягувалися і тремтіли під низовим вітром, поблискували в нетривкому сонці, спадали додолу широкими хвилями, несподівано переривалися, ніби через благість матеріалу, а потім валились велетенськими сувоями, заступаючи гори і село.

Сніг падав метрів за десять від мене. У каменоломню не долітала ні одна крупинка, мов і природа вирішила мені сприяти. Я діркував скелю і підганяв себе: «Ось там наляж. Прокопе, тоді одвалиться цілий кубик. Отам наверти дугою, тоді, знявши штих, одвоюєш в дурепи скелі зручний плацдарм. А тут вдар молотом – відпаде…» Гур-р-р! Каменоломню окутало кам’яним димом. Із двадцятого сторіччя я повернувся в кам’яну добу з киянею, залізним молотом і сталевим свердлом, з ранами на тілі, заподіяними залізними плювками прогресу, і нерішучістю в характері, яку світ вручив мені, як міну, щоб я ніколи не забувався, щоб пам’ятав: між тобою і твариною, яку ведуть на забій, усього нуль різниці.

А хто це тиняє стежкою? Невже сюди? О, та це ж двадцяте сторіччя вислало до мене, в кам’яну епоху, жінку, яка повинна мене втішити і розрадити.

– Ху! Легше до неба дістатися, ніж до тебе, Прокопику.

– Бо до неба – це вперед, а до мене – назад, – сказав я, мотаючи з надпочатого клубочка.

– Ой, дихнути нема сили.

– Тут повітря інше.

– Боже, як ти спотворив гору!

– Я не винен, що в мене безбожні смаки… Що там Діється в селі, Ревеко?

– П’ють. Покажи свої руки, Прокопику.

– Це неможливо – у мене нема своїх рук.

– Не жартуй, – вона підступила до мене і взяла мою руку в свої. – Боженьку! Та вони в тебе затовчені, як дорога.

– Я хотів би, щоб вони стали дорогою. Та чи підуть нею?

– Мені чути з долини, як ти вигримуєш. Хочеш яблука?

– Ні.

– Візьми, я не ворожка.

– Воно тепле.

– Я його біля серця нагріла, щоб ти горло не простудив.

– Дякую за тепло.

– А за яблуко?

– Одним менше в тебе, одним більше в мене – чи це щось міняє?

– Тоді я ще чимсь почастую тебе, – вона розстебнула кожушок і вийняла з-під поли загорнений у папір коржик. – Це я, Прокопику, з останньої муки. Спекла, сіла над ним… – В очах її виступили сльози…

– В такому випадку ми пообідаємо разом. У мене є риба, часник, хліб і квашені огірки. Хочеш? Смачне все – не опишеш. Від зайця. Колись мама напихала батькові кишені хлібом і вареними яйцями. Він того не з’їдав і після роботи викладав переді мною. «Від зайця», Можеш собі уявити, як я смакував засохлі цілушки. Подарунок від зайця! Цього було досить, щоб згризти засушену, як кремінь, шкуринку.

«Чого вона прийшла поділитися останнім зі мною, а не з Федором?»

– Ти й вариш тут? – спитала Ревека, ставши при вході до печери і дивлячись на казанок, у якому я кип’ятив відвар з вишневих прутів.

– Сідай на плащ, а я принесу собі кам’яний стільчик. Я закотив до печери брилу, розмотав з старої Левадишиної хустки клуночок з їдою.

– Ти славна дівчина, – сказав я Ревеці. – Та була б ще милішою, якби принесла чверточку оковитої.

– Цього ніколи не буде, – сказала вона похмуро, зробивши круглі очі і надовго спрямувавши їх на мокру стіну печери. Можна було здогадуватися, що на цьому грунті в них із Загатою виникла якась пропасть.

– Я випив би, аби зігрітися, – обережно додав я. Аби шлунок зігріти. Він від холоду іноді капризує в мене. З холоду, а чи держава поступово пред’являє на нього свої права. Знаєш, коли людині зіпсувати шлунок, вона перестає думати про державні порядки і всеціло спрямовує свій погляд в шлунок, як ти оце в тріщину в камені.

Вона пильно подивилась на мене і усміхнулась.

– Дай-но, дай-но Левадишиної риби. Подивлюся, як вона вміє готувати.

Левадиха її не святкувала, і вона це добре відчувала, не сміючи, проте, ні просити кращого ставлення, ні почати жити так, щоб на нього заслужити. Вона старанно пережовувала м’ясо, мов не вірила, що в ньому не вм’ята залізна скоба.

– Може бути, – сказала вичікувально.

Я кивнув, хоч Левадишині страви мені здавалися прісними. Я не звертав на це уваги, бо на фронті й не такого пробував.

Ревека розламала корж надвоє, довго дивилась на пухке, жовтаве від соди тісто, і нижня губа її затремтіла. «Що то був за поріг, – подумав я, – після якого вона почала плакати німо, в душі?»

– Мама пекла коржі з вишнями, – сказав я.

– Я не робила вишняку. Для кого?

– Тоді вони пахнуть чимсь свіжим, бентежним.

– Якби знала, що любиш такі, то позичила б вишень. Село міцне надіями. Не каже «випросила б», а «позичила б». І всі так кажуть, і слово «позичати» не міняє свого значення.

– Довго будеш тут пропадати? – спитала Ревека.

– Аби не збрехати, іще днів з десять. А може, лишусь довше і наколю на мур навколо обійстя. Не знаю. – Я закурив цигарку. – Батько завжди мріяв про той час, коли ми збудуємо нову хату. Інколи розбирає жаль. Я її бачу, навіть не заплющуючи очей. От якби я поклав її при його житті. Яка це втіха родичам!

– Я своїх не запам’ятала, – Ревека на якусь мить завагалась, та пересилила страх. – З чотирьох років сиротою. Була за наймичку, поки не виросла, тоді почала підбирати до мішка, що відбилося від чужих рук. – Вона вирішила нічого не приховувати. – Ти знаєш, як мене від хреста звали? Оленкою. Було мені чотирнадцять, як придавив Охітва. Можеш повірити: священик збезчестив сироту, наймичку?… Потім стала підночовувати за гостинці Гривастюків, Задвірних – усіх, кому була охота.

Знову внутрішнє ридання. Тремтять ще соковиті малинові губи, і нервово сіпається легка, як пташине крило, чорна брова. Загату вона не спом’янула жодним словом. Мабуть, ще жила в її серці надія. Я подумав: «Ні, не страх вона поборола, а знайшла в собі силу подивитися на себе збоку і навіть у чиїйсь присутності. Але… от загадка – людина, що її принукало це зробити?» Раптом вона звелась і, долаючи ніяковість:

– Скажи, Прокопику: може, тобі щось зварити, принести?

«Добра вижадналась, і хочеться їй добро зробити».

– Ну, – вдавано засміявся я. – Тільки покажи приклад, тоді мені з усього села нестимуть. Як схимникові. Спасибі, Ревеко… Пробач – Оленко. Ой, до роботи…

Я на її місці образився б на Прокопа Повсюду. Вона довірилась мені, але я не захотів, щоб це довір’я закріпилось. Вона помітила це. Але Ревека була не з тих, що, даруючи, втрачають. Вона багата, як сам господь, і не бідніє через свою щедрість.

– Каменю ти вже наклав – дай боже! – мовила вона радісно і не йшла, крутилась, мов когось визирала. Може, їй хотілося, щоб я ще раз назвав її Оленкою? – Тільки вважай на себе, бо до пори знищишся.

– Стежкою і не пробуй, – порадив я, бачачи, що вона рушає. – Краще піднімися на гору, а тоді зійдеш попри цвинтар, там не так слизько.

– Щасливо, Прокопику!

– І тобі, Оленко!

Вона зупинилась, зміряла мене довгим поглядом і раптом широко усміхнулась – якоюсь молодою, іскристою і мудрою усмішкою, яка молодила її, як молодить дівчину шлюбний вінок на голові.

Невдовзі після Ревеки до каменоломні приперся Головацький. Я спустився зі скелі й перегородив йому вхід на стежці. Головацький наставив, як подарунок, руку, на лиці його було написане неспокійне запитання. Він вражено оглядав стоси і на мить затримав мою руку в своїй.

– У селі ходять легенди чи анекдоти, – почав він, – начебто ви будуєтеся.

– Це відповідає істині, - відповів я.

– Іванчук мені таке набалакав, – додав він з тим же сумнівом і майже з жалем, бо від Іванчука можна чекати чого завгодно.

– Так, я кладу хату.

Головацький переминався з ноги на ногу, потім обійшов мене з грубим наміром прорватися на поле бою.

– Камінь не сипчастий? – запитав він, обводячи поглядом скелі. – Я колись брав тут, то був сипчастий.

Переклав стіну в стайні і шкодую: викришується, як немішана глина. Курка лапою торкнеться – і цідиться зі стіни.

– Наскільки я розуміюся, – сказав я, – камінь будівельний. Я на нього не програю.

Головацький підійшов до стосів, і зацікавленість його змінилась розгубленістю.

– Гм, – промовив він. Запала незручна мовчанка.

– Куріть, – великодушно запропонував я і подав пушку.

Головацький довго слинив самокрутку, розглядав кінці, вагаючись, яким узяти до рота.

– Ви багато встигли, як бачу.

– Так воно буває, коли людина хоче щось мати. Особливо тоді, коли вона на повних сто відсотків працює на себе.

– Та я розумію…

– Але їй, як ви знаєте, не дають. Вона сьогодні хоче мати хату, завтра – в хаті, післязавтра думає про лазню і водогін, а тоді про свою книгарню, про фортепіано… Людина – це ненаситне створіння. Тому в неї треба відбирати частину дорібку. Як у бджіл – мед, як з-під курей – яйця. Тоді вона стає ще захланнішою і зовсім не щадить себе в роботі.

– Гм…

– А часто з нею треба поступати, як з дурною квочкою; нанеслась – дуже гарно, але гнізда не матимеш. Квочку кидають у воду, вона йде обсохнути, бо мокрою, як усім відомо, на гніздо не буде сідати, а коли обсохне – її знову кидають у воду. Кілька купелів – і вона зрозуміє, що треба знову нестися. Правда ж?

Головацький почав знизувати плечима, запідозрюючи якийсь підкоп.

– Думаю – піду подивлюся, – нарешті видавив він з себе, – бо чоловік може не знати, де тут добрий камінь, і потерпіти збитки. Але ви, на щастя, намацали жилу.

– Намацав, – повторив я. – Прикидав недавно: вирву, її з м’ясом, і залишиться тільки сипчастий камінь.

– На будуче кар’єр треба відкривати от-там, – махнув він невизначено в бік цвинтаря. – Там камінь податливіший для тесання.

– То в мене промашка?

– Ні, ви натрапили на добру жилу. Там, кажу, податливіший для тесання.

Я цих доброзичливців чую за милю. Сходячи до села, Головацький тричі гепнувся об землю і почав лізти назадгузь.

V

Левадиха, набурмосившись, щось розшукувала в запічку. Одне з двох: або справді щось загубилось, або збирається на розмову.

– Що сталося? – запитав я про всяк випадок. Крім того, я не почував себе ні в чому винним.

Левадиха вовтузилась, нишпорила ще настирливіше, а тоді зненацька:

– Прибігала Гривастюкова Гафія: завтра будуть трусити.

– Що?

Левадиха шпурнула додолу макогоном.

– Хліб! Хліб будуть реквізувати. – Перекривила: – Що! Воював! А був би тут – знав би.

– У нас багато? – спокійно запитав я. Лихо його знає, мене щось тішило в її страху.

– Ой, – зітхнула Левадиха, опускаючи руки. – Та скільки б не було! Чи ти дитина? – Вона сердилась не на жарт. – На стриху півдіжі пшениці. У сінях міщя кукурудзи. В коморі кірцівка з соняшником… Ой, содома і гомора! Пропаде наша праця ні за що ні про що!

– Не гнівайтесь, – сказав я нетерпляче. – Ліпше покажіть, куди зносити.

– Сіяли на цей рік обмаль, – торохтіла Левадиха, ходячи дзиґою по хаті, - лиш аби з голоду не здохнути. Як держава повимітає шпихліри, тоді знову голод, а з голодом – пошесті: тифи, віспи, холери. Казала також, що будуть забирати пашу на військо. Лишиться сільська худібка на бараболинні із загат, як у воєнні зими.

– Куди носити? – повторив я запитання. Левадиха несподівано вмовкла, мов вичерпала запас слів, і накинула на плечі кожушину.

– Ходи.

У сінях я наступив на кочергу, і держаком вдарило в двері до світлиці.

– Боже мій! – зойкнула стара. – Та ліхтарку прихопи. Незугарний же ти в роботі!

– Отак нас учили бути недобрими, – вирвалося в мене. Під оборогом, де я склав порізану грушу і де з незапам’ятних днів валялися клепки з розсохлих цебрів і бочок, Левадиха постукала костуром.

– Тут, де стою, Прокопику, – вона по-дівочому, мов хто її ущипнув, відскочила од стіни. – Треба відкинути ріщачко і сміття, щоб не насипалося досередини. Схрон небіжчик Антін викопав глибоченький, можна з усього села сховати. Бруси виважуй обережно, аби не впасти. А я піду ще один мішок полатаю.

– Добре, бабусю.

Коли вона зникла, я засміявся: серце її одразу розм’якло, як пересвідчилось, що «глибоченький» схрон на місці. Ось де бастіон віри і надії.

Я згріб сміття, перекидав дрова, підняв дві залізнозав’ялі дубові дошки. Зсередини запахло печерицями. Світло ліхтарні впало на клин муру – він димів теплом. Тепло, миртовими галузками повзло, вверх, мов добра душа землі.

– Опісля сповістиш Марину, – раптом сказала над моєю головою Левадиха. Вона наче від печі повернулась: щоки рясно палахкотіли, очі поблискували. – Від Марини повернеш до Байдиної жінки, того Байди, що його перед тижнем заарештували. Четверо діток у хаті. – Помовчавши, додала: – Марина від Ковальчуків відокремилась (лишень не подумай, що для того, аби мужиків занаджувати). То зайди з городу до комірчини, бо псяра може накинутися.

Попереносити до схрону Левадишине збіжжя не складало труднощів. Я акуратно присипав бруси сміттям і навалив важкий відземок. Левадиха примірялась примруженим оком.

– Ніхто й не подумав би! – сказала в захопленні. – До того ж оборіг непокритий, непримітний. То квапся, Прокопику, най тобі бог помагає.

Небезпека прибавила старій енергії. Здавалося, вона могла б командувати відступаючим у паніці полком. А я одного разу не дав стриму роті. Та й добре зробив. Розбіглися, як миші, і ще на день зберегли собі життя.

– Байдиха… До Байдихи не забудь, – кинула Левадиха навздогін.

Шибка спливала проти місяця тьмяним нереальним блиском. На стіні мерехтливо тріпотіли тіні від дерева з яким загравав вітер. Я злегка постукав. Із бузкової темряви комірки в недобудованій стодолі виринула біла тінь.

– Хто?

Я поманив Марину пальцем. Рипнули двері. Мабуть, вона мене впізнала, інакше не вийшла б. Але ступала в город трохи боязко, на ходу зав’язуючи хустину. Я рушив назустріч і зачепився за пеньок. Марина зупинилася, потім позадкувала до рогу стодоли.

– Ти знову п’яний, Прокопе.

– Я? Знову? Хіба я тоді…- мені аж у грудях закололо.

– Авжеж, – сказала вона, і голос її наче повеселішав од такого переконання. Але вона продовжувала відступати за стодолу. – Інакше ти й не прийшов би, Прокопе. Ти навіть голови не піднімеш, коли я забіжу до Левадихи. Сидиш у світлиці, причаївшись, – ні звуку.

– Я не п’яний, Марино.

– Видко, мені вже не знати, який ти тверезий.

– Але ж…

– І не старайся, не повірю. – Вона шмигнула до дверей. – Не повірю.

Мені зробилось до гіркоти неприємно, але часу на виправдання не було.

– Завтра реквізиція, Марино. Прийшов попередити. Стара послала. – Останнє я міг не казати – по-дитячому. – Коли треба, то допоможу, сховати. – У горлі ніби терли гостряком коси.

– Мені не спішно, – озвалась вона, ховаючись за дверима, і, немов з іншого берега: – Сама справлюся.

– Прекрасно, – бовкнув я зловтішне. – Щасливо!

Але я залишився. Сів на пеньку навпроти віконця, закурив. У комірчині спалахнуло світло, і до шибки наблизились ще засліплені ним великі, стражденні Маринині очі. Вона не побачила мене. Її тінь довго маячила на стіні, не рухаючись. Перегодом Марина знов виглянула у вікно, я забарабанив у скло.

– Куди діти, бог святий знає, - мовила вона, з силою штовхнувши раму.

Із комірки повіяло духом просушуваної білизни, запахло медом. Був іще якийсь хвилюючий незбагненний запах, од якого ставало тоскно. Я подумав, що це, напевне, запах домівки, людського стійла, бо він розпирав груди не міцністю, а лише легким натяком і збуджував якісь невиразні спомини, як образ богоматері, що годує святе дитя.

Якби не очі, Марина виглядала б дуже молодо. «Я підносив зір до господа бога, складаючи йому хвалу за те, що він дав мені дожити до тої хвилини, коли людина стає справжньою людиною, доповнюючи своє життя життям іншої істоти…»

– Багато в тебе? – запитав я, перериваючи струмінь десь вичитаної беліберди.

– Чого? Ні, ти ніби випив. – Вона ворухнула ніздрями. – Скажи правду, Прокопе, чого ти мене мучиш серед ночі?

М’яка шалінова хустка легко огортала її ясне, без жодної зморщечки чоло. Якби Марина не відштовхнула мене, не звела суворо брови, не кинула вслід якесь образливе слово, я взяв би в долоні її голову і поцілував. Але вона вчинила б саме так, я це бачив по її очах. А окрім того, завтра реквізиція. У моїй душі прокидався неспокій, коли не щось гірше, брудніше, нестримніше – ота дика окопна темна сила, що жене в безвість. Я ніколи не дозволю собі навіть стояти близько біля Марини, коли в мені заворушаться ті скажені соки. Навіть не знаючи, що зі мною станеться завтра, я не наважусь торкнутись до цієї ні в чому не винної і нещасної жінки.

– У Левадихи просторий погріб, – сказав я трохи тремтячим голосом. – Якщо зерна небагато, то можна верхом на коні перетаскати.

– Воно й небагато, а морочливо буде.

– Виводь коней.

– Ні, Прокопе. Нехай забирають, коли вистачить совісті.

Оце ті слова, які мене, мабуть, колись піднімуть з могили.

– Не журися, – зло посміхнувся я. – Власті – худоба така: обчистять і звелять за шерстю гладити. Виводь коней! Виводь і не доводь мене до краю.

– Цить, Прокопе, діти сплять.

– Я ж потиху.

– Ти розкричався, Прокопе. Я не сподівалась, що ти так можеш… Іду, виводжу…

Дивних погоничів могли б побачити тої ночі колобродівчани: легкою, скрадливою ступою ми тричі пересікли село туди і назад, притримуючи на кінських крупах роздвоєні кірцеві мішки. Під копитами тихо потріскував хрусткий льодок на калюжах, шмагав вітер, повернувши зі сходу і свавільно розгулюючи німим селом.

За першим разом я сповістив про реквізицію Байдисі й Ревеці, за другим – Молотковському і Загаті, за третім – Ковальчукові й Богданові Онуку. Ковальчук досвіта виїхав скрипучим, вивершеним мішками возом до вертепу.

Я вже не міг заснути. Мене дивувало, що Марина відчула тривогу лиш тоді, коли зерно опинилось у безпечному місці. Вони кілька хвилин тихо перемовлялися з Левадихою біля воріт, і до мене під оборіг дзвоном упало два слова: «На знищення…» Ще дбайливіше закидавши схрон, я став самозабутньо копатися в пам’яті, шукаючи в противагу цим двом словам інших – значливіших і загальніших. Та їх не було. Те, що таїлося за ними, було знайоме мені. Я його бачив колись дома, з ним не могли собі дати ради батько і мама, воно жило в інших хатах, але ще не мало назви. На війні щось близьке від нього збіглося з назвою «смерть», але там ми принаймні знали, що нас уб’ють, і це не мало магічного впливу на людину-солдата. А в цьому «щось» якраз була якась магічна сила. Це був злий бог, якого можна було бачити і не бачити, якого можна було чути і не чути, але його присутність ніяк не можна було пояснити, бо вона була така, що не піддавалась осмисленню і розчленуванню, як прокляття.

Зустрівшись поглядом з іноплемінцем, дикун не може відбитися від почуття, що його хтось переслідує. Те саме приблизно було й тут. Але воно гіпнотизувало мільйони, і не було ідола, в молитві до якого скріплювалися б сили душі.

Вранці я не пішов до каменоломні. Левадиха раз по раз виходила до воріт, запитуючи, «що чувати в селі». До ладу ніхто нічого не знав. То на одному, то на іншому кутку валували собаки, гавкіт поволі пересувався у наш кінець. Я сподівався, що до «гостей» всі підготувалися. І возів, як на таке село, справді назбирали мало. До півтора десятка. Зерно годилося хіба коням на фураж. Зате гнали худобу, везли сіно і конфісковану упряж. Робилося це з азіатсько-слов’янською богобоязливістю, методично, з вірою у святу неминучість подібних актів. На обличчях реквізиторів була така невинність, що воістину про них сказано:

І селища, котрі найближче, ми

Даниною обкладем: оддадуть

Вони нам гроші і добро

І годувать нас будуть не із волі.

Здебільшого постраждали незаможники, які вирішили не ховати зерно, мовляв, не загребуть же останньої пучки з комори. Татаринова Параска бігла за обозом, заломивши руки, і страшно роззявленим ротом вигукувала:

– Най вас наглий шляк трафить, грабіжники! Най вам печінки повипадають! А щоб ви свої поганські нутрощі повиригували!

Вона обводила лисі гори диким поглядом, щось шепочучи, наче пробуючи на смак прокльони, і знову голосила:

– Та вже й землю заберіте, турки-монголи! Най буде, як при панщині. На дідька мені земля, коли все, що вона дає, забира-а-а-аєте! Робіть панщину, кольки б вас скололи. Який я маю зиск із землі? Який?!

І знову губи її знесилено затремтіли, тіло підломлювалося, як ціп, здавалося, Параска зараз упаде і більше не зведеться. Але де та сила видобувалась з неї!

– Що з того, що поле вважається нашим? – питала вона, похнюпившись, тихо й жалібно. – Щороку підчищають як не одні, то другі, то треті. Що з того, людо-о-оньки-и! Гоніть на панщину. Не хочу поля, могили моєї тяжкої.

– Наказ, матінко, наказ, – на ходу кидав якийсь м’якосердий вояк. – Держава, матінко, держава погибає.

– А щоб вона вам колом із грішного місця вилізла! – накинулась Параска мов ужалена.

Валка перекотилась на наш кут. Левадиха спровадила мене в городи.

– Узрять хлопа на оборі, то почнуть шукати. Іди, іди собі кудись.

Чужим і недобрим був її голос, а з лиця страх зігнав останні краплини крові. Я рушив відталою стежкою до Дністра, несучи наопашки шинелю. Чоботи облипли землею. Я зупинився у ваганні, думаючи, чи не піти мені до бункера. Та раптом на Загатиному подвір’ї гримнув постріл, щось заянчало. Через мить, волочачи задні ноги і швидко, п’яно перебираючи передніми, городом заколував ясно-гнідий Загатин Лиско. Роздираючи живіт об штурпаки гостро зжатого соняшника, пес проскочив мимо мене і бахнувся в ріку. По воді пішли кола, захитали бистрину, зсунули струмінь у бік протилежного берега. Та плесо знову вирівнялось і лагідно всміхнулося небесам.

У житті хвиля добігає до окраїн, накопичуючи в своїх горбах злобу і жорстокість. Тому-то на окраїнах більше гризні, боротьби і більше зрушень, які сприяють народженню хвилі протидії.

Лиско виринув. Шалено працюючи лапами і прищуливши вуха, він пустився було до берега. Але тут була людина. Він коротко бликнув на мене запотілими очима, і його покинули останні сили, немов радніше було йому прийняти смерть, ніж служити злим людям. Насунулась крижина. Легко торкнувшись собачої голови, підім’яла її під своє холодне тіло.

Я повернув до Загатиного тину. На оборі стояв гамір, його покривав пронизливий Калинин вереск, ніби її різали. У мене від цього крику одбирало руки і ноги.

Низькорослий бородатий чоловічок в австрійській шинелі заломив Калині назад руки і тримав її посеред обори, абсолютно не звертаючи уваги на те, що діється навколо. Калина пручала його широким жіночим задом, фацакала ногами і репетувала на весь кут. На розі хати стояв, зіпершись на стіну, Загата і байдуже дивився, як виносять мішки із збіжжям.

Я підступив до бородача. Між його пересохлими губами запеклася зла посмішка.

– Відпусти жінку, – сказав я. З Калининого рота текла густа біла піна. – Не ламай же ти їй рук, ради бога, – повторив я.

– Таже… б’ється, – оскалився бородатий.

– Відпусти.

Він озвіріло зиркнув на мене майже такими ж безтямними, як у Калини, очима.

– На, – жбурнув її на мене. – Сам тримай. Щоб не казав, що я – кат.

Нервова напруга передається. І Калина, і бородатий були близькі до запаморочення, і всі їх душевні й фізичні сили зосередилися навколо двох очевидних фактів: «Забирають зерно!» – «Ми не маємо права забирати!»

У нестямі Калина вхопилась за вилоги моєї шинелі і з божевільною цупкістю стала мене термосити.

– А бачиш! – зловтішне скривився бородатий.

– Бачу. – Я одірвав Калинині руки і рвонувся до нього. У моїй голові машинально спрацював присипаний сміттям часу досвід: через отаких свиней найбільше біди, бо, незважаючи на свою причетність до бруду, вони ще заграють з сумлінням і намагаються виправдатися.

Навперейми мені кинувся Федір. Узявши мене в залізні обійми і піднявши над землею, він спокійно заглянув у вічі.

– Ти що, Повсюдо! Не дурій, не пора. – Опустивши мене, він потягнув за рукав за собою. – З бабами – бабам і дертись. А ти не лізь. Не час. Давай ліпше заспіваємо.

І він заспівав тонким, десь перетятим у дорозі на волю голосом. Я з ненавистю глянув у його коричневі очі, та він уже витав у сонячному піднебессі:

Ой, поїхав за снопами, за снопами,

Сидить дівка під копами, під копами.

Я на неї задивився, задивився, —

Полудрабок уломився, уломився.

Один з реквізиторів, спіткнувшись, упустив з рук гичку. Мішок, упавши, роздерся, зацідив струменем золотої пшениці. Солдат дістав з-за халяви вишиваний кисет.

– Вуйку Онуфрію! – вищирив він товсті рожеві губи. – А ходім до біса з цієї… з цієї хати.

Бородатий сконфужено глипнув на купку текучого зерна, на Загату, на мене, на стріху, затикану гронами червоної калини, і махнув рукою.

– А я що? Я теє… Як скажеш, ти по чину вищий. Загата запер за ними ворота і, перевісившись через них, проводжаючи незрячим поглядом, в’яло продовжував:

Ой, не жаль би мені воза, мені воза,

Коли б дівка була гожа, була гожа!

А то руда та погана, та погана,

Ой, та й воза поламала, поламала.

На нього зглядалися з усього кута, коні стригли вухами і мордами вивертали дишла. Я ту пісню чув сотні раз, але ще ніколи не було в ній стільки пекучого жалю, стільки суму і докору, якоїсь могильної туги, що плила широко, як ріка на передвесінні, здатна потопити і спустошити великі простори.

За реквізиторами рушило все живе. В Ревеки забрали сплетені вогнисто-золоті качани кукурудзи, яка береглась на насіння. Ревека йшла за возом, обхопивши долонями голову.

Валка витягувалася з села Люди проводжали мовчки, лиш старий Западня воркотів без угаву, вп’явшись у рукав сивоусого підтоптаного стрільця.

– Скажіть мені, панунцю, Христа ради: що маю робити? Пане, ну пане! Та скажіть… Забрались-те сінце, бо там далі в стіжку, кукурудзиннячко. Я вмисне добув сніпки під верх, бо корова має на днях розтелюватися. Що я маю тепер робити? Ну, скажіть, пане, красти? Пане, красти?

– І-і-і-і крадіть! – огризнувся стрілець, якому увірвався терпець.

– Красти, пане? – здивовано перепитав старий. – Але ж я ніколи…

– Одчепись, діду, і-і-і-і масти собі голову.

– Значить, красти! – повторив Западня, і його обличчя стало таким зосередженим, ніби він відкрив для себе і для своїх нащадків на багато десятиліть наперед найбільшу в світі істину і за всяку ціну намагався її запам’ятати.

Стрілець похмуро зиркнув на нього і одвернувся. Мабуть, йому показалось, що Западня божеволіє.

– Повертайтесь, добродію, прошу вас, – сказав він плаксиво і оперіщив коня батогом.

Коли обоз вигнувся на Заліський тракт, почалися зойки і голосіння. Люди довго дивилися вслід темніючій вужівці возів, а назад поверталися мовчки, немов поворогували між собою або було їм до прикрості соромно. Було в цьому щось непевне, пічнявіюче, зловісне.

Я бродив понад Дністром до пізнього вечора. Вітер рябив зеленувату воду на крижаному віку, за островами погуркував далеким боєм скрухлілий лід, а навколо островів тонкою волосінню путалась піна. Усе було випадкове, жодного натяку на гармонію

З очей не сходив Загата. Він весь час ішов поперед мене, похитуючись і безвільно баламбаючи довгими руками. Десь збоку примарою тинялась Калина із зціпленим ненавистю обличчям, а далі – Гривастюк. Війта я бачив, коли виходили з села. Він запитливо глянув на мене, мовляв: «Ну, як – усе гаразд?» – а я опустив очі. Потім, коли я підняв їх, Гривастюк дивився на мене з неприхованим презирством. Іванчук, жестикулюючи, щось йому палко доповідав. Я згадав, що цей бридкий тип вештався між реквізиторами на нашому куті й міг бачити сутичку з бородатим йолопом.

Коли в природі все здається випадковим, то це, очевидно, передвістя змін. Це найсумніша і найнебезпечніша пора. Коли починає літати бабине літо, часом зацвітають черешні. А потім ця невинна надія припадає снігом.

У Левадихи сиділа Марина.

– Дякую, Прокопе, – мовила вона, обводячи мене тоскними очима, які в неї, як і в багатьох із нас, не в злагоді з виразом обличчя.

Левадиха вдоволено заплямкала. Ще крапелька – і я зіпсував би їй настрій, та в сінях загупали чоботи, і на порозі появився Ілля Гордій. Слова, готові зірватися з уст, як роздрочений пес із припону, забралися в лігво. Ілля підозріло покосився на Марину. Вона схопилась, пружинячи на ногах, пересікла хату і вже в дверях звернулась до Левадихи:

– Біжу, бо діти голодні. То завтра передам. Сама занесла б, але далеко ноги бити болотами.

– Я на вогник, – невпевнено почав Ілля, спантеличений нехитрою Марининою викруткою. – Як вам сподобалося? Я думаю, що якби попросили людей: «Скрута, допоможіть», – дали б хто скільки може. Що, не так, Повсюдо?

Збігла-зашкварчала юшка в печі.

– Ой, трясця б на тебе! – підскочила Левадиха. А в нас помилувалися голими стінами, – сказала вона, розганяючи долонею клуби пари, – та й з тим назад.

Ілля згідливо кивнув, хоч на лиці було: «Бреши, бреши», – і всім тілом повернувся до мене.

– Вважай, що сіяти не буде чим.

Я не відповів.

– Можна нам на чотири ока? – спитав Ілля трохи згодом.

Ми перебралися до світлиці, я запалив лампу. М’яко стулені Гордієві губи ліниво посіпувалися, йому явно не з руки було починати бесіду.

– Клопіт у мене. Прокопе, – нарешті видавив він. – Пам’ятаєш: ми кланялися цісареві після пиятики, спали в мене? Тоді я згубив членський квиток. Може, ти підібрав і забув віддати? – Він на секунду почервонів і зітхнув, наче виконав тяжкий обов’язок. Покрутивши головою і усміхнувшись, показав на жолуді в решеті, які Левадиха сушила чорт зна з якою метою. – Приповідку про жолуді перехопив. Цікаву для наших днів. Так от, хтось-то позаздрив жолудям, що добре життя мають: на висоті, під гонцем, на свіжому повітрі. Почув це жолудь і відказує: «Ой, не заздріть. Увійдіть лишень в моє становище: не знаю, яким вітром зіб’є, куди занесе і яка свиня з’їсть…» Ну, як?

– Десь уже чув.

– А цього не міг чути. Якось приходжу додому і кажу своїй старій: «Мамо, вступив у пепееси[19]». Для жарту, звичайно. Вона скривилась, сплюнула, відвернулась. Думаю, вже й матінка несогірше розбирається в партіях. Але питаю: «Чого плюєшся?» – «Ой сину, сину, – хитає вона зажурено головою, ще більше насторожуючи мене. – Як ти мене мучиш! Позавчора ти ступив у коров’ячий ланяк – ледве відтерла штани і чоботи, а вчора тебе в псятину впхало! Чи ти не можеш обережніше ходити? Дивись під ноги, ти не маленький…»

– Нічим не допоможу, Ільку, – сказав я. – Не надибав твоєї книжечки. Це чимось загрожує? Виженуть з радикалів?

– Та маю дві догани. Тепер виженуть. Правда, що біда сама не ходить. Обчистили комору й коша з партії дадуть. Розумієш, поза партіями бути неспідручно. Напевне не можеш знати, з ким ліпше матися, але на неполітичних балабухів завжди кивали як на придурків. – Ілля скрутив цигарку. – Якби знаття, я б з гонором подався до іншої партії. Ті, кого вже десь відшили, не заслуговують ніде довір’я.

– Не признавайся, що згубив.

– Мислилось. Але Лобода галить: принеси, аби наклеїти значок. Завтра почнеться заваруха, а за один вечір не перекинешся до інших, бо не для моєї пам’яті завчити програму.

– Виходить, діло повертається клином.

– Угу, – гірко і весело засміявся Ілля, але тут же посерйознів: – Тільки, Повсюдо, нікому ні слова. Чуєш? Я тобі відкрив душу як фронтовому товаришеві: ми ж обидва були на італійському, хоч не в одному полку. От чорт, як згадаю ту катавасію, мороз іде поза шкірою. Було що пережити. Часом ляжеш спати – перед очі лізуть гори трупів. Не війна то була! Колись одним вухом чув, що в океані є такі потоки: один теплий, другий – холодний. Де вони сходяться, там ніщо живе не витримує, осідає земля, вічні громи і блискавки, а хвилі пересуваються з краю до краю величиною з Говерлу. Так арміями пересувало і нищило людей.

– Будь спокійний, – запевнив я. – Могила.

Ілля вирячив очі, та згадав, з чого зайшла мова і підхопив:

– Могила, Прокопе. Не видай. У тебе не знайдеться випити?

– Нема, – розвів я руками. – Отже, дадуть під зад? Ілля безпорадно стиснув плечима і сплюнув. Він ще посидів трохи і попрощався. Я провів його під чорне, непевне піднебіння ночі. Я не міг з ним говорити про війну. Усі, хто її пережив, кому випадок подарував життя, як на мене, повинні твердо усвідомити, що просто існувати їм замовлено самою природою. Вони не мають права губитися в юрбі. Вони мусять щось робити для життя. Тим часом Ілля, втративши якусь книжечку, втратив своє обличчя. Я підняв свої покалічені камінням руки. Пальці майже не розгинаються, і руки схожі на два знаки запитання. Я дивився на них і думав, що мене вже тривалий час підточує якийсь сумнів.

– Лемішку будеш їсти? – запитала Левадиха з-за дверей.

– Одну ложку, – озвався я Думки сколихнулись, заметушились, але попередній стрій їх уже не відновився. «Іде голод», – видзвонювали краплини талого снігу під стрілою.

Спав у замку. Миколи не було. Перед сном я прочитав у томику Гюго про компрачикосів. Досвіта мене розбудила, пошкрябавши шибку, потурбована вітром ялиця. За вікном косими смугами топився небокрай. Ніч плазом відступала в ліси і яруги. Але й тут її настигне день. Ніщо йому не перешкодить, ніяка сила не зупинить. Можливо, десь і в глибинах нашого буття визріває світанок, одвойовуючи в темряви позиції і плацдарми.

Я поголився, з’їв хліба з солониною, усе позамикав. Надворі посипав рясний, пухнастий, схожий на гусінь сніжок. Падаючи, він так само, як гусінь, ворушився на землі, підламував під себе колючки і розпластувався.

У каменоломні я змастив олією свердло, витер від болота держак молота і майзель, повідкидав з-під ніг камінці. Відтак сів навпочіпки над урвищем. У долині, подібний до мурахи, настоячи посувався маленький чоловічок. Покружлявши навколо бункера, він довго стояв, піднявши до чола руку: озирав погаратані мною скелі й стоси.

Я заховався між стоси, щоб Гривастюк не міг бачити мене. Сніг пішов густіше. Слизькою стежкою війт добиратиметься сюди добру годину. Що за лихо привело його?

Я вертів діри. Корба тихо поскрипувала, свердло почало бити в один бік. З’ївся трибок. Я підігнав мутру. Крутити стало важче, але свердло пішло рівніше. Мені його акурат вистачить.

«А коли сьогодні домовитися з Гривастюком?» Цей заверниголова може побоятися. Скажу, що бункер мені на заваді, а майданчик дуже привабливий – при шляху, рівний, головне, що каміння не треба буде возити. Усе начебто логічно і переконливо.

Гривастюк був зодягнений у новий сардак і чорну, поспіль вкриту краплинами талого снігу шапку. Він зупинився якраз у тому місці, звідки я спостерігав за ним. Віддихавшись, рушив понад проваллям до мене.

– Гай-гай! Та ви творите чудеса.

– Зопалу, пане Гривастюк. Допався, як бездомне котя до затірки.

Війт з солідністю походжав між стосами, доторкався до брил, довго й замислено оцінював борлак скелі.

– До спілки не пристають, пане Повсюдо?

– Кому охота морочитися в цей непевний час? Один наживаю мозолі.

Губи його заходили, ніби їх сіпали невидимими поводами.

– Не шкодуйте. Поступаєте правильно, слово даю А працюєте – куди твоє діло! Це означає, що натогід восени новосілля? А це що за бомбомет?

– Дрільборер, – назвав я свердло по-німецьки. – Зразок відомий, Молотковський лиш побільшив. Дивіться.

Я наліг плечем на педаль і повів корбою. Сталевий стрижень ум’як у вапнякову плиту і занурився до опори. Гривастюк примружився. Вперше в житті я побачив одверту гримасу: мене не тішить людська удача.

– Так-так, – буркнув він, і щоки його запалали, як пампушки на сковороді. – Але я гніваюся на вас, пане Повсюдо.

– Що замовив роботу соціалістові? Але ж він найкращий коваль.

– Ви перебільшуєте щодо здібностей Молотковського, – сказав Гривастюк, озираючись навколо – Соціаліст?… Менше з тим. Справа, власне, в тому, що ви не господар свого слова. Чекаю вас багато неділь підряд, виглядаю. Якщо вже обіцяти, то, по-моєму…

– Вибачте, пане Гривастюк. Оці штабелі мене з ніг валили. Мусив відпочити.

– Я запрошував не до лопати, Прокопе. Повеселились би і так далі… Компанія збирається завсіди вишукана. Тамтої неділі, приміром, гостював колишній ваш вихователь Мефодій Гірчак… – Він умовк, чекаючи, що я скажу.

– Гірчак?

– Ми з ним познайомилися через Володимира Майдана, секретаря повітового комісара. Гірчак і Володимира вчив, склав йому протекцію в Краківському університеті. Хоч він був єдиним українцем серед професорів гімназії, зате людина впливова. Я люблю гарне товариство.

«А ти – птиця!» – подумав я, водночас щиро жаліючи, що втратив нагоду зустрітися з Гірчаком.

– Загалом важко собі простити, – сказав я. – Але, їй-бо, з ліжка не зводився.

– Чекаю вас цієї неділі, що прийде. А помимо того, – Гривастюк дістав з-під поли папку і відкрив на потрібній сторінці, - розпишіться в отриманні документів. Нині ділочинство – комар носа не підточить.

– Хвалю: менше свавілля.

– Так. А як же з грунтом, пане добродію? – Згорнувши папку, він очікувально затримав м’ясисту долоню з короткими грубими пальцями на обкладинці.

– Ще подумаю, – сказав я несподівано для себе. Ні, я для політики не годжуся. Я розмовляю з людьми занадто прямолінійно, готовими оцінками, не даючи їм можливості побачити речі в розвитку. Тим самим я позбавляю себе можливості створювати ситуацію для нападу чи відступу.

Гривастюк повернувся обличчям до ріки, як полководець, викинув уперед руку:

– Вибирайте. На хазяйське око, то далеко й шукати не треба. Ось тут, під горою, відступивши від отих акацій, з богом починайте.

У мене аж у п’ятах похололо.

– Обійдеться без транспорту, рівно, городець викрається, річка, пасовисько, помешкання при гостинці. Для майстрової людини все це, знаєте, велика зручність. Якщо ви не надумали далі навчатися.

– Пізно, пане Гривастюк. Ви справді радите слушно. – Між іншим, я нічого не втрачаю завдяки своїй прямолінійності. Діалектика речей, якщо тримати долоню на її пульсі, не зраджує. – До речі, - додав я, – не раз уже зупиняю погляд на цьому клині. Мене лише стримує ота брила, бункер…

– Гейби тіснувато через неї, - погодився Гривастюк, але одразу ж просіяв: – А ви її під стіжок, чи що? Зрештою, нехай собі сидить десь у кінці городу під лопухами.

Гривастюк пішов від мене божественно-замислений, у прекрасному настрої. Коли він сховався за пагорком при цвинтарі, - він сходив до села мурованкою, – я не втерпів і підкотив до шкарпу чималий кругляк. Увалень, важко відштовхнувшись од землі, полетів низькою дугою, вдарився і розбігся градом. Я розчаровано дивився вниз. Жоден камінець не досяг дна. Я постановив собі піти до Гривастюка в гості.

Левадихи не було дома. На столі я застав листа від Покутського і листівку із зображенням Львівської ратуші.

«Любий хлопчику, – писав Покутський. – Не знаю, чи доживу до твого одвіту. У нас у місті страх що твориться. Голод. Роботи нема. Сотні львів’ян щодня переселяються на Личаківку, попи не встигають проспівати «вічная пам’ять». Софія моя лежить опухла, я ледве глипаю. – Кілька рядків закреслено. – Помагай тобі боже. Нікуди не рипайся, бо й далі небезпечно, та ще появилося бандитство. Сиди в селі, раджу тобі як рідний батько. Думаю, ніхто до тебе не вчепиться, там на це повинні легше дивитися. На цьому не згадуй лихом. Дня 7 грудня 1918 року».

Я ліг на ослоні. Дрібно, жалібно дзеленчало під вітром вікно.

Безталанний Покутський! Можна сконати лишень від того, що попри будинок щодня тягнуться вози з мерцями. Забере скрута зі світу. Такі люди пропадають!..

У мене почалася гарячка. Я провалявся три доби в ліжку і ні на хвилину не переставав думати про Покутського. Це був єдиний чоловік, який міг мені простити найтяжчу помилку. Я не раз приходив до нього в такі хвилини, коли його з усіх боків цькувала біда, але й тоді він радий був зустрічі і все відкладав, щоб допомогти мені.

Мене підняла проста думка: поїхати до них. Адже не за горами. Поїхати, одвезти продуктів. Опріч того, спроваджу своє слюсарське начиння і взагалі не завадить відпочити, бо, чого доброго, справлю новосілля на цвинтарі.

Я згадав про листівку. Захотілося глянути бодай краєчком ока. «Терміново просимо сповістити, чи проживає в Колобродах родина Дмитра Повсюди, який є року народження 1864, син Пантелея. Розшукує…» Цікаво, скільки разів перечитав ці слова Гривастюк, якому адресована листівка? Особливо останні: «Радник державного секретаря»?

Я придивився до заліського штемпеля: листівка надійшла сьогодні.

– Дарма, що був злодій, аби тепер козак, – сказав я про себе. – Але до Львова все-таки поїду.

Микола чистив револьвер.

– Підкинеш завтра до Залісся? – спитав я, дивлячись на револьвер і відчуваючи шум у вухах.

– Дай подумати. – Микола машинально погладив лисину. – Завтра? А що сталося?

– Ці дурні запитання мені надоїли. Що сталося, Що скоїлося, що трапилося?… Виїжджаю до Львова, бо від злидоти вмирає мій майстер Покутський. Ти вже носив би бергмана чи вінкерса.

Микола взяв із пушки цигарку.

– Дай-но вогню.

Солодко склепивши повіки, він глибоко затягся, потім очікувально втупився в мене очима.

– Сідай, Прокопику.

– У державному об’явився мій родич, – повідомив я.

– Завадович?

– Атож.

– І що?

– Нічого.

– Ти донині не знав?

– Цим можна скористуватися? – спитав я. Микола мовчки витирав клоччям руки, ніби й не чув. У його очах скакали блищики.

– Наскільки мені відомо, – сказав я, – Йосипа вбили в Кракові в чотирнадцятому. Він злигався з бандитами. Я розшукав у Львові його товариша, той клявся на чому світ.

– Демагогія.

«Звідки Микола все знає?»

– Пригадуєш, як він приїжджав? – Я заходив по кімнаті. – Мама розчиняла на хліб, пекла пампушки, батько діставав з підвіконня бутель вишняку… Яким Йосип тобі здавався у ті роки?

– Було щось… Щось священицьке.

– Батько ніколи не відмовляв йому, коли він просив грошей.

– Родина! – Микола перебрався на канапу. – Як-не-як братів син, – додав він, запускаючи пальці в бороду.

– Вважаєш, що коли буде потрібно, можна просити заступництва?

– Прокопику, – розсердився Микола. – Якщо ти не можеш полагодитися з сумлінням, то… – Він повернув до вікна голову. – То не питай, бо гірше ж для тебе. Крім того… Крім того, в двадцять чотири роки вже дещо треба розуміти і бачити. – Миколині губи нервово сіпнулись, але подивився він на мене співчутливо. – Якщо на те пішло, ти й так за стіною. Чого забігав?

– Гривастюк… – почав було я, проте вирішив не розповідати.

– Що Гривастюк?

– Нічого. Кажеш – мені двадцять чотири роки?

– Я не збагну, чого ти хочеш.

– Жалить, Миколо, жалить ґедзь життя.

Микола поплескав потилицю, суворим поглядом зміряв прямокутник вікна.

– Звертати на вік нема чого, – сказав я. – Нині долю планети вирішують безмізклі діди.

– Ти твердо надумав їхати?

– Відвезу продуктів, бо на пошті, сам знаєш, розкрадуть. І треба привезти свої речі.

– Чекай мене десь перед третіми півнями.

VI

Надія була, що із Залісся до Вигнанки дістануся поштовою таратайкою, а там, можливо, щось зустрінеться на Львів. Але пошту відправляли раз на тиждень, і на два наступні рейси місця замовили січові чини.

– Турку! – шкірився Микола. – Здай мішок експедиторові і не мороч собі голови.

Я ковтав переддорожню нудоту, вагався. Тоді з-поміж личаківських гробівців випливав худий, згорблений Покутський, дивився на мене понуро й тупо, ніби вже не володів словами. Я згадав, як Покутський одного разу повернувся від інженера роздратований і похилив над моїм верстатом голову. «Люди добрі, - сказав він пригнічено, – але страх спонукує їх гризтися, мов псів». Восени шістнадцятого року я переповів ці слова Крафтові. Ми півтори доби лежали в болоті під вогнем, а коли канонада припинилась, хтось нас утішив, що розбомбили кухню. Минула ще одна ніч. Досвіта ми побачили у вибалку сині димочки над котлами сусіднього полку. Рушили туди диким стадом. Надбіг сонний офіцер, черговий на кухні, почав стріляти. Його мовчки, мов бадилинку, затоптали в багнюку і поруч порозсідалися їсти кашу.

– Гони додому, – розсердився я на Миколу. – Не збивай з пантелику, бо й так не тямиш, на яку ступити.

Микола поправив, оздоблені мідними бляшками кантарки на рисаках, підтягнув підпруги.

– Сідай!

Коні рушили чвалом. Микола зігнутою пружиною перемахнув у залубні. Я ледве встиг стрибнути за ним.

З Вигнанки до Львова, здається, ходить дрезина. В усякому разі до Тернополя бігає. Якщо тобі пощастить, – Микола занурив руку під кожуха, – передаси у Тернополі оцей пакунок. Будь спокійний, це не міна.

– Передам. – Вітер забивав мені дух.

– Кость Грушевич, – Микола повернувся до мене боком, щоб я міг ліпше чути, – людина гостинна і покладиста. Можеш там навіть переночувати, як буде потреба. Він лікар. Йому завжди таланило, а от з жінкою сконфузився. Зрадила, покинувши з донькою. Виховав її, я сказав би, спартанкою. Трохи хлопчакувата. – Микола закинув назад голову і дзвінко розсміявся. – Зрештою, вона тебе познайомить з собою. Колись вона мене примусила признатися в усіх гріхах, а відтак процвірінькала, що в кожному їй хочеться відкрити засніченого Прометея.

– А що тут смішного? – запитав я, беручи віжки і стримуючи коней, які закидали нас снігом.

– Вона не знає людей, Прокопику.

– І Гірчак вистежував Прометеїв, і не все йому вдавалося.

– Ну, Гірчак бачив нас наскрізь. Та й не готував до самозамилування. Нас з тобою випросили із гімназії, але ми маніяками не стали. А ця дівиця вчує твій півнячий тенорок і буде пророкувати гори небесні.

– Гірчак бив по нашому тім’ї не своїми мозолями. – Інколи починаєш сперечатися тільки тому, що хтось уголос висловить те, що ти сам думав.

– Ні, Прокопику. Він якраз не проповідував. Він з’ясовував. Кожному було дозволено сприймати Гірчака так, як він для того придавався. І отримувати в його науці власне обличчя, і вибирати з показаних ним турбот найближчий клопіт.

– Я на його місці вчив би одної турботи.

– Хіба він старався розворогувати? Він просто розумів, що нас повисиджували в різних гніздах і що ми рано чи пізно повернемось до них. Гірчак – філософ. Він не намагався заплювати протиріччя, як фарисеї. Пам’ятаєш, ми колись говорили, що й біблія спершу була цікавим збірником досвіду, але коли людей зрівняли в нерівності, біблію перестали поповнювати історією, – вона стала вмістилищем безглуздя. Отже, не маєш причини гострити ножі проти Гірчака.

– Я б і не гострив, якби ти не вдарився в софістику.

Микола образився. Так воно буває: щось збігається з далеких закутин пережитого на стежинку, котра веде до ясності, та варто ляпнути дурницю – і все щезає, мов марево. Зараз у Миколи, мабуть, таке відчуття, що хвилину тому за нього говорив хтось чужий. Він більше до цього не повернеться, і натрапить на його думку хтось через десять, а може, й сто років. Без привселюдної сміливості помислів пропадає багато цінностей, бо людині завжди хочеться заглянути в завтрашній день. Про це свідчать і передані нам, епохами безперервних руйнацій пам’ятники старовини, які десять поколінь дивують, і тільки одинадцяте знаходить у собі мужність визнали, що ці пам’ятники створили не пусті люди.

Ми в’їхали у скований морозом лункий Чорнівський ліс, здавна знаменитий ватагами розбійників. У снігу рипіли сани, сніг капустяним листом похрускував під копитами. Обабіч шляху незворушно стояли височенні дуби, поміж ними чахнули стрункі сріблясті граби. Схоже було, що столітні велетні схопили тендітних колег попід боки і тримають у нерішучості, не знаючи, як із ними обійтися. Хто вміє хвилюватися, вдивляючись у людські обличчя, той, очевидно, схвилювався б і в присутності цих застиглих у холоді землі знаків трагізму.

Микола розслаблено вихляв у такт кінській ступі, поки не заплющив очі. В невинній позі, з легко притуленою до плеча головою, він виглядав беззахисним. Та тільки б натяк на небезпеку! Він зорієнтувався б, як випущена з торби черепаха. Нехай спить. Дай боже всім так економно жити. Я впоров дурницю, так грубо обірвавши його…

Ліс. Через десятиріччя од нього залишаться сумні клапті, де й заєць не наважиться присісти. Гельвецій мав рацію. До Австрії таки дійшло проміння північних світанків, і Габсбурги здобули любов підданців та щедро скропили їх чоло росою істини. Чого заслуговує, наприклад, недавня реквізиція!

А що буде згодом? В уяві набудуємо казкових замків і повіримо. Що, навколо купаються в розкошах. Політики, коли всюди злидота, мають необмежені можливості задурювати люд подачками. Я офортечуся на австрійському бункері, а якийсь коростяний діяч з якогось центросоюзу звелить: поклонись мені, чоловіче, я ж для тебе старався.

Угорі плило важке, захмарене небо. Серед поля десь мете віхола, а тут лиш зрідка зірветься од власної ваги сирий сніговий леп, прошурхотить між гіллям підстреленим птахом, і знову тиша. Вона нас супроводжуватиме всю ніч, і тільки назавтра надвечір покажеться Вигнанка.

Дорога надокучає, особливо взимку. Я, правда, давно вже чекав на таку вилазку. Та ось залишив за плечима Залісся, і стало сумно. Видно, я вже виріс з того віку, коли ходиш, не оглядаючись назад. Почався такий період, що відійдеш од домівки і стаєш тільки якоюсь частинкою самого себе, ніби прищепою на стовбурі долі.

Кінний роз’їзд спинив нас за лісом, біля висілка. Хлопці розгорланились, як за воєнного часу. До Миколи причепився хорунжий із свіжими відзнаками на потертій російській шинелі, у плюшевій мазепинці на кролячій підкладці. Так би мовити, цяця на підносі, бо коли загал умиває руки від сумнівної політики, влада потрапляє до людей сумнівних чеснот. Я мав ще одну нагоду нагадати собі Гельвеція, його вислів, що в кожної нації є моменти, коли слово «обачний» стає синонімом «підлого». Тільки-но хорунжий почав розпрягати Миколиного коня, я вигукнув прізвище Повсюди-Завадовича. І скороспечений ватаг став вибачатися за інструкцію вищих чинів – у разі потреби конфіскувати в селян стройових коней… Сухо покашлюючи, він відступив до колег, і один з верхівців, спішившись, підсадив його в сідло.

– Бояться, одначе, – посміхнувся я. Микола окинув мене стурбовано-неуважним поглядом і повернув обличчя до стрільців.

– Сидить мов баба, – додав я. – Таким кавалеристам не настачиш коней.

Микола смикнув віжки.

На висілку ми зупинилися перепочити. Микола попідвішував коням торбинки з вівсом, і ми зайшли до хати. Огрядна, мов писанка, молодиця почастувала нас мамалигою з кислим молоком.

– Ой, біда-біда одинокій жінці, - торохтіла вона, поки ми їли. – Як не порожнем їй, то попитом. Доля, як у тій пісні співається: «Зеленая та ліщинонько, гей, чом без сонечка зів’яла?»

Вона сипала дрібною скоромовкою, перескакуючи з одного на інше, і в кожній фразі було щось про втраток і згубу, ніби на цю оселю замірялися всі лиха.

– Отам, – показала вона на північ, – не думали, маємо чи не маємо, та й накинули на повіт ще цілий мільйон податку. А на ваш повіт, соколики, так само мільйон накинули?

– Два, – сказав Микола.

– Ой боженьку-боже, аж два! Горенько наше, та як ми жити будемо? Дивіться лишень на мене: поверне подорожній – стіжки трусить, стрілець зазіхає на жіночий гонор, держава – на останнє в коморі. Плач і тужи сиротиною, згубною-недорікою в напасному світі. То куди, людоньки, добираєтесь? Знати, далека дорога перед вами? Ой ні-ні, не питаю, бо то погана прикмета. Тільки зичу, аби щастило. Нехай не зле ведеться, нехай доля всміхнеться!

– Початок ти зробив непоганий, – сказав Микола, мабуть, думаючи про зустріч із стрільцями. Звівшись, подякував молодиці: – Спасибі, госпосю, за сніданок. Такого доброго молочка давно не куштував.

– Кінь розсипає обрік, – кивнув я на вікно. Микола нехотя подався у двір, за ним задріботіла молодиця, улещена похвалою.

– О, молочко від нашої корівки, – що медочок, – витьохкувала вона. – Повертатися будете, не минайте. Ласкаво запрошую.

На хвильку затримавшись, я швидко перевзувся, бо в дорозі вже, було, не чув ніг од холоду. З хати понурим зором мене випровадив Микола-чудотворець. Я подумав, що все повинно б врешті змінитися на ліпше.

Щось мене підстібнуло пильніше придивитися до молодиці. І я зрозумів, чого Микола зволікає. У неї були тихі, ласкаві, мудрі очі – із чистим лагідним полиском і солодким теплом у зіницях, немов там хлюпотілися бездонні, невичерпні кринички любові. Та й уста були просто чарівні, на зло моїй неуважності.

– О, таке-таке, – співали вони на прощання, виціловуючи в пам’яті найсоковитіші слівця. – Від одного берега одстав, до другого не пристав, преш плуга, а заробляєш на сіль до оселедця, як кажеться, славні бубни за горами, а прийдеш ближче – собача шкура… Тож рада буду, заїжджайте, соколики. Пригощу, чим хата багата. Передихнете в супокої, бо, дякувати богу, на воротах слава не висить. Не гордуйте ж, – раптом посміхнулась вона. – Гордість виїжджа верхи, а повертається пішки. Ну, та не беріте за зле, я до слова сказала.

– Неодмінно поверну, – пообіцяв Микола.

Він, безумовно, дотримає обіцянки. І, думаю, з добрими намірами. Зрештою, хіба він наївся лотофазьких квітів?[20]

– До побачення, госпосю! – сказав і я.

Ні з сього ні з того мене раптом охопили якісь душевні лінощі. Вже б нікуди й не їхав і не добирався назад, а взяв би лопату в руки і розчищав сніги біля повітки. Чи це був осадок від негаданої перемоги над хорунжим, чи ті кляті аналогії, спалахуючи в мозку могильними вогниками, конче мусять озватися під серцем смоктливою нудьгою.

– Рушай уже, – підштовхнув я Миколу.

Налетіла метелиця. Хутір заховався за білою безгляддю. Я настільки гречкосій, наскільки ж і ремісник, та чогось мені захотілося бути зараз по той бік снігового замурку. І не тому, що попереду невідомість. На фронті її було до біса, щоб призвичаїтись до становища краплини в морі. Просто манило щось нез’ясовне, якась предковічна туга за загатою і запотілим вікном; вона все частіше падає на мене залізнодзьобим яструбом, і боюся в цьому признаватись.

– Продери сліпи, лежню! – розбудив мене Микола на Вигнанці. – До Тернополя стягують порожняк. Якщо впевнений, що не замерзнеш, то гайда. Я з машиністом домовився.

– За щастя та горя кувалася доля, – сказав я в манері хутірної молодиці. – Той машиніст не скине мене серед степів?

– Свій парубок. Але на станціях на очі ліпше не показуватись. Пронизливо дув східняк. Я змостився під низьким бортом платформи, поклавши під бік мішок із сухарями. Задзенькали тарелі, мене накрило стовпом задушливої кіптяви.

Я закутав коліна полами кожуха, відкотив комір, терпляче очікував ночі. Мене могли зсадити і з ім’ям Повсюди-Завадовича на устах, тому певніше було нишком коценіти на платформі.

Машиніст наддав швидкості. Кілометрів за тридцять од Вигнанки пропустили ешелон з гарматами і покотили далі. Цю залізницю збудували десь півсторіччя тому. В Європі тоді була вже досить густа сітка колій. А мине ще якась сотня літ, і люди винайдуть придатніші засоби руху. Паровий котел зникне, як вавілонська вежа, лиш десь через кілька тисячоліть нащадки спохватяться, що й колись були несогірші речі. Бо скільки було тих веж! Тільки розженеться розум думкою – аж виявляється, що треба отруйних стріл, таранів, розривних куль, танків… Регулюючі чинники! Волею божою продиктовані оздоровлюючі моменти в житті людства. Тим часом історія показує, що не можна спрямовувати сили народів на розвиток одної галузі – це загрожує виснаженням і згубою. Вавілонські вежі – це обеліски мільйонам, які подвигались і вмерли. Але ж, війни, війни… Бич прогресу… У таємницях чорнокнижників є способи впливу на неосудних. Інки мали водоканалізацію. У Єгипті завбачували погоду і користувалися гальванізаційними процесами. Золото мало загублену в віках практичну цінність… Те, що берегли, бо воно продовжувало людське життя, тепер його вкорочує. Війна доводить людські зусилля до абсурду.

До химерних перспектив можна додуматися, коли боїшся замерзнути. Та ні, все це мені наче снилося. Туманніше чи виразніше, але я вже міркував про це. Воно має властивість находити на тебе час від часу, як той незмінний сон, котрий окутує тебе, коли лягаєш з гадкою про втрачені літа. Мені здається, що й на хуторі говірливої молодиці я був не один раз.

А знаходяться діячі, які прирівнюють війни до соціальних революцій. Розбери, на що сподіватися. Були революції, що переростали у війни. Кров текла ріками, а прогрес зводився до того, що винаходили наперсток на дівочий палець.

Уздовж залізничного полотна виструнчився предковічний ліс. І в ньому я колись блукав. Тоді так само падав сніг, я замерзав і з останніх сил намагався закутатись звірячою шкурою. Але тепер я мушу притримувати закляклою рукою мішок із сухарями для Покутського, а тоді Покутський міг самостійно роздобути собі свіжини.

Мої ноги вкрилися снігом. Щось давно поколює в плече. Одсунувшись, я намацав позад себе скульбачений дріт, яким прикріплювали гармати до платформи. Воюють, убивають, ріжуть. Забудь про спокій. Інакше станеш не тільки дезертиром, а й злодієм, якому світ тяжко помститься. Запитають: «Шукаєш затінку?…» Тож будь до всього готовий. Будь, будь… Перепадом вистукують колеса. Гомонять: «Що тебе чекає? Що чекає?…» І щось з їхнього вистукування ніби підцьковувало: «Сконаєш до часу. Як скотина. Як отемнений. Як сновида».

Важко, важко викраяти нагоду для доброго діла. Бодай для своєї дитини. А це ж нікому не на шкоду.

Не на шкоду… Прокинувся я, увесь занесений шкарубким, утоптаним вітром снігом. Був ранок. Платформа спочивала в тупику. Я здаля обійшов вокзал, де могли сидіти патрулі, й за першим перехожим рушив до міста. Підсліпувато блимали віконця підвальних квартир, і до пазухи просилося їх вологе дрімотне тепло.

Старенький двоповерховий будиночок Грушевича до входу був сплющений вулицями, як ніс корабля. Мені відчинила русява пружна в ногах панна у квітчастому фартусі. Обличчя її було густо поцятковане ластовинням, на щоках синіли, ніби напічнявілі, гілочки прожилків.

– Кость Грушевич дома?

– Татка півгодини тому покликали до хворого, – озвалась панна сипчастим, немов простудженим голосом.

– Прошу передати йому пакунок.

Вона зиркнула на адресу, швидко перевела очі на мене.

– Ви з Буковини?

– З Галичини.

– Але ж заждіте! – метнулась вона за мною до виходу. – Куди ви мерщій утікати! Я думала, що це від нашого знайомого з Буковини, бо він мав передати таткові якісь дефіцитні ліки. Там їх ухитряються спроваджувати через родичів з Німеччини. Але до татка приходять не тільки з Буковини, – вона усміхнулась. – Прошу, зайдіть.

Я й собі усміхнувся: десь уже-чув цю на польсько-російський лад ультраукраїнську вимову. А! Пані в клаповухій шапочці на банкеті в Заліссі.

– Ходімте до покою. Ви, мабуть, стомилися з дороги.

Адже вам не спішно? Так ще рано…

Я змахнув шапкою сніг з чобіт і ступив у півтемний, сповнений лазаретних запахів коридор. Я машинально встромив пальці в чуприну. Дівчина, не розуміючи, що мене вразило, звела брови.

– Як вас звати? – спитав я.

– Христина.

– А я буду Прокопом. Ім’я старе і нецікаве. Скидаючи кожух, я подумав, що так легко не знайомився з жодною дівчиною, тим паче з такої сім’ї… у білих панчохах.

– Сідайте, будь ласка, я вам наллю кави.

– Дякую. Забув сказати: пакунок від Миколи Павлюка.

– Павлюка? Він у нас був. Дуже зійшлися з татком.

Вона поривчастим рухом пригладила волосся і майнула сходами на другий поверх, де лікар, очевидно, виділив для кухні якийсь найглухіший закуток.

Я пірнув у м’якуш дивана, склепив очі. Навколо зашарудів лапчастий сніжок, вдалину метнулась залізнична колія. А потім блиснуло сонце, задзвеніли стрічки талої води. Северин Шутько громовим голосом гукнув:

«Снігова вода цілюща!» В одвіт батьків голос: «Був би насущний, Северине».

Тік-тік-тік! – поспішав годинник. Я озирнувся по кімнаті. Біля вікна читав часопис гладко поголений моложавий чоловік з коротенькими вусами під орлиним носом.

– Доброго ранку! – привітався я. – Пробачте: незчувся, як задрімав. І лиш одна безсонна ніч. На фронті був витриваліший.

Грушевич усмішкою простив мені за промашку – було вже близько другої дня, – звучним баритоном одрік:

– Привіт, привіт, козаче! – Згодом додав: – Ось пишуть, що українська нація ні на що не здатна, що кілька сторіч зайшло їй сонце і досі не прокинеться. Навіть на становищі державної нації! Селяни пішли розбещені, не допомагають республіці…

– Пачкуни, – сказав я тихо.

Грушевич ковтнув диму з різьбленої гуцульської люльки, поклавши її назад на підвіконня, випустив сиву цівку.

– Коли б це не думка ста тисяч з мільйона! Христино, неси каву… Тебе це не обходить? – Він простежив, як донька виставляє посуд з таці, наморщив чоло. – Так-так, ви, сироти мої, сприймаєте життя не так, як треба. Перед вами розпадайся милим богом – не навчиш обачності. Шастаєте категоріями, як картами. Р-раз! – в один бік, р-раз! – у протилежний. Без поблажок і без віри в себе, бо якби ви вірили в свої сили, то сортували б речі, оглядаючись на п’яти, адже чимало ще можна-поправити і використати.

В міру того, як він картав молодь, його очевидячки розбирала досада. Нарешті він замовк, ніби втратив надію на те, що його слова справлять бажаний резонанс, і взяв до рук паруючу чашку.

– Як там Павлюк? – запитав Грушевич, покінчивши з кавою.

– Товстіє.

– Ну, цей жиром до лежанки не прилипне. Нехай йому бог допоможе. – Уважно поглянувши на мене, Грушевич з питальною інтонацією додав: – У цьому разі таке побажання зайве?

– Зайве, – погодився я, даючи зрозуміти, що дуже добре знаю Миколу.

– А ви чим займаєтеся?

«Визирцями…» Я скрутив цигарку і пішов до столу за попільничкою.

Не дочекавшись відповіді, Грушевич і собі потягнувся за люлькою. Вітальня, де ми сиділи, настроювала на безпечність.

Не пригнічували ні фарби, ні меблі, ні розсипані довкола, мов у хижі старої діви, череп’яні лаковані вази і вишукано оздоблені шкатулки. Світло щедро сипалося через просторе вікно, створюючи привілля для гадок. Тут, мабуть, і жебрак повернув би свою гідність, бо все в кімнаті й господарева буденність розковували, а гідність приходить з волею.

Я думав, що Грушевич образиться за мовчанку, проте він запитав:

– А як село?

– На порозі голоду. Я чогось згадав свої гімназійні роки. Квартирував у доморощених українських панків, муштруючи в науках за щоденну пляшку молока їх дурника сина. На тиждень мені передавали з дому вісемку олії, ворочок сиру, хлібину, прісних коржиків, які пахли кмином, і кілька яблук, а взимку – сушених слив. Лярницькі мовчки сьорбали бульйони, а я натирав часником злегка придурену олією грінку хліба. Три роки перебивався на сухому. Пани розмовляли зі мною тільки тоді, як їм ставало скучно. Неділями, відіспавшись після обіду, господар кликав мене до вітальні й просив розповісти який-небудь цікавий випадок з історії. Він, мабуть, не прочитав і десятка книжок у своєму житті, проте мав про все свою «вчену» – не яку-небудь – думку. Грушевич пройшовся по кімнаті.

– Біда, – зітхнув він.

– Була реквізиція. Поводилися мов чужинці.

Він скорботно похитав головою.

– Видно, ліпшого не здатні придумати, – мовив я. – Що ж, не буде за чим шкодувати, бо нині кожна раціоналізація здавалася б рятівною соломинкою і тільки розчаровувала б людей.

– Щоб розворушити життя, треба підтримувати окраїни.

– Стрижуть, совість забувши.

– Гай-гай!

– Вдруге оподаткувала села.

– Кажете – совість забувши? А що таке совість? Чи є вона чинником, суспільного життя? Як ви гадаєте?

– На якомусь щаблі… Наприклад, у часи Декарта…

– О! – не дав мені відшукати відповідь Грушевич. – Совість – страшна річ. – Він повеселішав, знайшовши це визначення. – До речі, я дійшов до цих здогадів, пишучи повість, але для книжки вони загроміздкі. Чудеса, які витворяє з людьми совість, треба навчитися бачити. Якщо дозволите, я прочитаю вам маленьку лекцію.

– Татку, але ж наш гість з дороги.

– Що найочевидніше? – Грушевич навіть не глянув на Христину. – Те, що в добу ось такої невизначеності вона рано чи пізно примушує виправдовуватися, а виправдовуючись, створюють блудове євангеліє духу і віри. Наступний крок – це голий примус, з тим аби навернути до блуду всіх тверезих людей. Блуд видається за животрепетні ідеї поколінь. На цьому грунті виникають найжахливіші духовні поневіряння людськості, які не минають жодної особи. Ми спостерігаємо не хитрощі жуків, що порпаються в гівні, а боротьбу мізків, які не знаходять поживи або до якої їх не допускають. А тепер на основі цих вислідів охарактеризуйте сучасний великомасштабний процес. Прошу вас.

– Чому ці думки не можна використати в книжці? – Я не хотів Ікаровими крилами підмітати припічки.

Грушевич потупився.

– Не пора, голубе. Ви бачили коли-небудь, як художник малює? Спершу навгад робить всілякі позначки. Чи легко сказати, що він собі уявляє? Отож-то! Поки що нам і в голову не приходить, що Платон оперував малозмістовними проти наших днів термінами, і ми вважаємо його ідеалістом. Але хто мені докаже, що його умовиводи позбавлені зв’язку з реальними явищами? Таж Волластон[21] був далеко од наївності, а відмовився від поняття "атом". Я не маю чітких відповідників.

– Ми не зодяглися б так, як ходив Платон, але читаємо його залюбки.

– Ви хочете сказати, що в мистецтві можна собі дозволити вільності?

– Якщо воно справжнє, то це троянський кінь, на якому людство в’їжджає в майбутнє.

– Безперечно. Але пробачте, не я в тому винний, що немічний перед своїми думками.

– Татку, за тобою приїхали, – сказала Христина.

– Що замислився, козаче? – запитав Грушевич. – Не думай. Христино, не забудь передати Павлюкові відповідь.

Він потряс мені руку і, взявши з шафи валізку, твердо закрокував до виходу.

– Пробачте йому, – сказала Христина. – Він щосекунди робить відкриття. Але то забавно, як не раз кличе: «Христино, а ти знаєш, я тоді щиро помилявся. Коли розкинути розумом, все виглядає інакше». – Вона голосно засміялась. – Якось він мені говорив, що «інтелектуальні» протиріччя будуть вибухати набагато тяжчими, ніж донині, війнами. За приклад брав хрестові походи, коли віра не зупинялась перед найстрашнішими жорстокостями. А повість його мені подобається. Іноді мені здається, що її написав не він, а хтось інший. Татко написав повість ще студентом, але літературні месії побоялися її видати (уряд однаково невдовзі заборонив українські друкарні). Татко посилає рукопис до Женеви Драгоманову. Отримав гарну відповідь, і раптом Драгоманов помирає. Окрема похвала була за мову – батечко мій з села, але в останні роки геть зінтелігентився. Тож рукопис згубився. Довелося відновлювати повість за чорновими записами. Вже за нашої влади татко возив її до Львова. Йому звеліли дописати розділ про похід Галицької армії. А він на військових справах зовсім не розуміється…

Вона навіть зраділа, що мені зручніше йти на станцію увечері. Вмостившись навпроти з шиттям, вона розповідала про гімназію, котру мусила покинути через війну, про колишніх друзів і дідів млин, де любила просиджувати цілими днями, слухаючи всяку всячину на колінах у якоїсь сільської тітки. Начулась там про дива, навчилась страхів перед духами і перевертнями. Коли татко через нестатки відправив служебку, не могла звикнути до самітності.

Одиноко-одиноке тепер тече дівоче життя. Грушевич дома гостем, родичів немає.

Я нишком поглядав на її білі товсто плетені панчохи, що туго обтягували безпечно розставлені ноги під куценькою, з якої Христина встигла вирости, спідницею. Неслухняне пасмо волосся ввесь час спадало їй на чоло, і вона пригладжувала його обома руками, забуваючи накрити коліна.

– А ви відповісте, – запитав я, – якщо я напишу вам листа?

– Атож, – підхопила вона весело.

– Писатиму. – Її веселість мене не влаштовувала.

– У нас лиш татко одержує листи. Мені часом так хочеться якоїсь несподіванки…

Голубка не вирветься на волю од бунтівних, неврівноважених Грушевичевих балачок. Він свого роду натура чарівна і перевиховає зятя.

Христина була надто безпосередньою. Я не бачив у ній таємниць, які так хвилюють і приворожують. Проте й жінки цього гатунку, коли з ними пожити, сприймаються без особливих скидок, як щось неподільно рідне.

– Ви допоможете мені готувати обід? – раптом звернулась вона.

– Обід?

– Кортить посидіти, а тоді я не встигну. Татко не любить чекати.

– Чи я придамся?

– Знайду, знайду вам заняття, – мало не підстрибнула вона. – А тепер розкажіть про себе.

Я вже подумав, якого Прометея видам їй.

– Будь ласка, – мило прохала вона, – Я ж про себе все виказала.

– Я кладу хату, – сказав я.

– О!

– Так.

– Велику, гарну?

– Надзвичайно гарну і досить велику. На австрійському бункері.

– Невже?

– За селом, на березі Дністра. У нас Дністер широкий і тихий, мов літнє небо. Ми так до нього звикли, що відчуваємо в ньому щось живе, наче душу.

– Колись ми зберемось до Павлюка в гості і до вас завітаємо.

– Запрошую віднині.

– Обов’язково приїдемо. Тільки замовте собі по-міському великі вікна.

– Ага, причому на ріку. – «А в плетених гніздечках виростають зубасті пташенята». – Я насаджаю цілий гай жоржин. Ви ходитимете в мене заквітчана, як польова русалка.

– Чому ви одягаєтеся у військове? – запитала неспокійна бджілка.

– Звик. Так зручніше.

На фронті мені повитягувало руки, і мій підмайстрівський костюм прикуців.

Христина колихнула дещо заміцної сили, як для дівчини, плечима.

– А чи в Павлюковому замку дуже похмуро?

– Навіть привітно. Я там маю кімнату. Павлюк відпустив її мені, видко, думаючи, що я відмовлюсь будуватися. Але я непохитний.

– Я так і подумала про вас.

– Це гарна риса? – «Теревені, теревені… Микола казав правду. Та вже задля чемності потерплю. У місті небезпечно ходити».

– Гм…

– Ми з Миколою, можна сказати, повиростали, в замку.

– А…

Мій Прометей не захоплював її, і її неуважність мені не сподобалась. Так деякі жінки псують апетит своїм чоловікам, наливаючи їм в тарілку менше, ніж собі.

Вона ставала гарною, коли всміхалася. На жаль, після ночі на морозі я не міг настроїтися на веселіший лад. Христина віднімала від рукоділля очі, немовби чекаючи якогось запитання, але я переглядав старий календар. На полиці поблискували золотим тисненням томи з медицини. Польською, німецькою, французькою мовами.

– Татко перед війною пожертвував бібліотеку на «Просвіту», – сказала Христина, перехопивши мій погляд. – Випустилися – нема що й почитати.

Колись- то Микола сказав, що слово «Просвіта» походить від сполучення «просвітити кишені».

Христина обережно поклала шиття на підвіконня і висунула шухляду в шафці.

– А це ви читали?

Я пересік кімнату, Христина подала мені не товщу за шкільний зшиток книжечку.

– «Зів’яле листя». Тільки й усього, що в нас є. Навіть «Кобзаря» не зберегли. Це видання одинадцятого року, а більше не було.

Я перегорнув кілька сторінок. У Галичині подекуди досі не знають, що Франко помер, А на фронті нас сповістили: «Доктор Ян Франко…»

– Ви любите вірші? – повернувся я до Христини.

Вона закивала, примруживши очі.

– Прочитати?

– Я все знаю напам’ять. Ось послухайте:

Розвійтеся з вітром, листочки зів’ялі,

Розвійтесь, як тихе зітхання!

Незгоєні рани, невтишені жалі,

Завмерлеє в серці кохання…

На її очах виступили сльози. Чи здатні вони запалати вогнем?

– А це ви пам’ятаєте? – запитав я.

Луги за ланами,

Село між садами,

І мир між хатами,

Спокій над селом,

А люди щасливі,

Брати мов зичливі,

На прадідній ниві

Працюють поспів…

І пісня лунає

Від краю до краю;

Тут пана немає,

Немає рабів!

«Такий енергійний чоловік, як Франко, зумів так багато зробити тому, що думки, які приходили до нього, коли писав прозу, він дарував поезії, а образи, які не вкладалися в поезії, жертвував прозі…»

– Браво! – вигукнула Христина. – Ви зворушливо, неповторно читаєте.

– Пробачте, – сказав я. – Це, очевидно, під впливом вашого декламування.

– Ні-ні! – наполягала вона. – Ви обдарований оратор. Чогось зітхнувши, вона зробила крок до мене, сперлась боком на шафку, сховавши долоню під пахвою і покривши рукою опуклі груди. Я дав би їй років дев’ятнадцять, якби не ластовиння і невинна веселість обличчя, які робили її молодшою.

– У гімназії я сама писала вірші, - сказала вона, спускаючи очі. – Цікаво, як би ви їх читали?

– Чому не продовжуєте писати?

– Бо… Бо багато «бо». До вісімнадцяти всі, здається, пишуть.

– Я не пробував.

Вона поривчасто простягла руку, мало не торкнувшись моєї. Одну секунду ми дивились одне одному у вічі. І вона збентежено одступила. Я поклав до шухляди книжку і сів на крісло. Христина кволо з широко розплющеними від якогось внутрішнього здивування очима опустилася на диван.

Смеркало. Попрощавшись з Христиною (Грушевич так і не повернувся), я перекинув через плечі мішок і подався на станцію. Ще вранці мені сказали, що поїзд на Львів відходить опівночі. Я пристроївся позаду двох калік-жебраків. Один із них, озирнувшись на мої кроки, замовк, але невдовзі заговорив знову:

– Поверне на весну, я заберуся кудись на хутір, а ти – як хочеш. Виберу собі обговтану молодицю, аби вміла шанувати, – там тепер мужика зі свічкою не знайдеш, – і переживу лиху годину. Щось то мусить змінитися. Тоді повернуся на копальні.

Видко, вони вже давно нерозлучно никають світами, зведені безвихіддям. Бредуть, не заважаючи один одному, але й цінуючи присутність іншого, бо принаймні можна балакати, не побоюючись, що втрачаєш розум.

– Я міг податися на схід. Міг. А італійський? Мало його мені? По щирості, то ніхто не знає, чого хоче. А я знаю одне: хочу жити. Я в полоні їв кору, їв… Ой, душить! – Він зупинився, ковтнув вітру роззявленим ротом і, нагнувшись, поспотикався за товаришем. – Їв, кажу, в полоні мишей, їв ящірок. Аби вижити. Тепер я хочу…

Він не доказав. Обидва миттю чудернацькою двотулубною істотою шугнули попри мене назад і, поки я оглянувся, пірнули в підворіття. Я перейшов на протилежний бік вулиці і з калатаючим серцем застиг, чекаючи, що буде далі. Але зокіль не було живої душі. Між дахами недолуго стогнав вітер, десь дзеленчала підірвана бляха. Вони недарма повернулись, щось запримітили. Та дивно: вулиця, порожня; Ще перечекавши хвилину, я попростував уперед. У кінці кварталу в груди мені вперся, ошпарюючи лице, морозяний вітер. Вільною рукою я поправив шапку. Раптом, мов із-під землі вставши, мене оточили якісь люди. Я рвонувся туди-назад, та десятки рук потягнули мене вниз.

– Будеш кричати, – заревіли над вухом, – заткнемо ганчіркою пельку.

Я осліп від крижаного холоду, що заповзав в очі.

Під закоптілою стелею горіла плитка, як тарілка, лампа, ритмічно вибухаючи кривавим промінням. Голі стіни, подовбана підлога, надвалена грубка. На зсунутих столах хрипів сотник. Він був такий широкий у плечах, що вони звисали за краї стола. На дебелій шиї ткацьким човником бігав зморщений кадик, мало не досягаючи квадратної неголеної бороди. Я кинув посеред долівки мішок і сів на лаві біля виходу.

– Одразу видно муштровану людину, – сказав приставлений де мене командиром «мисливців» стрілець. – Сотник відпочивають. Тоді я знадвору накину на двері защіпку, а ви… ви можете віддихатися. Адже ви звихалися, як помічник кухаря. Вперше бачу такого моторного козака.

Вони полювали на молодих хлопців, примушуючи їх «добровольцями» записуватися до стрілецьких загонів.[22] Марш в «усуси», недобитий злидарю. Кажуть, розійдися, болячко, бо чиряки йдуть. Ніхто не питав, що ці ясирні добровольці масово здавалися в полон і після тамтешньої лазні повертали зброю проти своїх. Ото наори мілко, посій рідко, то вродить дідько.

Мисливців важко збити з пантелику. Вони реготали, чуючи, що я родич Повсюди-Завадовича, провадили, підбадьорюючи стусанами. З таким серцем діти знущаються над батьком, який не знав ні себе, ні життя, їх того пнувся навчити, а під старість спився. Вони ходили з карабінами навпереваги, дихали горілкою. (Гордій сказав би: «аж закусити хочеться»), своєю лихістю могли збентежити наймужнішу людину.

– Хто? – ліниво, з хрипотою протягнув сотник. Щось зловісне було в його першому слові. Я знеобачки розв’язав мішок, виклав на хустину шматок солонини, два варених яйця, головку часнику, пару яблук. Він терпляче стежив за мною і все більше кривився. Коли я зупинив очі на ньому, він сів, звісився на руках і вперед ногами стрибнув до мене…

– Хто нині мудріший, – говорив він потім, – важко судити. Нехай це вирішує історія. Відпустити тебе не маю права. Ти родич Повсюди-Завадовича?

Я кивнув.

– Він тебе й може визволити.

– Я напишу листа.

– Але відповідь прийде не швидше як за місяць. А тебе треба чимось годувати. Якщо я скажу: «Прибудь через місяць», – хто за це поручиться?

– Тут є у мене знайомі. Попрошу доктора Костя Грушевича.

Він довго спідлоба дивився на мене.

– Глупота – дар божий, але ним не слід зловживати. Приповідка є така. Французька. Я був там у полоні. Грушевич особа ненадійна. Або?… Нехай буде Грушевич. Тільки, щоб ти не перешкоджав, – він підняв дверцята в підлозі, - опускайся туди.

У льоху темрява, поквапливо зашарудівши чорною мантією історії, прочитала мені довгу, нудну нотацію. Треба сподіватися, неостанню.

VII

Грушевич поручився за мене і безвтішно дав згоду на те, що я склепаю залізний парканець навколо будинку. Я списиками заточував кінці прутів, а думка ліниво кружляла над малозаселеною, але сповненою багатьох несподіванок латочкою дійсності на неозорій ниві життя. Власне кажучи, я все порозкладав на п’ятрини там, у льоху. Але в душі не випогоджувалось. На гадку навивалося то одне, то друге, примушуючи заново все переживати. Мене мучило незрозуміле почуття вини. Отак іноді встаєш після кошмарного сну, який залишає в надрах свідомості гостре відчуття фатальної випадковості і, як дикуна, наводнює тебе страхом перед самим собою. Тоді й не дотямиш, що робити, аби позбутися цього страху, аби накинути гамівну сорочку на своє підсвідоме неупокоєне «я».

І я заново перетасовував карти. Грушевич склався в моїх уявленнях людиною без центра ваги, і його можна сприймати остільки, оскільки він зустрівся в дорозі. Покутський зникав з виднокола. Я вислав продукти поштою. Биковський, якого стрільці називали просто Биком, постать епізодична. Це собака на ретязі дурних потреб, і за неї несе відповідальність велебна система. Микола – весь у тумані прийднів. А Гривастюк, Гордій, Молотковський? Може, вони й мають рацію. Марина? Вона не може собі простити. Хто знає, хто знає?…

До мене співчутливо, аж зворушливо ставиться Христина. Якось у ту хвилину, коли серце напливною хвилею огортає відчай і коли він настільки сильний, що його яріння передається іншим, вона ніжно доторкнулась пальцями до моєї скроні:

– Сивизна…

– Так?

– Її не було, коли ти приїхав.

– Була.

– Ні, - заперечила. – Ні. Ти недооцінюєш дівочої спостережливості.

«Якщо від неприємностей не можеш ухилитися, то навіщо уникати ласки? – подумав я. – Правда, в ній щось хворобливе, але де шукати чистого і святого».

…Троє хлопців із синяками під очима проводжали мене з комендатури заздрісними поглядами. «Вибачення не прошу, – сказав Биковський, виходячи за мною в коридор, – бо такий уже час. Не смій нікому розповідати. Ясно? Ну, то з богом, Парасю», У підвалі я трохи чув, що говорилося зверху. «Ви потрібні Україні. Ви станете її військовою будучиною». – «Я ж вам казав, що в мене троє дітей, а жінка вмерла від тифу». – «Час вимагає від нас жертв, – не слухав Биковський. – Ви йдете на велике діло».

Це ж мені говорив перед відправкою на італійський фронт якийсь слабовитий священик з святоюрського храму. Я кивнув голового… «Помийся снігом!» – гукнув з дверей Биковський; він не хотів, щоб я виходив з комендатури забруднений кров’ю. «На велике діло! – думав я, йдучи до Грушевичів. – Люди великого діла вмирають безслідно. Вічно живуть люди великої мрії».

– Прокопе, мерщій снідати!

Христина у вікні на весь зріст, усміхається, сукенка до стану тягнеться за її руками вгору символом невинності.

– А татко? – гукаю я, збираючи начиння.

– Наповідав не чекати, – кричить вона. – Затримається.

Я заніс начиння до дровітні, помив руки, розчесався перед дзеркальцем. Сивизна – це втрата, її відчуваєш кожною клітинкою. Думки перестають тобі підкорятися, мов ти щось недосконале, і розбігаються тужити поодинці.

Піднімалися сходами – я подав Христині руку. Вона легко перестрибувала через дві приступки. Можливо, і я багато чого перестрибую? Не можливо, а навіть напевне. Але чи за це на мене мусить впасти кара? Адже тіні минулого, населивши нас тривогами, не повідомили, чого триматись. Я все хотів би увібрати, якомога менше роблячи висновків. У часу, як завжди, багато очей, і справедливі оцінки прийдуть згодом. Та, щоб забутись, конче треба щось поділити, узявши і оддавши.

Поки я снідав, Христина, спершись на коліна ліктями, дивилась у вікно. Надворі стелилась снігова мряка. Я закурив. Христина пересунула крісло до мене. Вона розповідала казку. «І спала зачарована красуня довго, довго. А тоді…» Я поставив їй під ноги стільчик. «Ти?…» – «Знаєш, Христино…» Напружив пам’ять, але ніщо з того, що я беріг на такий випадок, не навернулось.

Вечір. Ніч. Мовчки, переплетений невисловленими запитаннями і відповідями, стікав час. Христина ледве чутно дихала на моєму плечі, дихала рівно, глибоко, ніби зосередила на цьому всі сили.

Засірів світанок. Розплющивши очі, вона непорушне дивилась, як він путриться між будинками голубими димами сподівань. Але ми читали-перечитували невідомі сторінки прекрасної книжки, не намагаючись заглянути в її кінець і не питаючи, з чого і як почалося.

Грушевич пропав. Христина після напруженого чекання знесилено впала лицем на подушку. Пройшовши в гадках якісь довгі дороги, вона забулась у тривожному сні й спала, плачучи крізь сон.

Ще день і ніч. Я боявся говорити Христині, що в мене неспокійно на серці, бо вона спочатку запевняла, що Грушевич уже не раз не ночував дома.

– У вас немає чого випити?

– В буфеті на кухні.

Я приніс графин спирту і пляшку горіхового сиропу.

– Я не п’ю. – Христина відштовхнула склянку, і спирт, обпікаючи морозом, пролився мені на руки.

«Совість – це…» Ах, на біса ці викрутаси!

Наступного дня я нашвидкуруч скріпив клітки огорожі, наколов гору дров, позбивав східці, що рипіли під ногами. Потім ми мовчки сиділи біля вікна – вона стримана і внутрішньо зібрана, я ж, навпаки, розслаблений, мов мене, не питаючи, кинули в гру без сюжету і я не тямив, чого від мене вимагають.

Раптом Христина сплеснула руками:

– Вони заарештували татка, і тепер їм ніщо не завадить тебе взяти.

– У двадцятому сторіччі в Тантала відібрали спокій. Татка сьогодні ж випустять. – Я накинув на плечі шинелю.

Почалася смуга невідання, стократ обтяжливіша, ніж бувало на фронті. Лавина безглуздя. Чи не надто я багато заправив від життя, і воно мені мстить? Та ні, я йому тільки освідчувався. Невже й це гріх?

– Але ж, Прокопе! Хіба це допоможе? Ти нічого не знаєш. – Христина вперше якось гордовито подивилась на мене й одвернулась.

Не знаю… «Докори сумління є вид смутку, що виникає од сумніву, чи добре те діло, яке здійснюється або вже здійснилось».

– Я тебе нікуди не відпущу! – Вона зірвала з мене шинелю і закам’яніла, мабуть, відчайдушним зусиллям стримуючи себе, щоб не топтати її ногами.

Я посадовив її на диван. «Маючи схильність думати, що все повинно йти за їх планом, ці люди дивуються тої ж миті, тільки-но події відбуваються інакше, причому вони часто ображаються навіть у тих випадках, коли справа їх самих не стосується». О Декарте, наш миропомазанику! Я ніколи не старався запам’ятати те, що читав. Видко, в людської пам’яті є якісь автономні потреби.

Загрюкали в двері. Ми кинулись відчиняти. На порозі стояв листоноша. На моє прізвище надійшла індульгенція: «Свідчення, видане гр. Повсюді Прокопові року народження 1894, у тому, що він за станом здоров’я не може бути використаний для військової служби». Підписи. Ще у Львові за такий папірець я виміняв би свого ангела-хоронителя. Клопотання було віддруковане на гербовому аркуші. На клаптику з учнівського рахункового зшитка Покутський писав: «Не гнівайся, Прокопе, що о цій порі не пишу про себе. Чекай листа в Колобродах».

Я согрішив, почавши сумніватися в удачі, і наріканнями ніби заохотив стихію стати лагіднішою. Але якщо в мене становище виправилось, то на Грушевичів будиночок звалювалась напасть за напастю. Вночі, попросивши мене перечекати в кухні, солдати вчинили обшук. Метушилися, гримали, щось розбивали – паку чи скриню, – дзенькало скло. Коли стихло, я натиснув на клямку, але двері ззовні були підперті. Довелося їх виважувати кухонним гаком.

– Христино! – гукнув я гуляючому поверхами вітрові. – Христино!

Я запалив свічку й, ховаючи її між долонями, спокутуючою причиною спустився вниз. Сходи почали знову рипіти.

– Христино!

Вона, видко, обурювалась, її зв’язали і заштовхнули до вбиральні з клубком фіранки в роті. Вона напівсиділа на долівці, спершись головою на унітаз. На віях росинками висіли сльози. Я переніс її до кімнати і звільнив від зірваного зі штори шнура. Христина тихо, болісно заридала.

Вітер не мав доступу лиш на кухню. Я накидав на підлогу подушок, укрив Христину ковдрами, а сам до ранку передригонів на стільці. Зійшло недоречно велике сонце. Христина скидалась на мертву.

– Ми їдемо до Колобродів, – сказав я рішуче. – Ні, - простогнала вона. – Проведеш мене до наших знайомих, а сам чимшвидше їдь звідси. Я мушу залишитися в Тернополі.

– Я силою тебе заберу.

– Ні, - перебила Христина. – Тобі треба їхати, я розумію. Їдь. Я більше собі не належу.

Назад я добирався славно-правно, на куплений квиток, заповненим стрільцями поїздом. Навдивовижу – ніхто мною не цікавився. Стрільці співали:

Нині я з тобою,

Завтра їду воювать,

А позавтра десь в могилі

Буду вічно спочивать…

У їхніх поглядах була порожнеча. З розмов я довідався, що вони їдуть на Велику Україну допомагати селянам в обробітку землі.

Із Вигнанки я мчав поштовими санками, із Залісся мене довіз до Колобродів Клим Осадчук. Клим оповідав, що Микола Павлюк подав до повіту скаргу на чотирнадцять осіб, які самочинно рубали ліс. Всіх оскаржених оштрафували. Гривастюк не приховує, що невдоволений Павлюком, і відказує, мовляв, є в селі війт, котрий відповідає за порядки, а Павлюк на це не хоче зважати. І остання сільська новина – жінка Онукова народила близнят.

Чим ближче ми під’їжджали до Колобродів, тим гостріше я відчував, як немовби тверезію. Перед тим сумним порогом у душі, за яким починалося пристановище туги і болів, я клявся, що ніколи більше не покину села.

На вулиці я зустрів Левадиху – вона дибала до Ковальчука ставити банки, бо простудився. Левадиха заплакала, узрівши мене.

– Іди відпочивай, – сказала вона. – Дома Марина. Покликала її, бо не було на кого хату лишити. Я швидко впораюсь.

Марина шила малим штанці. Мені, як ніколи, хотілося побути на самоті. Викликаючи ревність в Марининих очах, я запитав:

– Не знаєш, Павлюк дома?

– Нема, – відказала вона трохи зловтішне. – Поїхав, кажуть, до Чорткова.

– Як діти? – Я вагався, чи йти мені до замка, чи залишитися.

– Дякувати богові, здорові.

Роздягшись до пояса, я нагнувся над цеберком з теплою водою.

– Левадиха в нас, – повідомила Марина.

– Я бачив її.

Марина більше не підняла очей. Та коли я помився і перейшов до світлиці, вона рушила за мною.

– Постелити тобі?

– Діждуся Левадихи, – озвався я. – Причини двері, бо протяг.

– Стомився?

– Не дуже. – «В селі тим погано, що тут не вміють бути байдужими».

– То я постелю. – Ніби боячись заперечення, вона поспішила розкидати постіль. – Ми вже гадали, що скоїлось якесь лихо. Поїхав, і прослідок за тобою застиг.

– Яке горе!

Марина випросталась.

– Що з тобою, Прокопе?

– Нічого.

– Ти сердишся, що застав мене тут? Скажи.

«Почуття – це право власності».

– Будь собі на здоров’я, Марино, – пробурмотів я. – Звідкіля ти це взяла?

– Може, тобі хочеться випити? Я принесу.

– Стій, не хочу.

Вона блискавкою повернулась, несучи пляшку горілки. Було затишніше, коли всеготовно, дивлячись чи не дивлячись на мене, вона стояла поруч. Вона наче про щось здогадувалась і терпіла. Якби вона образилась, я, мабуть, вигнав би її з хати.

– Дозволиш – і я з тобою? За те, щоб ти піднісся духом, повеселішав.

– Налий ще.

– Третьої не дам. За цей місяць ти так осунувся з лиця!.. Боже, сивіти став!

Я попросив ще налити, і вона уступила.

– Життя – це рани, – сказав я посміхнувшись.

– Чекай, я принесу закусити.

– Ще одну, і йди собі.

Вона нахилила пляшку, та горілка полилась на землю. Марина опустила очі, переждала, все більше розпливаючись переді мною. Я ще чув, як вона забирала чарку з моєї руки, як скрипнули двері і в сінях щось наче зірвалося з вішалки.

…Мене мучила спрага. Я брів степом у короні Тантала. Вдалині виднівся журавель, та я знав, що ніколи до нього не дійду, повернув назад – і прокинувся. До Світлиці зазирав повновидий, самовтішний місяць. У сінях коновки не було, видно, через морози Левадиха забирала її до хати. Горіла лампада. Марина сиділа за скринею, поклавши голову на руки.

– Марино, – покликав я.

– Що, Прокопе? – схопилась вона.

– Левадиха не прийшла?

– Щось припізнилася. Вже, напевне, не прийде, пізно й далеко.

Спросоння ще щось хотіла додати, але я зачинив за собою двері. Одягшись, я проковтнув пригоршню снігу з призьби і попрямував до замка.

Ніде ніщо не шеберне. Я довго сидів, дивлячись на полум’я свічки. Був такий настрій, що хотілося заспівати якоїсь тягучої, тужної, такої, як співав у бункері Станіслав Муравський. Але я не пригадував такої пісні. Перед зором вишикувались слова, стиха напливали мелодії, та я не вмів їх зібрати воєдино. Огортала давка розпука. Я починав дрімати, і вона мені привиджувалась скам’янілим серцем. Я протер очі. Негаразд ускладнювати життя. Хтось сказав, що за кожним перебільшенням – абсурд. Це правда.

У Миколиному кабінеті я побачив запустіння. Сірим суконцем порохів укриті стіл і кушетка біля ліжка; в’янучи, настрішився мирт на підвіконні; у ніздрі бив запах притхлості. Я шарпонув дверцята в книжковій шафі. Шафа заскрипіла, захиталась, і на долівку посипались аркуші списаного паперу. Позбиравши їх, я зітер рукавом пилюку, розклав аркуші на столі.

«Ліс чорним вороном розкинув крила над горою, і чути було його тихе, сонне дихання в густій темені ночі далеко в полі, біля вогнищ пастухів на лугах, над полукіпками складених при дорозі пшеничних снопів, над примовклим у супокої Дністром. Підходячи до лісу, ви чули шурхіт перепелів у травах, монотонне подзвонювання цвіркунів, сухе потріскування снопів, але понад усе те було дихання лісу, за яким угадувалась сила, здатна пережити найтяжчі злигодні. Це дихання приковувало увагу, як головний герой на сцені, про якого ви ще нічого не знаєте, але в якому за одну мить встигли побачити магічний запас енергії, що примусить вас іти незвіданими стежками, настільки близькими вам, що ви не мислите собі іншого поводиря у цій нелегкій дорозі…»

Все, про що б Микола не заводив мови, оживало і починало сплітатися у неосяжне, суперечливе полотно, над яким сизим голубом витала занепокоєність. Я з якоюсь ще слабо усвідомленою повагою і любов’ю перегортав аркуші. Подекуди Микола переривав себе на півслові, залишав місце, потім переходив до іншої картинки. Видко, щось йому перешкодило дошукатися виразного слова, а згодом наплило нове враження, яке він сквапно занотовував, щоб довести все до досконалості, коли трапиться зручніша нагода.

«Над вершечком гори плив збентежений місяць. На мить пригорнувся грудьми до щовбочка, звіркувате видивився на долину, мов на чужину, і пішов довкола гори, крадучись повзком, світячи криваво-червоним горбом. Село окутувалося тінями передсвітання, лиш хрест на церкві поблискував, мов кинджал, занесений невидимою рукою над спочилими у покорі хатами…»

Я подумав, що віднині завжди гіркої години приходитиму сюди. У цих нехитрих новелах про ліси і поля я знайду себе швидше, ніж на самоті, заходячи в двері Сучасності із задавненої рівноваги. Тут билося серце вічності.

Я поклав рукописи на місце. Несподівано в мене вселилося переконання, що ніяка катастрофа не спроможна зупинити життя. Кожний трагічний кінець є початком оновлення. Про це я не раз читав, не раз чув, але це треба відчути. Нас намагалися знищити, та самі впали в могилу. Ми стоїмо над нею, оточені сумнівами, одначе тільки-но на цій могилі вибринить зелений шовк трави, як од вагань наших не залишиться сліду. По знаку життя ми підемо орати і сіяти. Можливо, через сумніви ми інколи скидаємося на дикунів, не розуміємо самі себе, але це сміху варте – сміх найкраща молитва по безглуздю…

Ритм життя міняється, як міняється все на світі. Проте буває час, коли хочеться той ритм сповільнити або прискорити. Ритм стає господарем нашої уяви. А причина одна – чекання. Дивлячись, як займається небокрай, ми не кладемо руки на серце. Якби поклали, то почули б, що воно б’ється швидше. Так само до ночі воно сповільнює свій темп. Чекаючи, жадаєш перемін, а настроюючись на їх ритм, оволодіваючи ним, стаєш ближче до вінця, який плетуть для молодої…

Я все перерив у бібліотеці, шукаючи якої-небудь збірочки східних пісень, де пишеться, як лисиця стає людиною або як дроворуб, забувши, де заховав забитого оленя, вирішує, що полювання йому приснилося. Я з задоволенням прочитав би про те, як пустельник умивав вуха, які забруднив голос владики пропозицією сісти на імператорський трон. Взагалі мені хотілося чогось східного. «Слава тобі, о великий з великих, сонце мудрості і краси…» Хто ще так уміє зупинити увагу перед величчю людини!

Якби я щось розкопав у цьому роді, мене не побачили б на майдані і я не коротав би суботній вечір на ослоні в Кухарчука, гладячи кішку. Словом, мені не вдалося сповільнити ритм.

Кухарчук забрав мене після мобілізаційного віча. Гривастюк коротко сказав, що дехто з молоді почав бешкетувати, і військові вправи, які намічено влаштовувати двічі на тиждень, настійна потреба, щоб угамувати дурну кров. Я пройшов перед натовпом з дорученою мені сотнею. У кінці майдану звелів Семенові Задвірному проповзти десяток метрів по-пластунськи за балачку. Після цього сотня стала досить слухняною. Натовп завмер від захоплення.

Ми випили з Кухарчуком. Я тому, що не міг позбутися неприємного осаду, бо ж стаю знаряддям у Гривастюкових руках, а згодом через це, очевидно, пошиюся в дурні; а Кухарчук – з приємності: він бачив, як Семен Задвірний нюхав пилюку, і сприйняв це як прилюдну розплату за доньчин сором.

Орися колише станом, спідничка то збігається, то розбігається хвилями навколо ніг. Я, що народився з тілом оленя, хвостом корови, копитами коня і м’яким рогом,[23] дивуюся, чому від мене не втікає кішка, і посміхаюся подумки з Орисі.

– Боже, як хочеться піти кудись світ за очі.

– І мені, - бурмочу я.

Якби пахуче зелене літо, достигаюче поле, чисте небо і не це ярмо, яке зовуть політикою, якби довгий день – я закінчував би роботу в каменоломні рано… Іти стомленому зарослим чебрецем плаєм…

– Ще довго? – питаю я.

– Оце – мати такого кавалера! Надокучив би за один вечір.

– Який смисл вичічкуватися? Однаково сповинешся в шалю.

Орися повернула до мене голову, на фоні вікна зринули повні, пишні груди.

– Ви всі повернулися з фронту якісь несповна…

– Дякую.

Вона зазирнула в дзеркальце, потім, поклавши лікті на підвіконня, дивиться в сутінки за шибкою, а насправді – на мене, бо шибка відбиває всю кімнату.

– Я передумала. – Орися сідає в куток за скриню. – Що в тій читальні цікавого?

– Чула, що казав Гривастюк: треба здобувати культуру, сама не прийде.

– Ну, зійдуться…

– Фронтові сичі несповна…

Орися потупилась.

– То я пішов, Орисю…

– Та побудь ще.

Я знову сів, але тут же звівся і перейшов до неї, спробував її обняти. Вона відсахнулась до стіни.

– Мені здавалося, що я тобі подобаюсь, – сказав я.

– Так? – Очі її забігали. – Ти помилився.

– Що ж, я готовий відповідати за свої помилки. А ви шукаєте винних.

– Що ти таке кажеш?

– Коли щось робиш, то й береш на себе якусь відповідальність, Орисю. У свідомої людини одне без другого не буває. А коли вітрієшся з вітром, то, ясна річ, страшно брати на себе якісь зобов’язання. Тобі невтямки, чого заслуговуєш. Я таких людей боюся.

– Їй-бо, не розумію.

– Вірю, Орисю. Нас війна навчила копатися, але вміння не дала. Правда, бувають моменти – вгадуємо, як пророки.

– Поворожи ж мені, може, це такий момент.

– Спершу мушу тебе поцілувати.

– П’яний-п’яний, – вона дзвінко, з вибухом засміялась. – Почув би батько, похвалив би нас за цю розмову.

– Добре, Орисю?

– Ні. – Вона відштовхнула моє коліно. – Не можна, – мовила тихо, таємниче.

– Чому?

– В мене є хлопець.

– Де?

– Він сторонський. Дороги позадувало.

– Гаразд, поворожу. Ти його кохаєш? Ти вийдеш за нього заміж, у вас народиться троє діток. Ви будете жити в злагоді, щасливо. Але знову буде війна, і твої хлоп’ята підуть на фронт. Коли твоя хата опустіє, ти вечорами, не запалюючи лампи, будеш про них думати і… згадаєш мене. Я тобі привиджуся в образі Вічного Жида.

– Господи! Не треба. – Вона затулила мені долонею рота. – Ти коли п’яний, то від раю до пекла тобі один крок.

– Коли тверезий – так само. Але це від мене не залежить. Планети впливають. То не хочеш, щоб я тебе поцілував?

Вона похнюплено оперлась руками на скриню. Я подумав, що ця дівчина, мабуть, ніколи не тямить, чого хоче.

– Цей вечір такої туги нагнав на мене! – скаржно мовила вона.

– Ось бачиш. Спокійної ночі!

Орися провела мене до воріт. Я став на майдані, де кілька годин тому муштрував сотню. Село мовчало, лиш на буковинському боці приразливо і гірко заходилося в плачі дитинчатко. «Мамо! Мамочко моя! Ой мамочко, я боюся!..»

У Шехтмана вікна були вже погашені. Куди податися? Раптом мені здалося, що в плечі хтось уперся поглядом. Я закурив, перечекав трохи і повернув голову. То був цісар. Ба не він, а тільки постамент. Я підступив ближче. Статуї не було. Якби більше випив, то неодмінно забрався б на постамент і виголосив орацію. Зачовгали кроки.

– Дивися, знову поставили Франца-Йосифа.

– Дурний, тобі привиділося.

– Та ади!

Я відскочив убік, а ті двоє дременули врозтіч. «Стійте!» – гукнув я, та тільки затріщали паркани і загавкали собаки.

Я зареготав. Так голосно, від душі, я давно не сміявся.

Почалися якісь серйозні політичні зміни, що викидають стару декорацію. Завтра в селі піде поголоска, що ночами сновигає цісарева тінь, шукає кривдників. Обов’язково розійдеться, бо життя – химерне плетиво справжнього і видуманого.

Я згадав почутий сьогодні від Гордія новий анекдот. Із тюрми випустили ще «австрійського» злочинця. Поблукав він по Львову – жити нема де, красти нема в кого, і вирішив потрапити назад до тюрми, де принаймні тричі на день пригощають баландою. Та як не зловживав волею, за грати його не садовили. Після довгих розмірковувань його осяяла ідея: за політичну провину його напевне кинуть до в’язниці. Подався до державного секретаріату, до якогось поліцейського верховоди. З порога рикнув: «Францові-Йосифу віват!» Вірний слуга республіки зірвався з місця: «Що, наші прийшли?…» Гордій підкріпив цей анекдот ще й виразною коломийкою: «Я не Онисько й не Хома, зовуть мене Оникій, у мене чорних брів нема, зате я двоєликий». Сміх нібито зміцнює почуття самозбереження.

Я добрів аж до бункера. По-дружньому поплескав холодну німу стіну. Нічого, вона відповість на мої почуття пізніше, коли я переміню їй місію. Я ласкаво погладив бетон. Так, мабуть, пестили нагнічений магічним смислом камінь грабіжники фараонівських пірамід. О, навіть наймізерніша річ, якщо вона хоч трохи підкріплює наші сподівання, стає нам дорогою, і ми відчуваємо, що чимось їй зобов’язані. Це, звичайно, фетишизація. Але гідні жалю люди, котрі це засуджують. То слабохарактерні нікчеми, які не мають смілості, ані мудрості, ані сил для того, щоб щось поправити в житті або принаймні глянути правді у вічі. Хіба люди винні, що більше надій покладають на речі, ніж на прогрес? Це ж менш небезпечне, ніж реставрування ідеалів. Для істориків і економістів фетишизм – прекрасний індикатор, що вказує, наскільки справедливий суспільний устрій.

Дома Левадиха розповіла мені, що в селі ходить чутка, нібито заарештували Миколу Павлюка. Схоже, на те, що Микола – комуніст.

Розумні хлопці з народу, здібні керувати державою, щось робити для того, щоб не допустити нового нашестя, переселяються до в’язниць, а державою керують блазні. Треба забрати Миколині рукописи. Я виношував, було, думку підказати йому, щоб написав книжку. Це був би твір, який навчав би любити свій край, ще так слабко нами усвідомлений, як середовище, де ми сформувалися.

Загата замерз, п’яний, передріздвяної ночі. Замерз, тричі проспівавши в сотні, у день свого народження, на двадцять сьомому році життя. Він лежав на майдані перед церквою з перекошеним ротом, скляно дивлячись на баню. Години зо дві біля тіла товпилися люди. Калина коценіла в головах з оксамитне чорніючими від німого ридання губами. У ногах тихо скімлила, поклавши пащу на лапи, сука. Бабоньки півголосом перешіптувалися, тикаючи на суку, і важко було зрозуміти, кого їм більше шкода – титаря чи собаки, що тужила за господарем. А під тином стояла, витираючи хустиною очі, Ревека.

Охітва недбало махнув навхрест кропилом, нашвидку відчитав молитву. Підкотила підвода з труною. На цвинтар рушила Загатиха, сука, позаду попленталась Ревека. А чесні християни подалися за Охітвою на відправу.

Перша безглузда смерть після війни розбудила в мені нез’ясовну ненависть до всього. Вона трохи притихла лиш через кілька днів, але в опаловій темряві душі продовжував тліти огарок недоброго. Біля нього витанцьовували зловісні блиски, здіймались вихрами полум’я у снах, поки щоночі не почав снитися охоплений синіми язиками вогню мрець – іноді Загата, іноді хтось інший, досить знайомий мені з обличчя, але я не пригадував його прізвища.

Облягали думки про те, що з недавньої пори мені пішов двадцять п’ятий, до п’ятдесяти навряд чи дотягну, отже, треба поспішати… Досвітками, задихаючись кашлем і хапаючись за серце, я з огидою поглядав на валізу, де зберігалося фронтове золото, Я ладен був його розтринькати, аби не пекло очей, як незакінчена осоружна робота.

Терпли пальці на ногах, ліва рука під кінець дня дерев’яніла. Голова розколювалась од болю, ночами не було чим дихати, і, незважаючи на люті морози, я спав при відчиненому вікні.

Я не щадив себе. Мої вужівки-руки безперестанку піднімалися й опускалися, наповнюючи каменоломню приглушеним гримотом. Пальці опухли, безкровні нігті блищали, мов черепашача луска. Я з жорстокістю ламав їх, поки вони не починали згинатися.

По йордані виходив затемна. Поки доберуся, вже й розвидніє. Люто я орудував. Спустив на шкарп, у сніг, силу каменю.

Якось спіткнувся на стежці. Під ногами валявся брезентовий плащ, начиння розкидане. Я обійшов каменоломню, проте свердла ніде не було.

Я чогось чекав – і дочекався. Це не жарт. Одні мені заздрять, інші недолюблюють за те, що я нікому не скаржуся і не прошу допомоги, треті мене уникають, як судді, який знає їх провини.

Молотковський недовірливо косив очищами, потім повільно обвів поглядом наповнену димом кузню, мов пропонуючи: шукай.

– Хто ж згріб?

– А в мене свиснули деталі, так що це ніяка не помста. Ні, пане Повсюдо. Я сьогодні збирався складати і…- він сердито махнув рукою. – Ніяка робота не йде. Підігнав, повідшліфовував, навмисне затримався, бо вечоріло, а я хотів докінчити при денному світлі, і…

– Може, ви комусь хвалились? Розумієте, не така шкода, як невигода. Я поспішаю. Я дуже поспішаю, пане Молотковський.

– Я чогось гадаю, що це Головацький позичив. Злодій першого гатунку. Ревеці до нього як землі до неба. Тепер я недовірливо глянув на Молотковського.

– Це скидається на партійну ненависть.

– Ну, пане Повсюдо! – Він навстіж відчинив двері, наче запрошуючи в свідки січневий день.

– Ідемо до Головацького.

– Е-е, незручно ж-ж-ж.

– Селянська неотесаність повертається то злобою, то фанатизмом.

Молотковський зміряв мене похмурим поглядом.

– Згляньтеся, пане Повсюдо! Не в неотесаності справа.

– Як хочете, – розсердився я. – А Головацькому я зніму його дурну голову. Молотковський притьмом вискочив за мною.

– Пане Повсюдо! – гукнув він. – Чи чули ви, що в Харкові поновилися Ради?

– Ні, - зупинився я.

– Поновились. Тепер Директорії каюк. Петлюра цофається.

– Того ви боїтеся зачепити москвофіла? – розсміявся я.

– Не того. Бити його – однаково що німину. Треба народові показати, куди вони гнуть.

– Ось і покажемо. Зігнемо його і відшмагаємо. – В його присутності я не міг довго злитися, та він все ще не вірив, що я облетівся і жартую.

– Не так, – сумно заперечив він. – Правдою їх треба притиснути. Правдою…

Дружина Головацького – присадкувата зизоока жіночка з порепаними від тяжкої праці руками – сказала, що чоловік подався на хутір до знайомого коваля, і накинула на двері защіпку.

– Ой, корові пора дати кукурудзиння.

Полишивши мене серед двору, вона пішла до стайні. Я вирішив чекати, бо часом подаруєш дурничку – втратиш усе.

Головацький повернувся через добру годину. Підсунувся цибатий, довготелесий, напідпитку. Я заглянув у його хитрі, полуджені золотим нальотом очі і чогось подумав: «Він».

– Дай боже здоров’ячка! – Головацький сполохано озирнувся навколо.

Я мовчки взяв його за лікоть, одвів трохи, хоч поблизу нікого не було, крізь зуби процідив:

– Я за свердлом, пане Головацький. Почуваю себе погано, хочу швидше покінчити з тим каменем.

– Але ж я богові духа винен.

– Коли свердло до вечора не буде, на місці, я постараюся, щоб вас вигнали з вашої партії.

Головацький ошелешено переступав з ноги на ногу, ніби його судомило в колінах. Проте він швидко отямився.

– Хто вам це сказав? – нагло визвірився він.

– Ручаюсь – виженуть. Я не хотів би, щоб між нами починалися чвари через шматок залізяки.

Обличчя його заплямилось рум’янцями. Я пішов з обори, а він перевальцем попрямував у город.

На майдані я стрів Ревеку.

– Знов на мельдунок? – криво засміялась вона. Щоки її пожовкли і зсохлися, очі посоловіли від туги за Федором. Видко, одцвітає дівка. – Як з хатою, Прокопе?

– На ній мені світ клином. Додому, Ревеко? – спитав я.

– Еге.

– Я теж. У мене вкрали інструменти. Почуваюсь, як у сорочці з чужого, плеча.

– Як?

– Вкрали. Схоже – Головацький.

– Зима якась непевна, – цмокнула Ревека. – Почнуться в полі роботи, то люди полагіднішають. Тепер ніби хто їх з мішка випустив.

– Колись батько розказував про дивного цадика. Міг вгадувати майбутнє, лікував, то з’їжджалися зі всіх сторін. Але свої тримали «диво», не випускаючи ні на крок, у темній хаті, щоб не розсіював уваги. Та не впильнували. Цадик утік до міста, мекав вулицями, качався, іржав, рикав. Його схопили, зв’язали, доставили додому. «Що ж ти натворив? – питають. – Що з тобою?» – «Ви мене держали взаперті. Малим я не вибігався, старшим своє не відбешкетував, от і спокусило». Те саме війна зробила: загнала людей в конури, то огинаються; кров, як казав Гривастюк, угамовують.

– Чи тільки війна? – Розлогі Ревечині брови стріпнулися, і зійшлися рівчаком морщинки над переніссям. – Таке життя з давніх-давен.

Якийсь час ми йшли мовчки. Потім Ревека спитала:

– З Мариною помирився?

– Я з нею не сварився.

– Хазяйновита жінка, гарна… – Ревека сповільнила крок. – Не те, що нинішні дівчата. Лиш для ліжка, як, приміром, Кухарчукова Орися…

– Неправда, Ревеко. Гривастюкова Гафія має звідки, та не гордує роботою.

– Як тобі так ліпше думати, най буде так.

– А що, женитися з удовою?

– Яке маю право радити? – Вона пішла швидше, губ торкнулась невиразна усмішка.

«Мабуть, кожному буває трохи відрадніше, що життя мало робить щасливих винятків».

– Якось бачила – спішить до Левадихи, аж захекалась. Просвітліла, як сонце.

– Знахарюють.

– Гляди…

– Не боюся.

– А я не кажу, не виправдовуйся. – Обличчя її застигло під висохлою жовтою шкірою. – Так-так, завтра до Грушівки мушу йти, щось тітка заслабла.

Свердло і все начиння були акуратно складені в печері і накриті плащем. Сніг замів сліди, та мене не треба було переконувати, що побували тут Головацького чоботи «сорок шостий, трохи тиснуть».

До обіду я дірявив скелю і думав про Ревеку. Була в неї а Загатою оргія чи поема? Стало шкода обох. Вони жили потайсвіту «минаючим днем і стікаючою ніччю».

Обідав дома. Левадиха дала листа від Покутського. Кожним словом майстер дякував за посилку, аж ніби вирізьблював словами ту вдячність. Питав Покутський, чи гладко мені зійшло у Тернополі. Ще б пак!.. Лист був довгий, на чотири аркуші. Покутський розписував, який голод у Львові, яке безробіття. Заворушилися Дрогобич і Борислав, на порозі голодова революція. Петрушевич мав виголошувати промову, та відмінили, бо, видно, боїться появлятися серед людей. У промислових містах утворюються Ради, вони намагаються навести лад у постачанні продовольства, але урядовці ставлять їм палиці в колеса, конфіскують продукти для фронту.

Словом, з його повідомлень важко було визначити, коли громадянство більше любить свою вітчизну: тоді, коли міністри обіцяють рай, чи тоді, коли вони плюють на державу.

Прибіг задиханий Ілля Гордій. Сказав, що із Залісся привезли чотири кулемети, комісар призначив мене командиром сотні спеціальним розпорядженням, але віднині сотня називатиметься алярмовою.

– Гривастюк наповідав, щоб ти конче навідався до канцелярії. Треба описати зброю, скласти списки людей і ще там щось важливе вирішити. От здорово!.. Але де дістати тютюну? Перед тижнем продав за триста крон два кіло смальцю, в акурат вистачило на півтора кіло самосаду. Та вчора підпили трохи і висмалили до корінчика.

– Як у тебе закінчилося з Лободою? – поцікавився я. – Партизувався наново?

– Розпрощався з радикалами. Націоналісти прийняли і не питали, чи знаю програму.

– Виплутався?

– Надув, як циган коня перед торгом.

– А націоналісти мають програму? Зрештою, усі ці твої партії, здається, керуються одною програмою, якщо вони мають її взагалі.

– Аякже, – відказав він, пустивши баграми навскіс чола кошлаті брови. – Повинні б мати.

– Мені написали зі Львова, що ріпники в Бориславі домагаються націоналізації промислів. Це входить у програму націоналістів?

– Цілком можливо, що входить. Але я точно не знаю…

Грубо виходило, що каменю досить. До вечора я погаратав ще один щовб. Сідало сонце. Лід на Дністрі виблискував світлом далеких, ще несміливих зір. Село тарабанило відрами, надсадне поскрипувало дверима, заповнюючи долину клопітливим вечоровим гомоном.

– Мамо, де ви поділи цебер? – долинуло виразно.

– А ти приведена? Де він завжди?

– Під оборогом?

– Одчепися від мене!..

Та ось вщухло. Блищики поступово згорнулися до центра села, до найзаможніших газдівств, і блякло, несамохіть поглипували в згустілу невидь між горами. Скільки солодкого миру навколо? Не вірилося, що недавно в окопах лютувала смерть і серця ятрила кровожадоба. Не хотілося вірити, що десь, можливо, знову, лаштують на похід гармати.

Я бігцем оглянувся на фронтові дні. Не старався відібрати в людини життя. Може, когось убив, та не зазіхав, не карбував карабінні деревця зазубринами.

Мурованка оледевіла. Я зійшов до села, йшов поволі, поглипуючи на вікна. Світилося ще в Гривастюка. Ще блимав каганець на печі проти вікна в Мирона Байди. Я ступив на подвір’я. Діти спали на печі, Дарія сиділа на плиті й шила. Мені давно треба було щось вияснити, і я злегка постукав у шибку. Дарія поклала полотно на скриню.

– Це ви, Повсюдо? – виглянула з-за дверей. – Прошу до хати.

– Я з кар’єру. Дивлюсь – не спите.

– Сороченята малим шию. Сідайте.

– Від чоловіка маєте вісті?

– Ой, запроторили… Як під лід пішов.

– Даруйте, Даріє; де і з ким він стявся? З Гривастюком?

– Хіба він спосібний був? – схлипнула вона. – Ні. Щось інше в ньому розпізнали, політичне. Мирон прибився з Росії з книжками. Вошей наніс і книжок. З Павлюком ворожили над ними… Осиротили діток. – Дарія голосно висякалася в полотно. – Таке в мене передчуття, що вже на світі його нема. Бог би їх тяжко за це скарав!

– Не одчаюйтеся, – промимрив я. – Не могли без суду і слідства… Притому якісь книжки…

– А більше Мирон нічим не провинився перед властями. Нічим.

Я відчув нелюдську втому. Дарія випровадила мене за ворота. Сходив місяць. Вибравшись городами до Дністра, я попростував берегом до Лісничівки.

– На толоці щось творилося. Хропіли коні, лунали, команди, метушилися людські тіні. Я присів у густому ялиннику, чекаючи, що буде далі. На толоці почало рідіти, незабаром тут нікого не було. Я звівся, але від несподіванки підломилися ноги. З-за лісу вихопився ескадрон вершників, у шаленому галопі лизнув толоку і хмарою посунув просто на мене. Виблискували шаблі, тупіт розчавлював землю. Кроків за десять, розсипавшись лавою, вершники здибили коней, викинувши перед собою блискучі сталеві вістря, і глухим хором протягнули якусь присягу. Хорові протяжно вторив ліс, мов пересторогу, яку намагався затримати в голих верхах. Без команди рвонули назад…

У замку не світилося. Я навпомацки відчинив двері до Миколиної кімнати. Тут коромислом стояв дим. Хвилини дві-три тому в кімнаті сиділо кілька чоловік. Отже, Микола на місці. Я перейшов до своєї «келії». Невдовзі зашаруділи кроки. Я кашлянув, двері тихо скрипнули.

– Прокопе?

– Миколо?

– Стій, не світи. Ходи до мене, там вікна заслонені.

– Ти чимось стурбований? – спитав Микола, запаливши свічку і побіжно глянувши на мене. На столі була розібрана гвинтівка, валявся недогризок огірка.

– Казали, що ти потрапив до каталажки.

– Ну?… Ні. Був у сусідів.

– Що діється? П’ять хвилин тому я бачив на толоці ескадрон озброєних до зубів бандитів. Ти не був часом там?

– Стомився я, Прокопику. – Позіхнувши, Микола ліг на канапі. – Мені не до гарцювання. Це трикляте лісництво мене до гробу заганяє. Треба лишати цю мороку. Люди здичавіли. Та прийди, сучий сину, запитай, де рубати, і хай тобі біс. Кінець кінцем совість не дозволяє закривати очі. Ліс скарбовий, а тут знаходяться такі, що готові вбити.

– Сковує тебе ця робота?

– Є трохи. Але болить серце, не знаходжу виправдань. І от гризешся, мов собака, а в них немає іншої ради. Бальзак чи хто писав, що коли держава не піклується про своє громадянство, то кражі в очах громадян перестають бути злочином? Але ж бабка бере суху гілляку, а Ковальчук – із пня зрубане. – Він машинально почав збирати замок. – А те, що ти бачив – то поляки муштруються.

– Звідкіль?

– З хуторів.

– Якого дідька?

– Дерева весну чують. Збираються і тут піддати республіці в задок.

– Нісенітниці.

– Точно. – Все-таки для заходу Галицька республіка, яка вона не є, - сотворіння небезпечне. Там відчувають, що тут є сили для соціалістичного перевороту, Польща виступить в ролі циганської вдови короля.[24]

– Що з цього всього вийде?

– В Росії громадянська війна, – замість відповіді сказав Микола.

– Распутіни б’ються за владу?

– Не мели дурниць, мене зло розбирає, коли ти корчиш блазня. Росія у вогні і в крові. Влада стала питанням мільйонів.

– До бійки за владу я завжди буду ставитися з підозрінням.

– І вмивати чисті ручки?

– Хоча б.

– Дивись, Прокопику. Насуваються бурхливі події. – Очі його засвітилися, як перламутрові ґудзики на сонці.

– Як би там не було, мене ці поляки непокоять. Видко, республікою керують останні дурні, якщо таке твориться.

– А може, це з обопільної згоди?

– Тоді повертаюся до свого: вірити наділеним владою можна принаймні через п’ятдесят років після їх смерті. Він нетерпляче скривився.

– Ночуватимеш у мене?

– Мені однаково.

– То гайда, мені удосвіта до Залісся їхати.

– Зі скаргою.

Микола задув свічку.

– Не хочеться ще раз світити, – сказав він здавленим голосом. – Я показав би тобі підкидні листи і попередження, коли мене чекає куля. Гаразд, спи…

– Миколо!

– Чого?

– Ти безпартійний?

Мовчанка. З-за хмари вийшов місяць і тут же сховався.

– А комунізм буде, Миколо?

– Будуть комуністи – буде комунізм. Спи, хлопче. Він голосно зітхнув і засопів.

– Тебе хотять вбити того, що ти комуніст?

– Прокопику, прошу тебе…

Я його більше не турбував, але знав, що віднині мені зі всіма треба бути насторожі і бути готовим допомогти Миколі, якщо накидатимуть зашморг.

Микола повернувся із Залісся ще завидна і прийшов до мене в каменоломню.

– Дай-но, – нагнувся за молотом.

– Пізно, Павлюче. Теж благочинник!

– Закінчив? – зрадів він, і мені теж зробилося веселіше. – Слухай, тобі не складеш ціни. А що робити?

– Жбурляй, коли хочеш.

Микола штовхнув ногою брилу, вона зняла за собою куряву снігу і кометою шугнула додолу.

– Веселе заняття?

Микола кинувся до мене і щосили обняв. – Ні, ти справді золота людина, Прокопику. Ніби вчора почав і… А як з грунтом?

– Навесні вирішу.

– То знаєш що? Я привіз пляшку давнього, як небо, вина.

– Не маю нічого проти. На закуску придасться смажений окунець.

– Прекрасно. – Микола розстелив на штабелі брезент, обличчя його сяяло. – Значить, у Росії, Прокопику, Ради перемагають остаточно. От до чого талановитий народ! Збіджений, визискавий, а духом – бог.

– У росіян більше, ніж у нас, самоусвідомлення. Микола загадково усміхнувся, і я додав:

– А ми звикли надіятися на доброго дядечка. Це вже в кості й в крові сотень тисяч, а то й мільйонів.

– А я тобі скажу, що українські військові загони першими стали на бік революційного Петербурга.

– І Галицька армія наступає на революцію?

– Пий.

– От побаламутили…

– Пий же! Тут в одній родині різні діти, а ти в народі хотів би чогось абсолютного.

– Бо я, Миколику, страшно набідувався.

– Дорога до правди, як казав твій батько, через Грецію і Рим. Погане само зіпсується. Плакати не треба. Тепер такі вітри, що швидко одвіють полову від зерна.

– Адже люди? Ні, я за того Наполеона, який би сказав нашій політиці: «Мадам, ідіть одягніться».

– Ти давно захворів на цей удовиний гуманізм?

– Удовиний? У такому разі я мовчу, Миколику.

– Ти даси мені пляшку?

Вино пливло, як мед, і пахло медом. Я пальцем одміряв половину і вицідив, смакуючи, трьома заходами.

– Цілющий напій. Де роздобув?

– Хлопці відкопали в старому Свистуновому палаці.

– І там маєш арсенал?

– Звідти перенесли.

– Скільки їх у вас?

– Вистачить. А тобі, чув, підкинули «максимів»?

– Та притаскали.

– На кого звірив?

– На Іллю, він у мене за начальника штабу.

– Гордій… Слухай, ти вгадуєш, як ліпше зробити, чи доходиш розумом? Щось ти загадковим став останнім часом.

– Вгадую.

– Тоді вгадай, кого я бачив у Заліссі?

– Не можу.

– Грушевичеву Христину.

Я відчув, що червонію.

– Вітає тебе Христина. – Микола ще хотів щось сказати, але передумав. Нервово потягуючи цигарку, він незрячим доглядом дивився на скелі.

– Дякую, – сказав я. І згадалась наша перша розмова. «Ні до кого не вчащаєш?» – «Є одна на прикметі. Ти її не знаєш». Чому він такий відчужений став? – Як вона потрапила до Залісся?

– Христина, – замислено мовив він, – сильна натура. Після того як Грушевича заарештували, вона поринула в революційну роботу… Лікаря вивезли до Львова.

– У чому його звинувачують? – запитав я, обходячи десятки готових зірватися запитань про Христину.

– Він любив гостру фразу. Нині і цього досить, щоб сісти за грати, його можуть перекувати. Тоді Христина стане йому ворогом.

– З нею я дуже подружився, – сказав я.

– Знаю. – Микола запалив нову цигарку. – З нею легко. Вона мила в безпосередності і висока в помислах… Давай штовхати!

Я розбирав стоси, Микола докочував брили до спуску. В зубах у нього сизо диміла цигарка. Дим маленькою круглою хмаринкою крутився навколо нього, чіплявся за ріг стосу і поволі цідився в урвище.

– Поберіг би серце, – сказав я, ковтаючи віддих. – Облиш курити.

– Нічого, – буркнув Микола. – Я задухою не страждаю. Я випростався. Він – теж. Ми зустрілися поглядами.

– Розсердився? – спитав він.

Я заперечливо похитав головою. Микола посміхнувся, виплюнув недокурок і взявся за каменюку. Христина йому все розповіла. Отже, я вклинився через випадок. Якісь переживання, Грушевич сподівався арешту… Ми здурилися, чи підштовхнула недобра хвилина… Збіг обставин, замість катастрофи – свинство. Знамено віку…

– Як до тебе ставиться Христина? Ти її і перше знав? Микола, не перериваючи роботи, неуважно відказав:

– Так, як до тебе, як до всіх.

– Ти на неї покладав якісь надії, Миколо?

– Ні. Пам’ятаєш, коли ми їхали до Вигнанки, я тобі казав придивитися до цієї дівчини.

– І що?

– Колись я змушений був провести у Грушевичів кілька днів, і вона мене трохи збентежила.

– Материна кров?

Одна з брил врізалась у сніговий видолинок. Микола направив туди другу, третю, але й ці захрясли.

– Не клеїться, – сказав він. – Поміняємось? Він одним махом згорнув у мій бік ріг стосу і сів навпочіпки.

– Скажи, ти одружився б з Христиною?

Я подивився на нього трохи спантеличено, та відповів, що так. Микола водив пальцем по снігу і мрійно вказав, що я її ні на один відсоток не вивчив протягом місяця. Я погодився, що вона «з великим душевним запасом».

– Помовч, помовч, Прокопику. Не балакай завченими кістяками, одучись від цього.

– Не можу.

– А ти ще посилкуйся. Це тобі буде на користь. Принаймні в селі не почуватимеш себе ґавою.

– Тобто я був нею у місті?

– Безперечно. Христина про це, між іншим, згадувала.

– Он як!

– Я навпростець з тобою, бо впевнений, що зрозумієш мене. Чого замотав головою?

– Садна, – сказав я.

– Що?

– Руки побив.

– А-а-а…

– А ти думав!

– Думав-думав. Я думав, що і ти, і вона – люди зі страху, але вона знайшла в собі мужність побороти свій страх.

– Бачиш, – сказав я, – я маю більше чому противитися, від більшого треба одмагатися. Вона була готовніша до перевороту. А я? – я махнув рукою. – Я ще буду молитися на себе, на такого, який є.

Зрештою, ми розійшлися друзями. Не знаю, що нас зв’язувало, але ми мусили стрічатися, любити, а інколи шкилювати один з одного. За примхою долі наші шляхи перетиналися в таких місцях, де треба було бути уважнішими, але ми й не здогадувалися, що там, можливо, пастка; про це ніщо не натякало.

VIII

Весна. Великдень. Сонячно, безвітряно, тихо. Долина ще купається в солодкій дрімоті, а село випускає в небо перші цівки лінивих святних димочків. Нині печі розтоплюють бабусі, а все інше населення з піднесеним настроєм готується до великодної відправи.

Ми лежимо на пахучій, м’якій, як дитяча чуприна, траві на бивнеподібному щовбі, що звисає над каменоломнею.

Підставивши під промені голі плечі, я дивлюся вниз, на мерехтливу стрічку Дністра. Усе тіло відпочиває. Хоч мені здається, що воно чуже. Якби не руки, ніщо не нагадувало б, що не так. Серце здає з кожним днем. Терпнуть руки; тупо поболюють. Забуваючи про біль, я не рухаюсь. Тоді розтаю в землі.

Руки вже задубіли і посиніли. Я знехотя розправляю спершу одну, потім другу і розтираю жили в пахвах. Шкірою починають бігати мурашки. Думаю, що через тиждень закінчу тесати камінь, тоді дам собі спокій. Досить. Микола перевертається горілиць, прикриває долонею очі від сонця. Я сідаю. Дихнув вітерець, запахло чорнобривцями. Раптом Микола зводиться і дивиться на мене широко розплющеними очима, ніби вперше бачить.

– Тебе сильно порубцювало, – каже він.

– Не скупилося. І щоразу повертали на фронт. З інших відпускали після першої рани, а на нашому тримали і калік, і божевільних. Такі сліди переважно гнояться ненавистю до всього людського роду, – я відчуваю, що мені хочеться піднестися у вартості, як жінці, яка зачула під серцем надію нового життя.

Все дужче припікає сонце. Пасма туману, що забинтували долину, вже здіймаються на кряж на буковинському боці, збираються клубками, як гуси, яких підганяв невидимий пастушок, і недружною зграйкою перебираються через гребінь лісу.

Микола обхопив долонями лице, визирає тільки довгий хрящуватий ніс.

– Спи, – кажу я.

– Не думав, що тебе так… – мовить Микола, вражений басарунками і вибоїнами на моїх плечах.

Вітер мало-помалу заколисав мене. Я чув крізь дрімоту, як Микола викрешує вогню. Коли я прокинувся, він міцно спав.

Сонце стояло високо, за димчастою пеленою. Микола лежав ниць, вітер колихав благенький жмутик волосся над його лисим черепом. Я пещу поглядом бункер. Я його вже купив, це моє володіння. Тепер найму мулярів, але перед цим приведу до Левадихи жінку. Це вже остаточно. Хіба щось несподіване перешкодить. Дивина: я жонатий. Маю красуню в хаті. Он як! Як? Отак, зась, людоньки!..

– Ти чого розбубонівся? – Микола вигнувся хрестом і голосно позіхнув.

– Хіба?

– Ні, я на тебе набріхую.

День розрісся, мов на дріжджах. Вибамкують дзвони, зітханнями долинають басові партії церковного хору. Якби жив Загата, його голос чувся б за кілька миль.

Я поклав у траву цигарку і подивився на руки – нині я дозволяю собі трішки позалицятися до себе. Колись мої руки були пружні, з горбками мускулів, з ямочками, помережаними судинами, пальці були м’які, чутливі, гнучкі, як у музики, а нігті були рожеві, мов дівочі. Тепер це костомахи, обмотані вужівками жил і задубілим брезентом шкіри. Баламкаються мов неживі, можна з розгону вбити людину і часто важко втримати голку.

Я переводжу погляд на ріку. Над водою кружляють, наче циганки в танку, невгомонні чайки. Батько в доброму настрої наспівував про них якусь пісеньку. Це свято випадало не більше разу на рік, так як оце мені випало подивитися, що ж я таке нині, чи надовго ще мене стане… В’ються неквапливо, безжурно, та не спускають зору із плеса. Стрілами по черзі падають униз, на сполохані косяки риби, інші описують коло, а коли ті, що опустилися, йдуть вгору, падають інші. І так спіраллю зграя котиться проти течії до островів, а звідти поверне назад.

Вище самовпевнено плаває яструб. Йому невтямки, кого пильнують чайки, і він робить здалека хитромудрі колінця. Та ось у хвіст йому припнулась заздрісна сорока: верещить, лопотить короткими крильцями. Яструб гордовито оглянувся і попрямував на скелі.

Неподалік од нас бубонить джміль. Сліпота! Я збучавілою соняшниковою бадилиною відсунув сорочку, і джміль, задоволене протрубівши, кинувся на фіолетову китичку конюшини. Зненацька де не взявся шершень. Незграбний, лихий, бебехнувся на джмеля, збив сердешного в траву і, сердито подзвонюючи, почав топтати квітку. Джміль протяжно загудів і в розпачі потер лапками.

Складна штуковина – життя. Микола каже, що червоні взяли Київ, а Петлюра перебазувався до Вінниці. Тут засидиться недовго. Поляки оскаженіло метушаться. Неспроста: де двоє б’ються, третій користає. Гайда під Польщу, матінко!..

– Миколо, – кличу я. Він натягає на ноги чоботи – Що найцінніше в людині?

– Розум, дитино.

– Наскільки розум вище всіх багатств…

– Настільки ж нам безумство – ворог лютий…[25]

– Ага.

Думки течуть самопливом, та згодом виходить під тиском турботи якесь загадкове плетиво. Про все мислено-перемислено, а мозок не втихомирюється. Інколи його робота схожа на поклін у спину його святості життю, а він продовжує розсотувати плетиво, видко, не здатний існувати поза рухом, то плентається бодай стурбованим свідком, треба того чи не треба.

Війна одгриміла. Світова війна закінчилася. Вона кожному остогидла, але більшість устигла забути. А я цій забудькуватій юрбі не можу пробачити і не знаходжу спокою. Я боюся того, що людям так швидко заступило розум і пам’ять. Це для мене рівнозначне появі можливості нової війни. Чи багато бракує? У березні в Тернополі на натовп кинули кінноту. Миколу легко поранили. Зажило, але схоже, що йому в те важко повірити, того кожний мій рубець навертає його на задуму. Христина в тюрмі. Більше двох тисяч політичних в’язнів.

Мою сотню підняли були по тривозі. Я її покинув перед Чортковом, а хлопці порозбігалися. Спасибі Іллі – кулемети привезли, а то б віддали мене де польового суду. У Заліссі повивішували гасла: «Заборонені суть продаж і споживання м’яса і м’ясних продуктів у середу і п’ятницю кожного тижня». Микола розповідає, що в Станіславі, де він був на робітничо-селянському з’їзді, - сипний тиф.

– А чого тобі раптом встрелило в голову? – питає Микола.

Я вже забув, що саме питав, і кажу навмання:

– Згадав.

Микола підозріло глипнув на мене:

– Тебе, Прокопику, не можна на самоті покидати.

– І правда.

– Ти не можеш, щоб не ускладнювати.

– Не можу.

– Обидва відчуваємо, що, зараз почнеться розмова вітру з банькою, і Микола пропонує:

– Я вже опікся. Ходи. За наші душі помолилися, можна поласувати свяченим.

Ми сходимо до села яром, щоб нас менше бачили, я тримаю в руці Миколину руку і в душі посміхаюсь: його недавно мало не побили.

Семена Задвірного і ще кількох сільських парубків виряджали в стрільці. Збирались у Задвірних. Мене спонукувала піти цікавість: що собі думають батьки, посилаючи синів на погибель?

Чекаючи початку на подвір’ї, я без потреби ще раз оцінював нестаріючу заповзятливість трьох поколінь Задвірних, що дивно вживалися під одним дахом, і ніхто нічого не міг про них завважити, тільки захоплювались: от стогів, от пасіка!..

Запросили до столу. Горілкою розпоряджався Задвірний-дід, який, усміхаючись, наливав кварти з гарматних гільз. Дідок років вісімдесяти, тоненький, зморщений, як посічена колода, на якій рубають дрова, розливав нетремтливою рукою, його довга, підхоплена чересом сорочка поверх білих штанів встигала війнути часниковим душком біля кожного гостя з випорожненою посудиною.

Задвірний-батько шанобливо підвівся мені назустріч (я ж навчив його сина, як здобути собі смерть), охрестив золотком, сонечком, розсипався у вдячності, що «не погордував» у таку хвилину. П’яний, заплаканий Семен похапцем зробив мені місце побіч себе, бо досі розкидав на всі боки очима, але ніхто не виявляв особливого жалю, що село втрачає такого соколика.

– Розкажи ж, Прокопе, про війну, – попрохав він, хоч я вже не раз відшивав його з тими розпитуваннями. Йому завсіди було не до шмиги, але видко, забув. – Коли судилося, – бубонів він, – то поляжу. Лиш би не трахнуло першою кулею. Проста це смерть.

Я відказав, що, навпаки, така смерть найлегша і наймиліша. Він не погоджувався, навіть злився, і я йому більше не перечив:

Уб’ють, Семене, будь певний, і – з заслугами.

Онук захоплювався успіхами полковника Болбочана і хоробрістю гуцульських куренів, що «тиснули москалів». Волосожар розповідав, що Америка постановила: якщо Європа не втихомириться – оголосить війну. Гривастюк закликав громадян приборкати польський ескадрон, який появляється ночами на толоці. Ілля Гордій переконував, що Росія без України не проживе і придумає якусь каверзу, аби заслати сюди своїх колоністів; що Росія заради хліба звойовує донське козацтво, а козацтво збройне опирається. Петро Стінковий вигукував, що треба допомогти республіці з останнього, а коли йому закинули, навіщо з Ковальчуком випакували зерно до вертепу, коли була реквізиція, страшно обурився і гримнув кулаком по столі.

Я полегшено зітхнув, коли в дверях задренькали музики, і в присінку навкіл Ревеки закружляло парубоцьке колесо. Ревека вже призабула Загату і ходила навприсядки з голими коліньми. Танцюристам плескали в долоні, Микола з Гривастюковою Гафією витинали такі кільця, що й Задвірний-дід ударив підборами. Кухарчукова Орися безсоромно світила нафарбованими червоним папером щоками і глибоким вирізом у светрі, а Ілля, спершись їй на плечі, підпирав ручищами її повні, привабливі груди.

Миколу штовхнув Богдан Онук. Микола дав йому стусана і послав до жінки. На Миколу налетіли Онукові побратими. Микола підпер плечима двері від комори і відбивався кулаками.

Почали впереміжку гамселитися старі й молоді, представники різних партій і безпартійні. Я вчасно протовпився до виходу; Онук вхопив з кута залізну кочергу.

– Ах ти, ситий бугаю, – кричав він. – Я тобі за все відплачу-ууу! Думаєш, ми не знаємо, в який ти бік тягнув на з’їзді в Станіславі? Не знаємо-ооо? Ах ти…

Зопалу я шарпонув держак на себе, і кочерга врізалась у стіну. Держак зламався. Онук не зумів його вирівняти або підняти над головою, а тут хтось Онука раптом штовхнув, і він полетів з штурпаком на Гривастюка. Сердешний війт дістав у груди такий лютий удар, що зарикав.

Усі розступились. Я поволік Миколу надвір. Тремтячи від збудження, ми довго сміялися. Онук досі обіцяє Миколі розмову сам на сам…

– Через півгодини я буду в тебе, – запевнив Микола.

– Пам’ятай, що без тебе я не покладу рісочки до рота.

– Добре.

Микола пішов до сестри за паскою. Три дні нудьгування ми вирішили замінити читанням книжок у замку і запасалися харчами. Якби не свята, я потесав би решту каменю.

Звечоріло, а Микола не появлявся. Я пішов до його сестри.

– Миколу і ми виглядали. Думали, він затримався у вас.

Вона хотіла ще щось добрехати, та я рушив геть.

Наступного ранку я озброївся двометровою лінійкою і подався до бункера. Плита мала форму квадрата з відтятими вершинами. Вимірявши одну сторону, я сів підраховувати. І тут загурчала бричка. Микола покинув коней під акаціями і виліз до мене на бункер.

– Ти що тут ворожиш? – Вій з зацікавленням почав озиратися.

– Хіба я тобі не казав? На цьому бовдурі буду зводити фортецю нащадкам.

Він остовпів.

– Ти з глузду з’їхав. Ні, справді?

– Справді ж.

– Ха-ха-ха-ха! – засміявся він. – Ну, й вигадник… А, між іншим, думка мені подобається: фортеця нащадкам!.. Авантюрист ти, як я бачу.

– Де ти вчора дівся?

– Образився? Був клопіт, Прокопику. Один знайомий вирвався з рук. Влаштовував.

– Скільки тут дерева треба увігнати?

– Але ж він високо над землею? Драбину будеш приставляти?

– Сходи виведу.

Микола взяв лінійку, протанцював краєм плити.

– Тобі відомо, що ліс подорожчав?

– Дам Петрушевичу заробити.

– Не варто.

– А що вдієш?

– Ялицю тобі спровадити?

– Ялицю, хай їй чорт. Невже моє трете покоління не спроможеться поновити дах?

– Залежить, ким воно буде.

– Як не ремісниками, то землеробами.

– Політиками!

– Затули пельку, – крикнув я. Та, подумавши, погодився: – Невже людина буде змушена політикувати за право на чесну працю?…

– Отже, так, Прокопику: за дерево не журися, але я приїхав по тебе.

– Хто тобі сказав, що я тут?

– Я мав час помізкувати і трохи розібрався в тобі.

– Гай-гай, – сказав я.

…Напіввивітрені скелі на Лісничівці віддзеркалювалися в озерці зеленим гобеленом. Ми увійшли до замка не через вежу, а з парадного ходу і звернули на ліву половину, куди Микола мене ще не водив. Обстановка тут була – саме мистецтво, правда ветхе: точені, різьблені, інкрустовані меблі, кришталеві люстри, викладені кольоровим дубом підлоги, скульптури, килими… Все вражало нев’янучою гармонією, завершеністю, мудрим спокоєм.

– Ти в захваті?

– На сьомому небі, - озвався я.

– А якби ще порядний бункер поблизу? Це був би рай! Мені справді здавалося, що тут бракує чогось по-сучасному надійного. Микола поклав мені на плече пудові кулаки:

– Нині ми побенкетуємо.

Ми вийшли на засклену веранду з протилежного боку замка. На грубо збитому з ялинових дощок столі пишалась пляшка горілки, навалено консервів, у полив’яній макітрі дві смажені курки з задертими обрубками лап, пузата банка цигарок.

– Влітку люблю трапезувати тут, під небом. Калач у нас кольору сонця…

Я розрубав навпіл курку: давно вже м’яса не куштував. Унизу перед верандою засіялась першими квітами невеличка галявина. Щедро світило сонце. Потьохкували солов’ї.

– Літом безпечніше почуваєш себе, – сказав я.

– Так, затишніше у всіх відношеннях.

– Тобі особливо.

– Усім.

– Твердині падають.

– В Угорщині і на Закарпатті перемогла Радянська влада. Петрушевич заборонив зібрання і з’їзди. Делегатів із Станіславського з’їзду не допускають до національної ради.

– Всюди рано чи пізно над сотнею грабів появиться один дуб і буде диктувати свою волю.

– Представництва треба добиватись і посилати в нього відданих народові людей.

– Які гарантії, що воно не стане ширмою? Продадуться віддані люди. Їм нікуди буде дітись.

– Ми стежимо за політичними торгами і оповіщаємо загал.

– Він і без цього все бачить.

– Не в однаковій мірі. Ти впевнений, що твоє універсальне недовір’я – найбільш правильна позиція. Та скільки тобі це коштує? Ти не перестаєш тремтіти. А інші володіють енергією, яка проситься в рух. Для таких ізоляція – знеосібка і смерть…

– Вип’ємо. Буде видно.

– За рух!

– За літо!

Гривастюк поправляється. Напевне, Катерина, спробувавши панських страв на учті в Заліссі, смачніше варить. Я чекаю, поки він дасть розпорядження, а він намагається блиснути господарською хваткою. Полонений червоноармієць, спроваджений війтом з Гусятина, падає з ніг. До його свідомості не доходять Гривастюкові накази, такий він виснажений. І війт здогадується.

– Повторіть, – велить він.

Плутано, російською і українською впереміжку, полонений викладає суть. Війт закипає.

– Чого ти морочишся з кацапом! – вигукує Катерина з сіней. – Це ж туман! Не ткни носом у гній – не підкине, не шпигни вилами – сніпок не подасть. Іди вже, ось чоловік дожидає, а з цим турком я сама впораюсь.

З вікна визирнула Гафійка. Її обличчя теж заокруглилось Гривастюк переродженим лагідним голосом питає:

– Як ваше здоров’я?

У канцелярії сідаємо навпроти, він застругує олівця, я лічу гроші – останній внесок.

– Знову з металом? – кидається він.

– Паперу нема.

– Боже праведний, ми маємо вказівку розпродувати землю за безцінь, уряд потребує валюти. Не ображайтесь, пане Повсюдо, і забирайте своє золото назад. Приносьте паперові гроші.

– Що ж мені, знову воювати заради них?

– Не воювати. Ви натерпілися, Повсюдо, черга для молодших. Але ж паперові гроші – доступна річ.

– У кар’єрі не виколупав.

– На камені гроші не родяться, це правда… Хоч камінь може давати зиск… – У війтових очах мигнули насмішкуваті іскорки. – Чому не напишете братові? Урядовці і їх родини користуються пільгами.

– Повсюди на дурничку не лакомляться.

Гривастюк прикусив губу. Мене пройняло морозом. «Що він знає? Адже він грає. Гадає, на дурника потрапив. Нічого, поки що ви, пане Гривастюк, можете мені пошкодити, як заєць кобилі».

– Маєте рацію, – каже він. – Але золото я у вас не візьму під загрозою смертної кари.

Останні слова він вимовив пригнічено.

Я пішов тесати камінь. Працював з озлобленням. З чола градом котився піт, заливаючи очі, та мені здавалось, що разом з потом виділяється з мене щось неприємне в моєму характері, яке я останнім часом відчував майже фізично, як виразку.

Стомившись, я нелегким словом пом’янув традицію придністрянців зводити хати із каменю. Це викликано необхідністю: ріка двічі-тричі на рік виходить з берегів, і вистоюють лише кам’яні будівлі.

Місяць випустом нудьгував серед неба, поки сідало сонце. Я почав висаджувати на плиту бункера цеглини, підморгув безкебетникові, мовляв, учини благостиню і посвіти мені ще з годинку. Він холодно тріщився на мене, показуючи, що не збирається заходити, але не заради мене, а тому, що нього серйозніші плани. Можливо, йому дали замовлення поляки.

Вранці я не міг кивнути ні рукою, ні ногою. Левадиха докірливо поглядала на мене, думаючи, що десь пиячив або загулявся з дівками в прохідках.

– Підеш до каменю, синку? – спитала, міряючи мене недобрим поглядом за те, що лежу впоперек ліжка зодягнений.

Я неохоче встав.

– Поклич когось. Самому важко та й скучно, певне. Як ти витримуєш: день крізь день нема до кого слова мовити?

– Я з камінням розмовляю, – посміхнувся я. – Такі в нас бесіди, що важко повірити.

Нашвидкуруч поснідавши і прихопивши полуденок, я видрібцем, щоб трохи розім’ятись, рушив до бункера. Був визрілий, лінивий, як котисько, ранок. Небо встелене кучерявими хмарками, мов перед сонцесходом на його неозорій скатерці перекусив білим голубом і помахом крил розвіяв пір’я якийсь дивовижний орел. За селом Дністер повноводе заокруглився, немов хотів одчепитися від настирливих гір.

Біля бункера натруджене лезо викрешувало на сонці високу дугу. Микола, хекнувши, кинув сокиру на скирту натесаних брусків.

– Що даси за роботу?

– Мені й так випадає знову просити в тебе паперових крон, бо Гривастюк рішуче відмовляється брати золото.

– Сучий син! Хитрюга!.. Дерево, Прокопику, будемо возити на тому тижні. Віднині я цілком належу тобі, отже, не зівай, витискай з мене всі соки. Раніше я не міг тобі допомогти. Що нам потрібно в першу чергу?

– Тесати. Гасити вапно…

– Клич ще двох-трьох хлопців і домовся з майстрами, щоб, коли доставимо дерево, розпочинали дах, двері, рама і всяку мізерію, без котрої хата – не хата. А далі?

– Треба сирівки на внутрішні стіни.

– Тобто маленької толоки?

– Ага.

– Скликай на суботу. З музиками та забавою. Словом, щоб на бункері грали й танцювали, з бійниць пиво подавали, а столи стояли аж до акацій.

– Коли так, то через місяць я матиму де сховатися від дощу. Не віриться: виворінь – присадився…

– Золото тебе запекло, і розігнався ти не на жарт, то чого мусолитись? До нового року навряд чи справишся, але це діло таке… Просто я хочу, щоб цей місяць тут кипіла робота.

– Мені вистачить твоєї присутності, щоб створити паніку.

Увечері ми відвели душу, насміявшись з Івана Лободи. Микола відігнав на Лісничівку коней, а я розтягнувся в бункері на оберемку соломи, прикидаючи, як-то в мене все красно вийде. Повернувшись, Микола приставив до рота палець: мовчи, мовляв.

– Дивись під акації, - прошептав він. – Бачиш? Чорніє. Наче хтось причаївся.

– Бачу.

– Іван Лобода. Сюди намірявся, та побачив мене і заліг. Ми зробимо вигляд, що забираємось геть, а тоді несподівано повернемось.

Помовчавши, Микола заговорив з обуренням:

– Невже і він за мною пазить? От короста! Не раз виводжу їх, що й інших повинні б застерігати, а наступного дня знову є.

Голосно розмовляючи, ми завернули у виярок, яким дорога вела на Лісничівку. Микола оглянувся.

– Можна.

Перебіжками ми пустились назад до бункера. Дністром пливла довга тінь, одділившись від акацій. Лобода нас не міг бачити, бо були ми в сутінку під горою. Коли Лобода махнув до бункера, ми чимдуж кинулися за ним.

Та він упорався швидше, ніж ми добігли.

– Вишколений, як диверсант, – сказав Микола.

Я кинувся за Лободою, закричав:

– Стій! Стріляти буду?

І не в жарт у мені спрацював старий; давно не мащений механізм окопника. Заступило слух, одібрало від швидкого бігу пам’ять, я нічого не бачив, крім метляючої по ярузі тіні. Бракувало тільки вибухів і посвисту куль.

– Сті-і-і-й! Стріля-а-а-ю!

Лобода посковзнувся і пластом гримнувся на дно яру. З мене струмками лився піт, волосся на чолі злиплося, груди ходили ходором. Я закашлявся і безсило впав біля Лободи. З неба, примружившись, стиснутий хмарами, на нас дивився місяць і був немовби сконфужений.

– Пани добродії! – залементував Лобода. – Даруйте. Змилосердьтеся! Не розстрілюйте! У мене троє дітей і слаба жінка. Пани добродії! Змилосердьтеся!

Руками Лобода міцно стискав моє свердло. Я спитав, де він воював.

– У Франції, - простогнав він.

Я поклав йому на плече руку. Він тихо просив пощади.

– Спокусило подивитися на машинку.

– Не міг чесно?

– Затуманило розум.

– Ну й тікали! – засміявся Микола, наблизившись до нас. – Що один, що другий.

Він сміявся так заразливе, що і я не втримався, і Лобода захихикав. Я сміявся, щоб забути фронтову неосудність, Лобода – що все обійдеться миром, а Микола – із нас.

– Щось не второпаю: то бункер входить у твої володіння?

– Звичайно, Миколику, – похопився я. – Просто не позначено, це ж план.

Гривастюк повернувся із Залісся п’яний, та Гафійка примусила приготувати мені папери. Гафійка була ледь присоромлена, що батечко розсипається крізь сон «цілуй-ручками». Пишна, стигла, мов вишня, готова до заміжжя і материнства, з привабливо крутими боками і м’якими ніжними руками, вона комусь буде славною парою. Я так і сказав:

– Либонь, засватали? Цвітеш, Гафійко.

Очі її спалахнули.

– Дехто й сватав би, – одрікла вона без лукавства, та йому рушників не ткала. За ким серце тужить, той хату минає.

Вона зіперлась на стовп при штахетах, закинула очі на полумінь таємниче згасаючої днини і могла б, я думаю, простояти не одну годину. Але я поспішав.

…Акуратно окреслений чорним чорнилом квадратик на пергаментному папірці. О, акуратність. Коли все робиться, акуратно, я почуваю себе спокійніше. Здається, тоді легше жити, менше в душі плутанини. У мене буде порядочок, як у читальні. Усе матиме легкий і спокійний вигляд. Навколо хати висиплю рінню доріжки, зі сходу зроблю палісадник, щоб не бив вітер, на захід – ґаночок, у світлиці – море світла. В разі воєнної заварухи або ще якогось лиха зжену всіх до бункера, чи пак до льоху, а зверху нехай діється божа воля.

Микола задрімав, підклавши під голову руку. Левадиха у хатчині видзвонює мисками. Іду з планом до неї.

– Пречиста діво Маріє! – кидається старенька. – Ой, це ти, Прокопику? Мені у п’ятах похололо. Хто, думаю, коли сінешні двері на засуві, а хлопці сплять?

– Не спиться. – Я вмостився на скрині, звісивши ноги.

– Жаль, жаль, що закидаєш старий грунт.

– Там же прірва. Треба гори, щоб завалити.

– Так-то воно так, але шкода. Серед села, садочок, криниця. Небіжчик Повсюда любив пантрувати, щоб чисто було, зелено, привітно. А сам лиш по дню на місяць бував дома. Всю дорогу на заробітках…

Пахло зіллям. Рум’янками, сосонкою, любистком. Левадиха невтомно підливає мені розмаїтих відварів, а поправки?… Одійду аж у власній хаті. Понасаджую квітів, досвітками, прокинувшись, вистромлю з вікна голову і буду вдихати їх росяний аромат…

– Чи не заснув ти, синочку? – вивела мене із задуми Левадиха і аж сплеснула: – Що я казала! Спиш на ногах. Ну, втихомиришся нині? Павлюк десь перевертається на другий бік.

Мені приснилося: Дністер, залиті сонцем села на обох берегах, тополі, як вощано-медові свічки, які висукують до парастаса, і наш двір. У кінці сліпої поперечної вулички наш двір завжди був наповнений тишею, аж мліло від неї серце і охоплювали якісь бентежні передчуття – якогось неймовірно великого, хоч і трохи далекого щастя. Я побачив себе в потаємному закутку між парканом і оборогом, де я до часу виростав і жив подумки інакше, ніж усі ті, кого я знав. І уві сні замліло серце, мов колись наяву. Але замліло немовби від туги: за давнім, чи то за теперішнім, чи за тим, що мене чекало.

Виразно приснився батько. Він ступав у садок з граблями через плече, курив люльку, дивлячись просто себе. Я підбіг до нього, щоб притулитися до стегна (я був хлоп’ятком), але переді мною завалився якийсь мур. Я скам’янів. А батько пройшов мимо, навіть не глянувши на мене.

Потім я опинився у зовсім незнаній стороні серед всіяної квітами долини, на вершечку маяка чи церковної вежі. Коли я зиркнув додолу, в голові все пішло обертом, так далеко була земля. За щось я втримався, що не впав, а коли приглянувся ліпше – в імлистій глибині показалась плита бункера. На ній і стояв маяк. Я щось вигукнув і… зірвався.

– Останнє волосся на мені висмикаєш! – Микола сердито припер мені руку до побічні. – Звихнувся хлопець. На моїх устах завмерло слово «бункер».

– Я падав, – пояснив я. Я спантеличено бурмотів, що взагалі сон у мене чуткий, як у матері біля грудної дитини.

– Біжи запрошуй на толоку. А завтра підскочиш бричкою до Залісся за пивом.

Під час повені берег вкрило мулом, і він порозтріскувався на сонці сріблястим паркетом. З ріки пахло рибою. Вода ще не очистилась і відливала кольором слабкої кави. Я зліпив з болота щось на взірець дарівниці і, поклавши так, аби було помітно, пішов швидше. Метрів за сто за мною підскоком біг Маринин старшенький, Василько. Я ривком оглянувся: він стояв над дарівницею, як дорослий, схрестивши руки, з опущеною голівкою. Коли я озирнувся вдруге, Василько вже кудись зник.

Йому пішов п’ятий. Тільки-но починає відкриватися світ, усе хвилює, усе хочеться осягнути маленьким розумом, а відкриттів а кожним кроком більше й більше, і мучить стремління стати вже дорослим.

Чи давно і я був таким?

…У селі, аби скликати толоку, не треба ходити з двору в двір. Досить сповістити кільком ґаздам на кутку, і зійдуться, наче бог звелів. Толока – це свято стрітень. Ніхто вже не відчуває, що це обов’язок честі. Цей відтінок давно згубився. Люди збираються до людей, щоб при спільному ділі погомоніти й почесати випощені у плітках-вигадках язики.

Я першим ділом повертав до майстрових людей і до тих, де під одним дахом кілька пар робітних рук. Я не хитрував. Так велося. Більша повага тим, хто більшого заслуговував працею. Мабуть, колись у цьому не обходилося без зацікавленості, а тепер узвичаїлось, і, зробиш інакше, осудять усім селом. День залежати від громади – вік шанувати її закони.

Почалися городи. Над Дністром розносився тряскіт праника. Побачивши мене здалека, Кухарчукова Орися зачерпнула пригоршнями води і зосереджено помочила щоки. Певне, плакала перед цим. Коли я порівнявся з нею, вона всміхнулась, викручуючи скатерть. Підкасана повище колін спідниця відкривала точені, як прутики штучних лілій, ноги, голобіжки взуті в шкіряні личаки.

– Не холодна вода, Орисю?

– Трішечки крижана. Ти куди?

– Толока у мене в суботу. Іду просити.

– Коли ти вже з дружбами підеш селом?

– Ніяка сила не примусить.

– Будеш затятьком, як Ілля Гордій? А коли дівчата стануть купатися – мерщій підглядати з верболозу?

Її розчервоніле лице пашіло здоров’ям.

– Дівчата й винні, що Ілля занапастився.

– Ага! На сходки його вистачає, а на залицяння – ні? Нехай постарається. Готовеньке під ніс не подадуть.

Блиснувши чорними, як віконні шиби серед ночі, очима, вона забризкала по воді скрученою скатертю. Від берега побігли тремтливі кола, та вода хутко змила пруги, віддзеркаливши дівчину, склепіння неба і одиноку лебідку-хмарину. Відображення дівчини поволі плило, наближалось до хмари, потім хмара випередила його і стала поводирем у голубий фантастичний світ.

– Прийдеш на толоку, Орисю?

– Як дуже попросиш.

– Іншу не запрошував би, – сказав я, думаючи, що ці загравання тепер зайві.

Орися моргнула на знак згоди.

Я побував у десятку хат і завернув до Шехтмана. Хлопці примусили мене поставити заради толоки відро вина.

Микола прибився удосвіта, розбудивши мене, пішов за кіньми. Левадиха в оточенні сусідок заходилась куховарити. Місили тісто, смажили капусту з курятиною, кришили буряки на борщ, перебирали гречану крупу. Готуються. Завтра за правом господаря покладу на бункер першу цеглину – і нічого більше мені не треба. Боже, якби хто знав, як це дорого мені коштує. Скільки я передумав, пересумнівався. Прийди подивися, батьку, як гордо я вийду завтра до людей.

На оборі, підвішена до шнурка, на якому Ленадиха сушила білизну, горіла ліхтарня. Сновигали діти, обліплювали, мов мушва, вікна, гамірно ділилися враженнями.

– Що, сусідоньки? На покорм стали? – запитав я хлоп’ят, які з цікавістю оточили мене, адже на майдані, коли я командував сотнею, мабуть, здавався їм легендарним князем.

Я побачив через вікно усміхнену Марину. Жіночки своїми приповідками здатні викурити з серця смертельну тугу. Марина усміхалась так, як колись – її усмішка схожа на притриманий слід зірниці і збуджує веселу іскорку на чужих лицях. Чоло Маринине обрамлювала нова турецька хустка.

Микола звалив бочку з брички і влаштував жіноцтву пробу пива. Орися довго відпльовувалась, але під дружній галасливий сміх попросила налити «ще наперсток».

– Ти голодний?

Я бачив Марину ще біля воріт, але тоді, один на один, вона не наважилась підійти до мене.

– Нехай розглотиться трохи, Марино.

– Та вже розходяться.

– Пізніше.

– Я занесу до світлиці.

«От уперта молодиця!»

Я сів напотемки. У сінях без кінця цокотіли, прощаючись, потім несподівано впала заставка тиші. Пропустивши димчастий промінь, відхилилися двері.

Сталося те, що давно назрівало. Марина нечутно пройшла до мене, застигла у темряві. Я тихо, з якимсь маркітним почуттям звівся, якусь мить вагався і, не звладавши з собою, пригорнув її до себе, цілуючи коси, ніс, щоки, уста. Вона зітхнула і міцно, із дозрілою жіночою силою, обвила руками мою шию.

Щоки її пекли вогнем, і той вогонь висушував сльози, що раптом хлинули з її очей, мов збиралися в них з нащаду віку. Вона плакала мовчки, поклавши мені на груди свою голову, а все тіло здригалося, дедалі м’якнучи і важніючи.

– Ходи поїси, – нарешті мовила вона, ховаючи уста. – Вже нікого нема.

– Марино!

– Що, Прокопе?

– Годі, Маринко. Віднині ми будемо разом.

Я не знаю, як для неї прозвучали ці дивно прості слова, та для мене вони означали, фронт, рани, безнадія – все ставало десь обіч. Я міг на нього глянути, бо воно більше не тяжіло над головою.

– Прокопе… Прокопику, – шепотіла Марина, ніби кликала звідкілясь здалека, з якоїсь темної прірви. – Мій… мій рідний. Рідний до смерті.

Згодом вона сказала:

– Прокопику, а ти знаєш, що Василько…

– Знаю, – стиснув я її в обіймах. – Давно здогадуюсь. Я його сьогодні бачив. Він у нас характерник.

– Я на нього перенесла усю любов до тебе. Часами Семенка шкода; що воно, бідне, винне?

– Постараємося, щоб він не відчував різниці.

– Так, коханий. Боже, який щасливий день! Я вже його не чекала. Господи, зроби так, аби він ніколи не кінчався. Зроби, боженьку.

– Це залежить від нас, Марино.

– Я не переставала молитися і не перестану, – продовжувала Марина, не слухаючи мене, забувшись. – Я гріх взяла на душу, я ворожила, щоб доля звела нас. Повіриш, Прокопику, – ворожила? Але я молитвами спокутую, я буду до престола повзати навколішки кожної служби божої.

– Поцілуй мене, Марино, – покликав я.

Ми завмерли. Фронт, рани, тяжкі роздуми і вагання сховала ніч. Ніч плила у супокої, накрила нас м’яким обрусом відбитого стінами місячного сяйва.

Перед досвітком затарабанили у вікно.

– Прокопе, Прокопе!

Я пішов до дверей. Марина притьмом за мною.

– Чого ти, Маринко? Спи.

– Боюся.

– Це, здається, Гордій.

Ілля збуджено схопив мене за обидві руки:

– Слухай, ми зібрались провчити поляків. Ходи, сотня вже за селом. Тебе чекаємо.

– Усі при зброї? – запитав я.

– Так.

– Кулемети взяли з собою?

– У повному бойовому.

– Я нікого бити не хочу і не буду! – крикнув я. – Звели розходитись.

– Прокопе! – Гордієві перехопило дух – Ми, Прокопе, підемо без тебе. Але ти мазурню знаєш: кляті, будуть між нами покійники. Ходи, бодай розстав хлопців, тоді, будь ласка, можеш досипляти.

– Любий мій. – Тепер я взяв його за обидві руки. – Ілля, ви збожеволіли. Стріляти із засідки?

– Ми їм тільки коней переведемо.

– Вночі куля не вибирає.

– Прокопе, це мазурня. На твоїй совісті буде, коли хтось із нас поляже.

– Не піду.

– Їх муштрує підісланий полковник. У них…

– Не піду! Відкривайте між лісами фронт. Якщо вони приймуться з вами воювати, тоді подумаю.

– Ой Прокопе, – мало не плакав Гордій. – Не одна мама завтра заголосить. А сотню вже не стримаєш.

– Хто вам нарадив?

– Самі. Стояли коло читальні, балакали, коли прибігає чорногуз Молотковського: «Поляки поїхали на Лісничівку». Ну, доки вони будуть ментрежити село?

– Скажи хлопцям, що це безглуздя.

– Як хочеш…

Гордій в’яло, мов поранений у саму душу, подався до воріт.

Хвилин через десять заскреготав кулемет, сполохано озвався другий, потім заговорили ще два. Зачастили карабінні, постріли. Я вийшов на подвір’я. Стрілянина тривала недовго. Відтак надплив далекий гомін. Сіріло на день. Долина наповнилась півнячим криком. На вулиці почувся тупіт копит і зараз же загупали, десятки чобіт. Поверталися, стиха перемовляючись. Не несли нікого. А що твориться на толоці?…

У тому місці, де Дністер піл-на-піл розділили острови, колись була бездонна глибінь. За півкілометра вище по течії рибаки перегородили частину ріки на мілині косим насипом. Течія зрушила з місця, заносячи поступово яму, поки з води не висунувся піщаний язик, що через рік вкрився млакою, а ще через рік заріс кущиками лози. Квола порість витримала кілька повеней, дощі обмили її від намулу, і острів піднявся. За ним виросли другий і третій.

Так і в річищі життя Колобродів: після невинних маршів перед дівчатами на майдані, після створення алярмової сотні й Гривастюкових закликів провчити поляків рівновага порушилась, обережність і страх змінилися безпечністю, молодецтво помутило голови, і доброї мирної ночі за селом появився струп, на котрий важко навернути очі.

На толоку зійшлися з кожної оселі по двоє, по троє, але чим людніше ставало на вигоні, тим тривожніше перешіптувались, тим неспокійніше поглипували на ліс коло замка.

Микола ходив по хаті мов зачумлений і стискав у кулаки безкровні пальці.

– Там півсотні забитих коней, до десятка поранених і розстріляних поляків. Іди до Гривастюка, щось треба робити. Люди стікають кров’ю. Навколо хрипіння і стогони.

– Знає Гривастюк. Це його, сучого війта, робота. Я не хочу за цю катавасію відповідати. По суті, то я в сотні не появлявся відтоді, як покинув її під Чортковом.

– Але ж…

– Що, Миколо? До чого ти мене спонукаєш? Скажи одверто.

Він раз у раз хапався за голову, і лисина його запалала, як спіла диня.

– Гривастюк… – Я прикусив язик: на порозі показалась Гафійка.

– Татко просить вас прибути до канцелярії – сказала вона, уставившись на мене наполоханими очима.

Ми з Миколою перезирнулися. Микола кивнув: їди, мовляв.

– Вам, Прокопе, завихторили розігнати толоку, – сказала Гафійка. – Приїхали з Залісся якісь пани, кажуть, що всі зібрання забороняються, бо почалися епідемії віспи і тифу. Татко їх всіляко затримує, але вони от-от будуть тут. Я прибирала канцелярію і все чула.

– Татко тебе послав?

– Ні, я сама.

– Спасибі, Гафійко.

«Коли діти повстають проти батьків, вони повстають проти всього, що вважалося святим. Але якщо батьки своєю смертю ще можуть відкупитися перед дітьми, то їх помилки не знайдуть виправдання, у помилках батьки не воскресають, щоб не воскресити фальш минулого».

Коли я заходив до хати, Микола городом прямував до ріки. Я переодягся у військове, приколов хрести. Відчував, що виглядаю божевільним для всього села, але я мав деякі надії.

Їх було четверо: санітарний поліцай, чиновник з повітової управи і два січовики – сотник і простий стрілець. Вони вже сиділи в бричці, і Гривастюк, побачивши мене, піднявся з сидіння.

– Та ось, панове, Повсюда.

Війт виглядав невиспаним, на лиці появилась розгубленість, а в руках – метушливість. Проте він намагався володіти собою і, ховаючи очі, здавалось, якимись прикритими думками обшкрібав внутрішню оболонку душі від шкідливого накипу.

– Ардатій Криж, – відрекомендувався сотник.

За ним назвались інші – Іван Ярина, Юрій Степовий, Андрій Хопик.

Сотник носив сині вилинялі шаровари і потерту блузу із зібраним коміром, до якого не прилягали золоті нашивки. Мій мундир справив на сотника більше враження, він розглядав мене, не приховуючи завидків. Цим, здається, скористався Гривастюк.

– Чим теліпатися в кінець села, може, владнаємо діло в канцелярії? – запропонував він, але я чогось відчував, що це, либонь, швидше говориться для мене, ніж для прибулих.

– Ні, - заперечив чиновник. – Вказівки недвозначні, і їх треба виконати.

З виразу обличчя, манери триматися й розмовляти хотілось зробити висновок: зносок інтелігента і дурник. Я знав людей, що вийшли з робітничих чи селянських сімей і, помокнувши в інтелігентському кисляку, поривали зі своїм родом. Але й ці люди зберігали що-небудь від свого середовища. Їм часто можна було відкрити душу, хоч цього й не варто б робити: щось у їхній поведінці все-таки приваблювало. Та інтелігент-дурник, виходець з інтелігентів, – це дурень у квадраті. Цей Ярина нітрохи не заслуговував поблажки уже з першого враження. Ось він: змалку захвалений, змалку купований бубликом і брязкальцем, отримавши права віку, став зарозумілим, як попова льоха, і утверджується в житті, не замислюючись, чого вартий. Тупі зеленуваті очі виражали дурну категоричність.

– Річ ось у чому, пане…

– Повсюда, – підказав Гривастюк.

– Пане Повсюдо, – продовжив чиновник, звівши брови. – У навколишніх селах прокинулись заразні хвороби. Є тільки одна можливість попередити епідемії: заборонити сходки, вечорниці, навіть богослужіння.

– Пане Ярино, – сказав я. – Зараз же перепрошу людей. На толоку навіть не всі зійшлися.

– Дозвольте, ми це влаштуємо самі. – Чиновник криво посміхнувся. – Мені потрібно зачитати інструкції.

Ні, не заради толоки вони приперлися, це й безмізклий би зрозумів. Мені досить було одного сигналу: Микола пішов від мене, не попередивши. Але я вирішив точніше з’ясувати ситуацію.

– Пане сотнику, – звернувся я до Крижа. – Може, ми справді обміркуємо, як попередити людей, щоб не образились. Та ось зглядаються, – показав я на Ревеку, що стояла біля криниці.

Сотник зиркнув на поліцая, який банно дивився на постамент з-під цісаревого погруддя, на стрільця, що навпочіпки зіщулився на дні брички, на роззявлену Ревеку – і зіскочив на землю. Чиновник не встиг відкрити рота, як ми вже сиділи в канцелярії.

– Я з сусідніх сіл нікого не запрошував, – звернувся я до Крижа.

– Вірю вам, – посміхнувся сотник. – Проте справа складніша. Сьогодні вранці Гривастюк прислав вістового з сигналом про те, що в Колобродах є випадки дивного захворювання. За наказом повітового комісара сюди з хвилини на хвилину прибуде карантинний загін.

Він зіперся на лікоть, утомлено випростав під столом ноги. Ні, сотник не поспішав. Війтисько, увійшовши до канцелярії, почав теребити вуси. Цього щось більше нервувало. Покровитель! Я завше уникав подібних людей. Вони тобі чимось прислужаться, а тоді їм починає здаватися, що забагато тобі добра вчинили, і заходяться цькувати. Горів нетерпінням і чиновник. Якщо вони прибули, щоб провести арешти, то досить нам ще затриматись на п’ять хвилин, і Микола з хлопцями покине село.

– А хто зліг, пане Гривастюк? – запитав я війта.

– Зайчиха, – зітхнув він і облизав губи. – Щось непевне.

– Ця стара слабує, як правило, перед новим місяцем. Карантин, очевидно, треба накласти на ті господарства, де працюють полонені більшовики. Пошесті здебільшого заносять фронтовики.

Війт промовчав.

– На толоці, кажете, нема сторонських? – запитав сотник.

– Повсюда всіх не може знати в лице, – прогудів Гривастюк.

Коли я надійшов, війт на щось розраховував, запрошую чи всіх до канцелярії. Тепер я його розчарував.

– Мусите вибачити, – мовив Криж. – Наш обов’язок не зіпсувати вам оказію, а попередити біду.

Він пильно глянув на Гривастюка, ніби чекаючи, що той щось скаже для підтвердження його слів, але війт замислено дивився у вікно.

– Сідайте з нами, пане Повсюдо.

Я прилаштувався на передку біля Гривастюка. Він передав мені віжки і закурив люльку. «Спільник ти мені чи не спільник?» – було в його короткому заклопотаному погляді.

– Що нам робити, пане Повсюдо? – заговорив він з удаваною досадою після довгої мовчанки, витираючи слізне від тютюнового диму око. – Комуністи начебто стали виступати збройне. Учора в керунку Лісничівки чулась якась стрілянина.

– Вночі?

– Так.

– Що ви кажете?

– Не завадило б на ніч виставляти патрулі. Я думаю порадитися з сотником. Ви мене підтримаєте?

– Хіба не досить вашого слова і авторитету?

– Та воно ліпше, коли голос від громади.

– Підтримаю, звичайно.

У відповідь – міна кривоприсяжника за дверима суду. Як би люди не маскувалися, їх завжди видає почуття втіхи.

Навколо бункера кишіло гамірне муравлисько. Чиновник щось вихоплював примруженим оком, подавшись уперед. Я подивився на майдані метляючі хустки, поблискуючі відра, порожевілі на сонці потилиці.

«Чого він шукає?»

На лицях стрільців блукали тіні зніяковіння. Криж перебирав товстими, незграбними пальцями, які колись знали чорну роботу і криваві мозолі. Та його не вчора відірвало від цієї стихії, встигло перелицювати. Зараз це людина того жалюгідного сучасного гатунку, яка хитається між безоглядністю тупого виконавця й сумнівами невдахи: чи потрібне те, що мене примушують робити? Чиновник не стане замислюватися Поки несправедливих порядків, доти такі при твердому ділі. Життя викидає їх за борт у години докорінних зрушень.

– Ач як наш сотенний ошатився, – пискнув Богдан Онук. – Чепуркуватий, мов дівка. Правдоборець нещасний.

– Сучий… – довго й гидко вилаявся Микита Волосожар.

– Показав би, як ставити приціли, не наварили б каші.

– А хто це пришкварився до них?

Всенощна не за мене. Хлопці дивилися оскілками, як на чужосторонця. Минеться…

Одкашлявшись і витерши з чола росинки поту, Криж насунув на очі мазепинку, та одумався і зняв її з голови, завертів у руках. Грудним тихим голосом почав:

– Панове громадство! Прошу до уваги.

– А хто ти такий? – заволали з гурту. Чиєсь сумління уже стало орця.

– Не бачиш – сотник.

– Цс-с-с! – зацитькали крикунів. Панове! Повітовий комісар уповноважив мене довести до вашого відома, що збори, толоки, церковні відправи з нинішнього дня припиняються з тої причини, що епідемії.

– Себто читальню, церкву і хати – на колодку? – видобувся наперед Микола Трач. Такого ще зроду не траплялося, – охнула Байдиха.

– Читальня – марниця, а церква?

– Комуністами нас поробити?

– Прошу не злорічити, – сотник підняв шапку. – Село оголошується в стані карантину. Церкву ніхто не замикає, моліться, але по одному. В цей спосіб церква буде відчинена денно і нощно, але будемо наглядати, аби строго по одному. А непокірних будемо обкладати штрафами.

– З хуторами як буде – відрізаєте? У мене на хуторі родич.

– При потребі буду виписувати перепустку. А як до толоки, Криж із помітним ваганням подивився навколо, – то ухвалено сей момент розійтись.

Юрба загула.

– Дайте закінчити чоловікові цеглу.

– Недавно почали.

– Ми всі вже заражені…

Сотник нахмурився, заграв скулами.

– Будемо допоминатися в Заліссі.

– По недомислу можна й не те втнути. – Криж оглянувся на чиновника, але, видко, передумав кликати його на підмогу і додав: – Я ж казав, що розпорядився повітовий комісар. Хто не хоче напитати собі біди на голову, прошу шанувати владу.

Раптом гомін спав, ніби натовп пронизало електричним струмом. Всі скосили очі під гору. Я остовпів. З Лісничівки, хитаючись, плівся метрів за сто жовтий як віск, з чорно заплямленою сорочкою; що трималась на одному рукаві, з чорними плямами на голих грудях, ніби осліплений чоловік.

Оціпенівши, юрба сторожко дивилась, куди він зверне: у яр чи на простинець до села. Крім Гривастюка, ніхто з приїжджих не встиг побачити пораненого або робили вигляд, що не бачать.

Криж читав інструкцію.

– Підіть хто, заведіть у яр, – зашушукали між рядами.

– Песиголовці! Хлопці, що ж ви вирячились? Сховайте!

– От люди!

Несподівано од гурту відділилась Кухарчукова Орися. Раз у раз повертаючи назад голову, спотиком, дрібнобіж, поспішила назустріч полякові. Та він уже й сам звернув на пагорки.

Коли Орися, подавши руку полякові, щезла з ним за горбом, натовп немов переступив з ноги на ногу.

Сотник закінчив читати і поманив Гривастюка. Коротко переговорили.

– Панове! – вигукнув Криж. – Я зважив на просьбу пана Повсюди, чоловіка без рідні й притину, недавнього фронтовика з ще не загоєними ранами, то постановляю, – обличчя його стало веселішим, – не лишати роботу, як перше казав, а покінчити, що почали.

Окіль загомоніли. Та не важко було зрозуміти чого: вони ще ні про себе, ні загалом нічого не усвідомили і нічого ще не вирішили. Їм треба було сукупно наступити на привида, піти на примирення з сумлінням. І хоч тут не треба було розкидати розумом, адже нинішні пробунки поляків – це завтрашнє ярмо, людська пролита кров зворохобила їх, наповнила душі страхом.

– Відлягло від серця? – посміхнувся Криж, торкнувшись до мого плеча. – Ошукав я Ярину, признатись, бо мені доручили. Будуть тут усілякі хруні тикати носом упоперек.

– Щиро вдячний, – сказав я і на більше чогось не знайшовся.

– Йолоп, – бубонів сотник. – Приїхав і поїде, а мені припало раду давати, світити перед людьми лицем.

Він, здається, був прозірливіший, ніж я сподівався. Або чоловік справді не простяк, яким виглядає, або те, чому служить, валиться без часу, не претендуючи на виправдання і поблажки.

Впродовж усього дня я один раз перезирнувся з Мариною. І не було коли думати про неї. Лиш, ніби добра надія, жила вона десь у глибині єства, зігріваючи хвилями тепла.

Карантинний загін, а вірніше – до зубів озброєна бойова сотня, прокотилась мимо бункера і здивованих толочан на Лісничівку. Я скрізь розшукував Миколу, та він наче крізь землю провалився.

Гостина після толоки не вдалась. Випили усе, а варене й печене позалишалося на столах. Левадиха бідкалась:

– Пропадає, пропадає, людоньки, праця! І почала наліво й направо пригощати малечу. Ненаїсні жевжики збігалися мов на сполох.

– Ой, наївся! – гладив живота Байдишин Федько. – Ото наївся! – зітхав, потіючи. – Алем наївся. Га, Дмитре? Ох, і смачні пампушки з маком. – І з завидками поглипував на Дмитра Лободу, який поквапливо, трясучись, уминав рум’яні балабухи.

Слухала, слухала Левадиха, та й відтануло старече серце.

– Може, капустоньки смаженої добавити? Поїжте, дітоньки, каші, вона з медочком…

– Завтра, бабусю, ми вам за це скопаємо город, – хвалився окастий Гринь Молотковський. Левадиха схлипнула, потім сплеснула:

– Завтра неділенька свята, шибенику, лукавий чорногузе. На понеділок не обіцяєшся!

– То в понеділок, – по-індичому надимаючись і поводячи головою, поправлявсь Гринь.

– Так би й зразу.

– А то правда, бабусю, – осмілів Загатин, що од рук відбився, Омелько, – ніби між лісами коло замка забили сто поляків?

– Хтось вигадав. – Стара кинулась мов ошпарена і закусила запалі губи.

– Не знаєте, не балакайте, – схопився на ноги малий Стінковий, – я видів своїми очима: побиті коні й люди.

– Видів, видів! – перекривила його Левадиха. – Ось не видиш, куди ложку несеш, заївся по самі вуха.

За столами, весело метляючи долом ногами, жирувала молода республіка, прокурор історії.

Поночіло. У піддашші хмар мигнула перша весняна блискавка. Через мить небо почали без угаву розтинати вогненні коси, мов хтось за горою, гострячи їх об скелю за каменоломнею, штрикав над долиною розпеченими лезами. У безлистому верховітті понурих берестів зашарудів краплистий дощ.

Хлоп’ята порозбігалися, покинувши Левадисі два довгі ряди замурзаних варивом тарілок. Узявшись за руки, ми з Мариною бігцем пустилися до бункера. Студені, важкі, мов налиті оловом струмені падали на її розмаяну за вітром спідницю, прибиваючи додолу.

– Ой, – простогнала Марина, падаючи на сніпки сіна в бункері.

Я поцілував її в мокру щоку.

– Прокопе!

Схлипнув і розтріскався над долиною високоголосий грім.

– Чуєш, рідний?

По-змовницьки поклавши на уста пальця, небо склепило повіки. Та з-під опущених вій капали, безнастанно текли сльози.

Шум. Спертий пружним низовим вітром, Дністер сердито хлюпав у кам’янисті береги, ніби наблизившись, майже при вході до бункера. Шелестливі хвилі рухались чатівливо, мов дикі звірі. І знову дзвінко стріскував грім.

Марина здивовано підвела голову.

– Як довго.

– Перестає.

Хвилі шаснули геть, злива відступила. Мить повагавшись оддалік, поминули вигін і горобиним шурхотом пішла схилом гори на ліс.

– Прокопику! Як ти жив, скажи ж мені? – мовила Марина стиха.

– Перебивався, Маринко.

– Я хочу знати;

– Розповім завтра.

– Сьогодні.

– Крутив світом, Маринко. Сердився на світ, заплутувався, виплутувався… Завтра.

– Прокопику…

– Ти можеш собі уявити, що означає втікати од війни?… Почекай до завтра. Злива повертається знову.

Під цементною долівкою в бункері весело цюркотіла вода.

– Послухай, – сказав я.

– Потічок?

– Я тут зроблю перегородку, і в нас буде лазня. Поставлю залізну піч, балію…

Грім погуркував на буковинському боці. До бункера хтось наближався. Марина звелась, я став у дверях. Кроки стихли. Небо над ковшем долини хутко очищалось, ясніло, за хмарами залишались зоряні сліди, наче за отарою овець з золотими копитцями.

– Ти, Миколо? – гукнув я.

Захлюскало болото, до бункера повернули дві тіні. Спалахом блискавки освітило Миколине обличчя.

– Я до тебе, – сказав Микола. – Там щось залишилося перекусити?

– Ходімо, – вийшла з бункера Марина. – Нас тут дощ застав.

Мельник усівся за столом перший. Марина принесла м’ясо. Вони їли мовчки, дивлячись у тарілки.

– Чиновників спекався? – запитав Микола, обтерши цілушкою губи.

– Сотник виручив. Здається, порядна людина. Каже: «Мені доведеться перед селом світити лицем». Видко, отаборяться надовго.

– Надовго, – озвався Мельник.

– Замок окупували? Микола зиркнув на Мельника:

– Якби застали, довелося б зараз задовольнитися льохом.

– Що ти?!

– Для тебе сотник – чоловік порядний, а для мене…

– Мені пора, Миколо. – Мельник згорнув учетверо рушник, щось міркуючи, поклав проти себе. – Дозвольте дітям сухарців узяти, – звернувся до Марини.

– Прошу, беріть.

– Звикли, – ніяково сказав він. – Коли день мене нема дома, то мушу повертатися з гостинцями. Це ніби відкупна.

– Беріть більше.

Провівши Мельника, Марина постелила нам з Миколою – на ліжку, а сама забралась у хатчину до Левадихи.

– Кепські справи, – пробурмотів Микола. – Криж має розпорядження провести арешти.

– Гривастюк нашептав?

Микола закивав головою.

– Гривастюк до чогось готується, якийсь політичний капітал збирає. І, розумієш, має в повіті сильну підтримку. Де ще в селі розквартирований гарнізон? А сюди спровадив. Стрільці позакопували трупи, пустили поголос, що це натворили комуністи. Але чогось не ворушаться.

– Побачимо. Вийде на поверхню, як олива на воді.

– А голод вижене на холод, як вошей… Треба розкусити Крижа.

– Дивуюсь тобі, - сказав я. – Створюєте арсенал, а якогось війтика не приборкаєте.

– Терор?

– Я колись дійду до того, що проїдуся по його голові києм.

– Га-га-га! – закудкудахкав Микола. – Ха-ха-ха-ха! Ти? Повсюда напав на Гривастюка! О-га-га-га! – Він подивився на мене довгим поглядом і мляво промовив: – Не те, друже.

Вранці, накинувши на плечі рушники, ми пірнули в сад, продудоніли босоніж по вологій утоптаній стежці до ріки.

Пахло гіркувато-п’янким вранішнім димком, що прозоро вився над коминами. Сонце мережило проміж віттям сріблясті фіранки, спускаючи їх все нижче додолу, вичісувало з полинових меж загублені світанням краплини роси.

У хмільному забутті заливалась співами пташина, в оборогах воркували голубині пари. Лиш Дністер байдуже виконував свій одноманітний обов’язок, перекочуючи в залиту серпанком далину розніжено ліниві води, які злегка опиралися і збирались зверху в полискливі гребені, мов морщили лоба, намагаючись запам’ятати вигляд оповитих смутком придністрянських гір і юно усміхнених до сонця садів.

Ми поплили за течією, скосили на бистрину, і вода швидко понесла нас мимо пустинних берегів.

– Го-го! Тут не менше трьох метрів. – Микола зробив кілька дужих змахів до мене. – Все ж міліє наш Дністер. Дід розповідав, що колись він був набагато глибший.

– Мені малому здавалося, що тут хтозна-яка широчінь. Похибки віку.

– Ні, ріка пересихає. Винищують ліси, то щезають стави і озера, струмки. Серет і Збруч почорніли в намулі.

Назад ми бігли один за одним. Тіло після плавання стало пружним.

– Сотник учора непогане казання мав, – кинув я вслід Миколі.

Він пішов повільніше.

– Вояччина стинається з бюрократією. Між іншим, військові завжди недолюблювали чиновників, але владолюби, зрештою, загнуздували їх і робили слухняними.

– А не візьмуть вояки верх?

– Взагалі вони цього прагнуть, але з них нікудишні політики.

– Так чи інакше, їм завжди буде забезпечена дарова кухня.

– Ти забрав Марину до себе?

– Так.

– Справиш весілля?

– Як закінчу з хатою.

– Дивися, аби не шкилювали над жінкою.

– Вона мені вірить.

– Не легковаж: люди!

– Собаці вільно й на владику брехати. Ми обмили землю з ніг і почали одягатися. Трусячи штаниною, Микола ніяк не потрапляв у неї ногою.

– Ади, яке нещастя! Прийди, Криже, візьмеш голіруч.

– Думаю, він тебе не буде вистежувати. Він тут з примусу, і здається, що використає нагоду пережити тихо лиху годину.

– Ну, я піду до сестри. Коні в неї. Надвечір пильнуй, щоб я не скочив у пастку. Вийди назустріч.

– Тільки сирим не запоможи.

– Ялина добра. Витримає до четвертого покоління.

IX

Тодор Мельник, маленький полисілий чоловічок з сивіючими вусами, закінчив виміри, і ми сідаємо перекурити.

– Можна сміло замовляти Прокіпчукові вікна й двері, - каже він. – Ліпшого столяра в Колобродах нема: і сумлінний, і зайвого не візьме. Правда, трохи млявий.

Він розмовляє спокійним грудним баском; часто приплющуючи очі. Чоло порізане борозенками, як тютюновий капшук, сіть морщин навколо очей.

Муляр Михайло Хрущ кладе кельню і, спираючись на палицю, яка йому заміняє коротшу від народження ногу, зігнуту в коліні, шкутильгає до нас. Хрущ працює зі стільчиком, підкладаючи його під хвору ногу. Спершись на палицю, він скручує самокрутку.

– Трохи негарно, – каже він. – Не подобаються мені ті зрізані кути.

– Сапери не передбачали, що на бункері буде хата, – сміється Мельник. – У Грушівці таких аж чотири. Ото буде комусь вигода, як здогадаються.

– Тепер не дуже, щоб будуватись, – бубонить Хрущ. – Люди навчені. Як десь літ через десять буде показувати на спокій, то й почнуть старатись. Мій знайомий з хутора спалив новісіньку стодолу, порубав сад, вулики, цямриння з криниці, паркан. Каже: «Треба буде – надбаю всього. А так мені ніщо не миле, нічого не хочу». А воно й голод починається. Я от… – Він обірвав Себе на півслові. Видко, хотів сказати, що ніколи в світі не пішов би класти мені стіни, якби не заставила скрута. – Туди далі в Галичині люди пухнуть…

– Понад Дністром трохи легше. Правда, не в усіх. Є такі, що в чоботях ходять, а босі сліди знати. Он Байдиха: галушка та лемішка. І то випрошене, вспоміжне.

– Лихе життя. – Хрущ став відкашлюватись, довго підбирав якісь слова, дивлячись похмуро на Мельника, – Казав якийсь: більше разу не вмреш. Пішли до роботи, хлопці.

– Від дурного життя і люди дуріють, – сказав Мельник, пересівши навпочіпки і погойдуючись на ногах. – Хтось-то мені розповідав, що старий Ковальчук купив у Заліссі труну і спить у ній. Щоб тіло, мовляв, звикло до вічного спокою. Нібито ніде так не висиплявся, як у труні.

– Я хотів у цього відьмака позичити брусів на одвірки, – сказав я – Бруси дубові, обстругані. Ще подумає, що зичу йому скорої смерті.

– Ліпше не майте з ним ніяких сходин, – порадив Мельник. – То чоловік недобрий.

Спроквола шелестів вітерець у високій траві, що мало не в очевидь піднялась над землею, майже сягаючи колін. Побачивши на стежці дві маленькі постаті в довгих на випуск сорочках, я пішов назустріч.

– Тату, мама наповідала, що обід за годину.

У мене щось замліло від того «тату».

Швидко, по-осінньому поквапливо насувалась ніч передвоєнного тринадцятого року. Заповнила душу тривогою, котрій ніяк не хотілося вірити. Усе мовчало, причаївшись і дожидаючи. Я торкнувся рукою холодної Марининої коси і вона, мов по вістрі, сповзла їй на груди. Марина нагнула голову і притулилась до зап’ястя пересохлими устами. Крізь довгу гірку і солодку знемогу, крізь біль і сум, безконечну задуму і вагання – тихий, проймаючий серце шелест губ:

– Ти будеш моїм.

Це прозвучало, немов веління землі і неба, веління чогось вічно живого.

– Нас ніщо не розлучить…

Засірів туманом світанок.

– Маринко, – сказав я. – Я чекаю, що ти приїдеш.

Вона запевнила, що прилетить голубкою, бо… бо одне ми ціле, як яблуня і цвіт, як небо і сонце… Якби не війна, випробування, не гідні не те що людини, а допотопної німини, яким війна піддала людей, вимірюючи їх вигадані, відносні чесноти, то в нас усе було б щиро і чесно. Од замолоду закопаний сатрапами російський хлопець обурювався тим, що гідність людини вимірюють труднощам підносячи до ідеалу те, що є просто наслідком поганих суспільних умов. Але, боже! Досить! Кому це скажеш? Нема кому.

На фронті я з неспокоєм згадував наш останній вечір. Марина з’являлась мені у коротких і кошмарних окопних снах між артилерійськими атаками, в хвилини непритомності – в госпіталях, бо потім, прийшовши до пам’яті, я надзвичайно гостро відчував полегкість від того, що вона була зі мною. Вона приходила до мене тінню. Так, тінню. Тому що образ її витіснили з моєї уяви понівечені трупи – без лиць, без голів, без рук і ніг. Голос її заглушили канонади і хропіння конаючих. Усмішку погасили спалахи вибухів. І вона навідувалась до мене духом небес, водила квітучими лугами, поїла холодною водою, годувала, як дитину, із рук, прикладала до спалених місць стулений, змочений рушник. Та щезала з першим пострілом, з першою командою. А потім продовжувала перервану турботу, і сон накладався на сон, утворюючи шматок неподатливої, глибоко потайсвіту захованої в душі дійсності.

Відтоді, як я побачив Марину з санчатами на дорозі, що пересікає Буштинський тракт, вона стала для мене іншою. Відтоді переді мною у мряці застряли її очі, а далі – сповиті туманом – ідуть якісь руїни, розрита земля, настовбурчені скелі, вирвані з корінням дерева. І з того часу я почав задумуватись, і вагатись: ми стали людьми, які навчились зосібно, по-своєму терпіти, і цим двом силам терпеливості буде важко разом, між ними не можна перекинути місток.

Та я все частіше здогадувався, що цей малий характерник – не Панька Середи син. І цей хлопчина дивний, з пригладженою русявою чуприною, з неспокійними карими очима примусив мене згадати батька. Батько привидом піднявся переді мною з хмільного чаду, зупинився в образі докору. Я знайшов себе у п’яних снах малим хлопчиною, який хотів жити не так, як усі, кого він знав. І, взявши те хлопчатко за руку, я пішов назустріч оцьому. Якийсь час мене зупиняли посеред дороги засмучені Маринині очі. Вони ніби промовляли:

– Правда. Була війна. Але можна було їй не скоритись. Можна було зберегти себе.

Тоді собаку, що біжить манівцями, – випадок, – я не відгонив од себе і ще ненадовго пускався за течією. І дивно: завжди мої ноги нащупували мілину, я виходив на берег. Знову дорога стелилась сюди…

– Чого мамка наварила?

– Вареників, – поспішив чоловічок з синіми очима, Паньків син.

– І гречаної каші, - додав Василько, не образившись на брата.

– І болсцу, – підказав Івась. У сінях я шепчу Марині:

– Ти оковирна.

Щоки її розпашілися коло печі, чистим вологим блиском відсвічують терново-чорні очі, на устах усмішка.

«Усе буде добре, – думаю я. – Прийшов таки туди, де мене чекали».

Нас за столом четверо: Мельник, Хрущ, Ілля і я. Поки Ілля лащиться зором до пляшки, я спішу повідомити, що беру Марину за жінку, але весілля справимо пізніше, коли заберуться лісничівські наїзники. Новина справляє на Іллю сильне враження. Коли Марина виходила до другої воловини, він пильно зиркнув їй услід, коли повернулась, видивився, наче вперше побачив, і знову провів до дверей вже закінченим заздрісно-захопленим поглядом.

– Диви, яка молодиця губилась у Колобродах! А я, дурень, і не примітив. Вогонь!.. Станом колише, що й порядна дівка може сховатися… Став, слухай, ще півлітру. Відкупного. Я ж міг перешкодити… Ні, подумайте! Де я був? Пробач, слухай. Ти забагато загарбав. Добувай ще пляшку, бо кину будувати хату. Ні, по пляшці на брата, тоді ми в розрахунку. Це ж готовеньке багатство. Що нині маєтки? Пусте А добра вродливиця – це ж квітуче життя. Де я був?… Усе моя проклята пам’ять. Пень пнем. Читаю програму, лиш починаю доглупуватись, зирк у вікно – забув. Якось я цілий місяць ночував над москвофільською програмою, Головацький муштрував, і чорта лисого – не запам’ятав ні словах Приймали, то Головацький говорив поперед мене, як піп, а я повторював. Лобода мене мучив два місяці. Коли зібрався їхній молебень, я все переплутав і виказав москвофільську програму замість радикальської. До мене запізно доходить. Виказав, значить, москвофільську, а між радикалами шепіт, мовляв, можна його і у верховоди брати. А коли я крикнув: «Боже помагай москвофільському братству!» – піднявся переполох, і мене виперли за двері. Нещасний чоловік з такою пам’яттю. Малим мене мама послала до Савчихи вставити клинцята в штанці. Наказувала: «Ільку, клинці! Не забудь: кли-ин-ці». Ми повторили з нею кілька разів: «Кли-н-ці!»- і я чкурнув городами. «Клинці, клинці, клинці…» Повторюю, слухай, аби не забути. Раптом з кукурудзи – псисько. Я закам’янів, а язик меле: «Рубці, рубці…» Кажу до кравчині: «Мама просили аби-сьте позашивали рубці». Та розгорнула штани, стиснула плечима і взялась за голку. Погаптувала, слухай, усі вшитки на моїх старих штанцях. Забрала десятеро яєць за роботу – і з богом, хлопче. Ох, і набрав я гаманів від мами! «Це, – каже, – я до штанів, які треба викинути, десять яєць доклала! Марш мені з хати, абим тя не виділа».

Ми слухали і бралися за животи, а Ілля, розповідаючи, ухитрився висьорбати миску борщу. Мельник витирав очі й бурмотів:

– Най тобі добро буде, Гордію! Най тобі добро буде!.. Пообідавши, хлопці пішли до бункера. Я тим часом замовив Молотковському завіси, клямри, защіпки, цвяхи, стояки під ринви, косинці до вікон.

– У Задвірних плачі, - повідомив Молотковський, – Семен умер від черевного тифу. Десь наче за Підволочиськом. Про інших нема чуток, пропали без сліду.

– Вони самі цього шукали.

– І шукають, – прогудів Молотковський. – Хто таке видів, щоб з кулеметів косити непопереджених людей? Що це за вояцтво таке? Це те саме, що підпалити село. Кортить вам зрізатися, майте гонор: викличіть на бій.

– Відтак на комуністів тикають, – сказав я, не спускаючи очей з Молотковського.

– Тикають, – промимрив він.

– Викликають стрільців…

– Ат! – Сердито махнув він рукою. – Щось незрозуміле твориться.

– І я такої гадки.

– В Шевченка ото сказано; «Той будує, той руйнує…»

– Історія – це комедія.

– На крові і на кості.

– Так-так, – сказав я. – Видко, без крові нема чого сподіватися на поліпшення в цьому житті.

– А я завжди буду думати, що можна поліпшити без крові. Просто люди темні, й з ними нічого не доб’єшся. Треба вчити.

Заспівав Молотковський! Замість відуклінного я зазирнув в йому у вічі. Там був крайній відчай.

За тиждень біля бункера виросли штабелі дерева, і Микола кудись зник. Мабуть, трапилось щось настільки нагле, що він не встиг нічого сказати.

Щовечора з Мариною ідемо ночувати до бункера, бо хтось було внадився красти ялиці. Марині подобається місцевість. Каже: весела. Весела буде тоді, сказав я, коли ми її заселимо. Дім без ужитку – пустка, а пустка виплоджує щось вороже людині.

Накрапає дощ. Він падає ночами. Я такі дощі хвалю: вдень муляри вивершують стіни, заздалегідь накривають соломою, а вночі іде собі дощ. Позначені цифрами, під бункером лежать крокви, лати, одвірки, бруси для віконних рам, вже є штабель дощок на веранду, я нарізав з відходів штахет, натесав кілля.

Бункер тепер зачиняється міцними на штабах дверима, бійниці засклені й заґратовані; справжній льох. У куточку, де сапери пропустили струмок під днищем, я розколупав цемент. Крижана вода. Але до хати вона не підніметься, потрібен водотяг. Зроблю. Мені залишиться тесаного каменю на простінок – буде кузня і лазня. Зашмиряєшся за день, тоді нагрій води, розпечи на горнилі каменюку, скропи – маєш пару. Тут же балія з теплою водою. Аж свербить шкіра… Яка держава дасть мені все це безплатно, з поваги до мене як до людини, із справедливості – адже я, навіть працюючи по три години на день, буду їй виплачувати.

– Прокопе, вечеряй, підемо.

– Малі вже позасинали?

– Левадиха ледве повкладала. Вони пустують, а ти їм потакаєш.

– Знаєш, батько колись мені розповідав про одного цадика…

– Я ще була дівчиною, як ти мені це розказував.

– Хіба?

– Забув? А я пам’ятаю все, про що ми балакали.

– Я теж.

– Що ти казав тоді, як Охітва побив Кухарчукову Орисю, коли вона медівки трусила в його саду?

– Що він свиня.

– Ні.

– Бугай?

– Е, ні!

– Словом, дикун?

– Ось бачиш! Ти казав, що страшні ті люди, які вірять глупо, і страшні ті, які не вірять ні в що. Пригадав! Ай-я! Прокопе! Ми зустрічалися всього дев’ять днів, і ти все перезабув. А що я казала, коли ми йшли попри цвинтар до вертепу? Тоді світив місяць, і на буковинському березі горіло багаття рибаків навпроти Грушівки?

– Що ти мене без пам’яті кохаєш.

– Невже я говорила б це, йдучи мимо цвинтаря?

– Що велику рибу спіймають.

– Ти нині вередій… Граєш якогось недотепу.

– Я граю маленького чоловічка, якому раптом стало добре. Виходить, він виглядає недотепою?

– Господи, застигло! Я ж думала, що ти їси.

– Нехай маленький чоловічок наковтається холодного, тоді його скрутить вчетверо від болю в шлунку, і чоловіче стане серйозним.

– Хтось іде попід хатою.

– Микола.

– Звідки знаєш?

– Я звик до його кроків.

– Чи ти й жінку свою так знатимеш?

– Я її ще не повністю оглянув.

– Ой, ти сьогодні…

– Добрий вечір! – Микола зняв на порозі шматок глини з чобота, підняв ногу, дивлячись у ваганні на темний вивідець болота. – Молода ґаздиня буде незадоволена, що наношу бруду. Скинути чоботи?

– Заходь, Миколо. – Марина зиркнула на мене. – І цей не в гуморі. Дати вечеряти, Миколо?

– Не більше, як наливаєш Василькові.

– Він у мене їсть, як старий.

– Лий, як йому.

Коли Марина вийшла, Микола мовив стурбовано:

– Прокопе, тиф. Нема ніякої ради. Косить напропалу. На дорогах карантинні інспектори й стрільці. Не впускають у села і не випускають. Хто без документів – того хапають і до в’язниці. А в мене ніякого посвідчення немає.

– Я тобі випишу, – сказав я. Дістав з валізи два аркуші гербового паперу. – Та ні, пиши сам. Пиши, що душа жадає. Колись я мав щастя потримати в руках Гривастюкову папку. Один аркуш використав у Тернополі.

– Гай-гай, Прокопе!

– Гай-гай, Миколо!

– За них Гривастюкові дадуть рік тюрми.

– Але ж не дали?

– І він не здогадується?

– Це сталося в Заліссі на банкеті. Гривастюк віддав папку Гафійці, а коли почали стріляти, я подивився, що в папці. Я тоді потерпав, що мене можуть заголити на фронт. Придалося.

– Пробач, я розігрівала, – сказала Марина, подаючи картопляний суп. – Я ще молока принесу.

– Дякую, Марино. Не треба.

Раптом у хату вдарила блискавка. Ні, це був револьверний постріл. Куля свиснула над Миколиною головою – він сідав за скриню вечеряти, відбилась рикошетом від стелі і врізалась в одвірок. Чимала скалка, що одлетіла при цьому, застряла в Марининій руці.

Микола вистрелив у лампу і вилетів надвір. Пролунало ще два постріли. На другій половині запищали діти. Я вивів Марину до кухні, Левадиха світила каганця.

– Цитьте! – гримнув я на дітиськ, і вони, здивовано закліпавши, сховалися за Левадиху.

Маринина рука розпухала, ніби її надувало. Я висмикнув скалку, залив рану гасом.

Криж із рулеткою ходив по оборі, щось без кінця вимірював, малював у записній книжці, розпитував і знову вимірював. Мені увірвався терпець.

– Шановний сотнику! Кинь займатися криміналістикою, бо не вмієш. Не муляй марно очей.

Він дивиться на мене з подивом, та мені плювати, як він на мене дивиться, адже він тупий у таких справах.

– Чого тоді сусіди кажуть, що чули чотири постріли? Не один, як ви заявили?

– Якби промахнулися в мене, а я мав при собі зброю, то я гнався б за тим невдахою, поки не поклав би його під боже благословення. Микола нагрітий тим самим духом.

– Ви трішечки необережно розмовляєте.

– З сьогоднішнього дня я буду носити з собою зброї. Тоді понюхайте мою обережність. Якщо ви приїхали замети сліди за постріляними з Гривастюкової научки поляками, то не займайтеся тим, що вам не хочеться робити і не має на це певних вказівок.

– Пане Повсюдо!..

– Що, пане? Вас Гривастюк прислав, сотнику?

Криж упритул підступив до мене і, бризкаючи слиною, крізь зуби процідив:

– Але ж люди слухають, пане Повсюдо. Заспокойтеся. Ходімо до хати.

Ми сіли під затканим подушкою вікном.

– Слухаю, сотнику.

– Ви не знаєте, де дівся Павлюк?

– Знаю: шукайте вітра в полі.

– Не сердьтеся, – сказав він тремтячими губами. – Павлюка не поранили?

– Ні.

– Я розумію, – сказав він, помовчавши. – Скалічили вашу дружину, і ви маєте причину озлобитись. Але я боюся думати, що ви з Павлюком в усьому сходитесь, того його захищаєте.

– Схожуся я чи ні – це моя особиста справа. Мене чорти беруть, що ярлик комуніста припікають до кожної тверезої і одвертої людини.

– Ви, очевидно, не все збагнули в теперішньому житті.

– А коли ти збагнув і совість твоя не кричить проти безчинств, прошу геть з цієї хати! Тут ніхто ніколи нікого не обдурював. Нікому не замилювали тут очей, не кривдили. Це свята хата. Прошу. Прийдеш вночі і вб’єш мене.

– Що ж? – Криж втомлено, звівся. – Я вірю, що це, як ви кажете, свята хата. Може, я справді не гідний того, щоб переступати її поріг.

Плечі його затряслися від якогось внутрішнього корча, ламав його надвоє.

Микола як ні в чому не бувало сидів на дошках під бункером і розмовляв з Мельником.

– Ох і всипав я Крижеві, - сказав я, думаючи: якщо я зірвався – бути біді зі мною, тепер я зсунувся зі свого укріпления, як пес з полови. – Свята, кажу, прошу геть, не сій блуду…

– Хто свята? – засміявся Микола і перезирнувся з Мельником. – Я люблю, коли ти злостишся, Прокопику.

– Хата свята.

– Ти його вигнав?

– Витеребив, як зогниле зерня. Кажу – прийдеш вночі і підстрелиш мене. Я звалив на нього всю вину за вчорашнє.

– Ти недалеко від правди. На Лісничівці народилося. В нашому замку.

– Та це ж… – Мені раптом це стало повітря.

– Те саме, те, – засміявся Микола, подумавши, що я не знайшов потрібної лайки.

– Чого ти бродиш? Хочеш, щоб заарештував?

– Не боюся я твого Крижа. Коли починається зуб за зуб – мене живим не візьмуть. Уб’ю десять, поки мене накриють. Нехай іде зі своєю сотнею. Республіка дриґає в конвульсіях ногами. Побачимо, куди він кинеться через кілька днів. Баби закоцюблять.

Я зайшов до бункера за обценьками. Коли повернувся, Микола вже доходив до виярку, куди недавно повернув, побачивши толоку, поранений поляк.

– Пане Повсюдо, – звернувся Мельник. – Хлопці ось, ідуть, і Миколі ліпше піти з очей, щоб ні на кого не кидати підозріння. Він просив вас допомогти. У мене є його книжки. Я їх принесу сюди ніби полуденок, а ви вже постарайтеся доставити їх до вертепу. Там біля кринички є плитка, під неї і покладіть. Я сам би це зробив, але й за мною підглядають. Не завадить вам при тому бути обережним, дивіться, чи не йде хтось назирці. Це Миколине прохання.

– Добре. Дома я спитав:

– Маринко, що в нас нині за влада?

– Якась зурна, Прокопику. Чого питаєш?

– Просто так. Я подумав, що ти спиш. Болить?

– Шпигає. Гарячка менша. Ти не бійся, я швидко видужаю. У мене тіло швидко гоїться. Та й зілля… Ти даремно не віриш, – сказала вона трохи ображено, попереджуючи мою посмішку. – Зіллям лікують здавна-прадавна. Усі способи перевірені. А скільки їх загубилось!.. Що з Миколою?.

– Приходив.

– На що вже війна – і то такого не було.

– Ось тобі нова влада… Бандитство. Спочатку, посвітять в очі, аби вивідати, хто чим дише, а тоді насилають бандитів на розправу. Проклятий шпигунський вік! Іудівська демократія!..

Вкривши Марину шорсткою веретою, я сів на ослін, глянув по хаті. Переді мною стало велике «треба». Треба дітям сороченят, бо мають по одній, треба нам сорочок, маємо по одній. Треба одягу, взуття, простирал, подушок, посуду, інструментів. Мушу зібратися, поки зі мною і нічого не скоїлося, до Залісся.

Онук перед тижнем поховав жінку. З весни животом канділа. Оплакує і лютує: нечепурна була, всі закутки позахаращувала дрантивими кошиками із гнилою квасолею, лушпинням і зацвілими ганчірками.

– Прокопику, лягай, чого задумався?

Заліз на кривобоку, затовчену лежанку, поклав голову на тверду, як плита, подушку, натягнув тяжку, як бляха, верету. Ну от, змінилась влада. Ще будуть мінятися. А яка не лементує, що старається полегшити людям життя? Кожна кричить, розперізується, прагне замерзити очі надіями, а душу – вірою. А спробуй упімнутися за цих нечепурних Онучок; затурканих Головацьких, схожих на опудала; за тих, що таскають вози бур’янів, повертаючись з поля, котре, як казала Татаринова Параска, перетворили в тяжку могилу для людей; за Марину, яка крадеться з санчатами дров поза Лісничівку… Та що тут балакати…

– Не зітхай, Прокопику.

– Не буду.

Х

Ковальчук задушився у своїй труні. Лягаючи, він підкладав під віко скручений рушник. Очевидно, рушник висунувся, старий твердо спав і закоценів.

Голосять. На оборі повно. Покійник, здається, спить. Накликана смерть не спотворила обличчя – воно синювато-чорне і зливається з погано поголеною щетиною.

Побачивши мене, Ковальчучка заходиться жорстоким ревом, та через мить вмовкає, вибирається з-поміж свічок і бабусь до мене.

– Прокопику, дитинко, – шепче гарячити віддихом, – слаба Марина? Ти прости йому, грішному. Бусурмен він був, і най бог не противиться, зоставив нас без нічого, без нічогісінько… – Губи її розтягнулись від вуха до вуха тонким білим рубцем, підборіддя затремтіло, чорно заплямившись зморшкуватою ямочкою. – Ади, записав усе добро на церкву! Ойо-йой… залишилась я сама! Сама… – Повівши навколо сухими запаленими очима, Ковальчучка вчепилась руками у вилоги чорного кафтана. – Сама, Прокопику. Піди, прошу тебе, до грабарів, най викопають яму. І виторгуй, Проколику, аби не взяли багато. Все бусурмен записав на церкву-у-у-у… Місце вибери, Прокопику, щоб видко було ріку і село. Най спочинуть очі бідолашного на тому, де він вік свій змарнува-а-а-ав…

Обминаючи кущі свербивуса, я переступав запалі могили і пощерблені хрести в траві. На хрестах ластівки зліпили гнізда. Перекладинами моталась повитиця.

– Агов, пане Повсюдо! Де велите копати? – Герасим Спілка – потомствений грабар у Колобродах.

Я невизначено махнув рукою, і кмітливий могильник, спираючись на лопату, почвалав униз. За ним побіг його підручний Андрусь Журавель. Весело перекинувшись кількома словами, вони почали копати. Я сів на постаменті з-під хреста.

Спілка набив тютюновою потерухою люльку, сів на держак лопати, перекинувши її через яму.

– Колись мій дід наказували перед тим, як копати, цілувати землю. Признака в тому така: якщо поцілуєш, то можеш викопати скарб. І якось уже на старості літ бог їх винагородив, видобули казан з золотом. Але що дурний – свят-свят, про небіжчиків так не годиться казати, – що дурний може вчинити з золотом? Пропити. Спився дід на нінащо. І вмер у ямі, яку копав іншому. То я оце напучую Андруся, аби цілував землицю, а він ні в яку силу. Даремно впираєшся, хлопче.

– На місці вашого діда я б золото пустив у діло, – вищирився Андрусь.

– У яке? – питаю я.

– Го-го! Я б скупив усі поля в Колобродах і став паном.

– А далі?

– Ну, що далі? – мовив Андрусь трохи розгублено. – Далі їв би три рази на день холодці, душеники, пив би ром з медом, мав на щовечір файну дівку…

– Ого!.. – Спілка ще хотів щось сказати, коли лопата його об щось заскреготала, і з глини надважився присадкуватий десятилітровий казан, закоркований облитим смолою дерев’яним чопом.

Не встиг Спілка отямитися від здивування, як Андрусь, зробивши круглі очі, опукою скотився в яму, схопив обома руками казан і, висадивши його з протилежного боку, чкурнув зі знахідкою в глиб цвинтаря.

Спілка в нестямі зарепетував:

– Стій, сучий сину! Стій! То я відкопав…

Андрусь біг униз до села. Спілка, важко теліпаючись, подався за ним. І тут казан випав з Андрусевих рук. Прокотившись кілька метрів, ударився об чорний оскал каменюки і розбився. Уцілів лиш людський череп величиною з півлітрове горнятко.

Андрусь і Спілка стали над черепом як укопані. Потім Спілка для більшої певності оглянув осколки казана і надщемлений камінь.

– Чого на світі не буває! – сказав він і, проткнувши затичкою люльку, набив її знову потерухою.

– А ця голова одрубана, – сказав Андрусь. – Чого б її інакше захоронювали в казані? Може, її відсікли в татарське нашестя? Тіло пішло з Дністром або згоріло, а череп поховали.

– Цілком може бути, – спокійно погодився Спілка, потягуючи люльку. – Скільки тих голів пішло за Татарщиною!.. А ти – моторний, – мовив він трохи згодом, звертаючись до Андруся. – Шпаркий, бестія.

– Хи-хи! – засміявся Андрусь. – Ви наклали б на себе руки, якби я втік з золотом.

– Чогось довго не несуть мерця. – Спілка з-під долоні зиркнув на село.

– Принесуть, нікуди він не дінеться, – запевнив Андрусь. Нарешті з вулиці виповз затиканий корогвами язик процесії. Всупереч звичаєві, труну везли підводою, бо Ковальчук вмер не природною смертю і не заслужив такої пошани, щоб тіло несли до могили. У першому ряді процесії, вся в чорному, йшла Марина.

На фронті мені самому доводилося закопувати вбитих. Та це робилося в мовчазній, запеченій болем скорботі за тих, хто на черзі. А Ковальчука ховали поспіхом, машинально, перешіптуючись. Лунко загримав молоток по труні. Гриміт пройшовся по юрбі схлипуваннями. В цьому останньому гримоті є щось таке ж таємниче і маркітне, як у крику новонародженого.

– Не його жаль, – зітхнула Марина. – Жаль того, що він міг бути добрим.

Зверху хляпає змішана з вапном глина. Я дивлюсь на павутину балок і кроков, на сітку лат, за якою чисте блакитне небо. Якби сьогодні вийшов Мельник, з боку Дністра вже можна було б бити драниці.

Звечора Мельник просив мене зачинити до льоху начиння, аби не нестися з ним уранці, а наступив ранок – прибігла його жінка:

– Не ночував дома, не повернувся.

Ми обійшли бункер, оглянули каменоломню, перепитали всю вулицю – ніхто нічого не знає.

Непевно стало. Швидше б укрити хату, вимастити хоч один куток і переселитись. Тоді нікого на слово не підпущу. Гордій ходить похмурий, Хрущ насвистує одну й ту саму мелодію і вдає, що його не обходить ніщо на світі. Гордій невиспане хмуриться, витягується, спльовує. Мельник пропав, і це всіх пригнічує. Теж сплюнувши, я іду на Лісничівку до Крижа за перепусткою до Залісся. Збираюся дещо купити, поки не розійшлись гроші.

Під замком, відмахуючись від мух, стояли осідлані коні, навколо ліниво бродили роздягнені до пояса, брунатні від загару стрільці. Одного з них я запитав, чи можу побачити Крижа.

– Поцікавтеся у чергового. Ось він на ґанку. Вродливий юнак років двадцяти недбало кинув на мене синіми очима, поправив поясний ремінь з кобурою і загородив вхід.

– Чого треба? – вавкнув він, не поворушивши губами.

– Криж нікуди не поїхав?

– Сотникові ніколи. Не приймає.

– Я протиснувся мимо чергового. Він біг за мною і щось голосно шепотів, та я вже відхилив двері до колишньої панської стравниці, де тепер висів напис: «Карантинний інспектор А. Криж».

– Слава Україні! – привітався я за новими правилами.

– Пане Повсюдо? Слава, слава. Заходьте.

Черговий ні в сих ні в тих постояв на порозі і тихо причинив двері.

– Пане Повсюдо! – звернувся сотник весело. – Ви не мали будь-яких підстав ображатися. Я дуже хотів би, щоб ви змінили свою думку про мене, але, признаюсь, не насмілювався зайти до вас. Я зовсім відрізаний од світу. Може, брат вам писав цим часом?

– Скаржиться, – почав я брехати, – що в Галичині нерозбериха, плутанина.

Криж зітхнув:

– Цього в нас не бракує.

Він вийшов до суміжної кімнати і повернувся з пляшкою горілки і чарками.

– Посидьте в мене, пане Повсюдо. Бодай десять хвилин. Ви не уявляєте собі, що зі мною твориться між цими чотирма стінами. Сидиш йолоп йолопом між закінченими йолопами і переконуєш їх і себе, що безглуздя – це політична неминучість. Я, правда, змушений був зодягти мундир. Потім втягнувся… За ваше здоров’я… Потім втягнувся і повірив, що так треба. Просидів тут тиждень і думаю- чим так нидіти, ліпше ходити красти. Я вам по-доброму заздрю. Ви знаєте, чого хочете. А я?… Не прийміть за зле, але ви – хитрий, дідько забери, чоловік. Ви більше державна людина, ніж Петрушевич. Прошу ще по одній.

Криж розрізав кишеньковим ножиком скибку хліба і половинку подав мені.

– Вибачте, без закуски. Ми живемо на пташиних правах. Мені в Заліссі сказали не церемонитися з Гривастюком і присилувати його збирати з села продукти для сотні. І от ми живемо на пташиних правах. Сотня моя об’їдається ще зеленими черешнями і потиху нарікає на Крижа…

– Де ваша вітчизна, пане Криж? – спитав я.

– На Золочівшині. І дідизна, і вітчизна. Я з села, пане Повсюдо. І розумію, мені здається, село. Може, вам здається, що я побоююсь і тому запобігаю, то помиляєтесь. Оце мені, може, єдиний раз довірили силу, дали великі повноваження, і я хотів би як не зробити щось добре, то не пошкодити. Та допивайте. Повторимо… Якщо мені… - Він тихо підійшов до дверей і ривком відчинив їх, але за ними не було нікого. – Якщо мені звелять кривдити, я кину все і поїду до жінки й до дітей.

– Давно пора.

– Ще по одній, і все. Ви мене тоді несправедливо огріли. Мені приблизно відомо, до якого розряду належить рушничник, який стріляв у Павлюка. Я одне хотів знати – чи Павлюка не поранили. Потім хотілося передати через вас, щоб Павлюк кинув витребеньки. А ви мене випросили з хати… З святої хати. В мене було таке почуття, що я найогидніший сволотник. Та пробачте мені… Якось я був присутній на допиті справжнього комуніста. Переконаного, освіченого. Коли його запитали, чому на Україні комунізм не настільки впливовий, як, наприклад, у Росії, він, не криючись, сказав: «По-перше, немає політичного загартування. По-друге, прочитавши одну брошуру, комуністом не станеш. Такі люди лиш заважають. І, по-третє, продажність, викликана тим, що цей народ ніколи не покладався на свої власні сили». Павлюк звіркуватий, більше на себе надіється, того його ще не підбили. Але тут у замку запертий один його однодумець. Просидів одну ніч і все чистенько розповів про їх діяльність. Тут навіть організації немає. Просто збираються читати заборонену літературу. Подумайте: весь захід і схід горять революцією, а тут обговорюють брошуру якогось Баха «Соціалістичне господарство». Якщо говорити тверезо і щиро, то пора братися до зброї, а вони никають попід тинами із в’язанками часописів. Далебі, розумніше класти собі хату, як ви робите, чи сидіти біля бочки з вином у Шехтмана. Мене перекидали з карними загонами з місця на місце. Я цим скористувався, щоб придивитися до життя і вибрати собі якусь стежку. Може, ви чули про справу Коцка і Михаця? Там не грали комедії, зворохобили все Підкадпаття. Але знову ж через донощиків завалились. Ви знаєте: я чогось шкодую цих людей. Може, вони справді потрібні будучині, та з дурного розуму занапастяться, і перестріляють їх ще більші політичні комедіанти, які взагалі не мають ніякої шани в народі. Ви здогадуєтесь, кого я маю на увазі?

– Люди мали нагоду на своїй шкурі все випробувати.

– Прошу вас, пане Повсюдо: передайте мої слова Павлюкові. Дивіться, ні в одному селі немає вчителя. А хлопець майже закінчив гімназію. Та він стократ більше користі приніс би, збираючи до себе в замок дітей та навчаючи їх грамоти. Я навіть погоджуюсь, щоб він, коли вже на те пішло, нагрівав їх, як ви казали, своїм духом. Я загалом стою на роздоріжжі й готовий хилитися і туди і сюди, лиш би марно не гинули люди. Галичина вже й так спустошена. Туди на північ – тільки згарища. Якщо Росія, така велика країна, повернула проти старого ладу, то якщо вона досягне добра, ті люди, що гинуть, і ми, і всі підемо за нею. Нам багато не треба – лишень показати трохи тої волі. До цього й треба збирати сили. Я вам ще раз повторюю: в селі навіть організації немає. Нехай Павлюк не підписує собі вироку.

Неслухняною рукою Криж налив горілки.

– Чи той, запертий, часом не Мельник? – запитав я. Криж зажурено похилив голову, потім узяв мене за руку і, нерівне ступаючи, поволік за собою. Ударом чобота вибив затичку на дверях до льоху.

– Ось ваш Мельник.

Зарослий, засумований, з плямою засохлої крові на щоці, Мельник сидів недалеко біля входу на лаві. Він різко примружив очі від світла і знову опустив голову.

Описавши рукою широке коло, сотник боком сів на поріг.

– Ось ваш Мельник, – повторив він. – Ваші ж сільські побили його вчора вночі і привели сюди.

Я підсів до Мельника, і по-змовницьки потис йому руку, мовляв, не звертай на вояка уваги. Мельник напружено подивився на мене.

– Марію мою бачили?

– Приходила, питала.

– Передайте, що зі мною нічого страшного не трапилось.

– Прошу, пане Мельнику, – сказав сотник. – Пожалійтесь Повсюді на мене.

– Пан Криж твердить, – почав якось дуже поволі Мельник, – що мене могли б закатрупити. Але вони досі не розуміють, як він розцінює стрілянину на толоці, й прийшли примаститись. Тобто привели йому мене. Але це бабська самовтіха, пане сотнику, – промовив Мельник з занепокоєнням на лиці. – Це бабська самовтіха. Вони почули вашу підтримку і розперезались. Ви у селі, і цього доволі. Вони думають, що чинять щось потрібне вам.

– Пане Мельнику, – з докором сказав Криж, і з нього злетів увесь хміль.

– Біда. – Мельник розвів руками. – Завжди знаходяться апостоли добра, що присвічують головорізам. Ті намагаються нас знищити, а цей намагається переробити на свій лад.

– На свій лад я нікого не збираюся переробляти. – Сотник схопився на ноги і заходив по коридорчику за входом. – Я тільки радив вам поберегтись.

– Ось я і побережусь отут у льоху. Лиш дозвольте моїй Марії приносити їсти.

– І такі люди думають щось змінити в житті, - сказав Криж сиплим, глухим голосом.

– Не просто думаємо. Ми, якщо вже пішло на одвертість, – Мельник гірко посміхнувся, – ми щось робимо для цього.

– Книжки читаєте!

– Читаємо. – Мельник знову посміхнувся. – Купуємо зброю в Чехах. Показуємо людям, де правда. – Помовчавши, він попросив у мене прикурити і продовжував: – Ви скористувалися тим, що в селах пошесті, і хочете нас подушити, як бліх. Не вийде. Я вчора вже сказав вам, що в селі нема організації, але не тіштесь. Я не в організації, та я вам заявляю: не знищите! Ось…

– Пане Мельнику! На силу відповідають силою. Але ви для мене не сила, і мені вас по-людськи шкода. Ось чому я намагався попередити кровопролиття. В інших селах, знаєте, що діється? Щоночі різанина. Все вже опутала кривава помста, і на політику тільки звалюють.

– Знаю, – похмуро відповів Мельник.

– То якого дідька впираєтесь? – крикнув Криж. – Напишіть, що пориваєте з комуністами, і волос з вашої голови не впаде. Поки я тут…

– Моя голова облізла до того, як я зійшовся з комуністами. – Мельник засміявся. – Кому ви служите, сотнику?

– Я прагнув би служити людяності.

– Ви прикладом рубайте.

– Ну, республіці, - з викликом обізвався Криж.

– Республіці холуїв і товстосумів? Здирників?

– Їм, коли хочете. І це краще поки що, ніж служити тому богові, який розрізнює народ, щоб кинути його розірване тіло під ноги гієнам. Однак я…

– Чув. – Мельник замахав руками. – Чув, пане сотнику. Що ви, їй-богу, доказуєте мені, що ви ні в чому не винні. Я вас почасти виправдовую. Та не жадайте від мене неможливого. Присилуйте Повсюду, – він нахилив голову в мій бік, – вплутатися в політику, коли він їй не довіряє. Чого ж ви мене примушуєте відректися переконань? До речі, примушуєте своїми переконаннями. Це якась несусвітня нісенітниця.

– Пане Повсюдо, – звернувся до мене Криж. – Розкажіть же панові Мельникові, яких я дотримуюсь думок про все це.

– Слухати вас прикро, – сказав я. – Бачити гірко. Кепські у вас справи. Коли вже довелося зійтися під одним дахом, поживіть мовчки. Будьте по-сучасному ввічливі, потримайте свої переконання про себе. Я сумніваюсь, чи вони можуть що-небудь вирішити у цьому содомі.

Вони, мабуть, стомилися, сперечаючись, бо жоден не відповів на мої слова.

– Що переказати дружині? – спитав я Мельника.

– Щоб принесла їсти. Правда ж, сотнику?

Криж не відповів.

– Диво на диві, - посміхнувся я. – Щасливо, пане Мельнику.

– Усього найкращого!

Він, не чекаючи, поки ми вийдемо, перекинув на лаву ноги й ліг.

– Здається, я заїхав дишлом у чужий тин, – зітхнув Криж нагорі. – Навіщо це мені? Та нехай собі. Був на світі божому колосок без зернини, чого за ним тужити? Не так, пане Повсюдо?

– Ми обидва чимало пережили, – сказав я. – Нам ліпше не наводити один одного на розум. Радитися – одна річ, повчати – інша… Та мені пора. Я хотів у вас просити перепустки до Залісся.

– Ви збираєтесь до Залісся? Може, разом поїдемо?

– Тоді я завтра вранці прийду.

Повертаючись додому, я думав, що справді нема чого носом землю рити. Тут такого добра накували, що десять поколінь нащадків будуть уже готовеньке сортувати, і то правду важко буде визначити.

Перед світанком був проливний дощ. Не розхмарювалось, похолоднішало. На дорозі матово світились калюжі. Глина розмокла і розповзалась під чобітьми. Сіре каламутне небо низько висіло над горами, засмоктуючи з долів пасма бродячих туманів.

Криж жадібно курив, висунувшись з вікна і струшуючи мізинцем попіл з цигарки.

– Як настрій, пане Повсюдо? – гукнув він, дивлячись, як я витираю чоботи. А в кімнаті спитав: – Похмелитися не бажаєте?

– Щось не кортить.

– А я вас очікую, щоб за компанію. Я уступив.

– За добрий настрій, пане Повсюдо! Це нині найважливіше. – Закусивши шматком хліба, він пильно подивився на мене. – Я не міг заснути. Усі нутрощі перевернув мені Мельник.

– Не беріть до серця.

– Ви – нейтральна смуга. – Криж похитав головою. – Та хай йому сто чортів, поїхали.

«Нейтральна смуга!.. Чи були колись зойки сильніші від терпіння?»

Баскі коні, розбризкуючи болото, шарпнули двоколку. Одкинувшись в глиб сидіння, я примружив очі і, як у дитинстві, дивився на спливаючі колом луги.

– Куріть, – Криж подав пушку з тютюном.

– Отут збігли мої дитячі роки, – сказав я.

– Я, знаєте, що робив у дитинстві? Фантазував на різні лади одну й ту саму історію: стаю невидимим і добираюсь до ласощів у поміщиці Золотницької (і прізвища в них як на підбір). Мала також поміщиця доньку. Ну, прищепилась, може, ще з маминим молоком настороженість проти багачів. Так я ту панянку лупцював, поки вона не просила в мене пощади і не закохувалась. Я ставав господарем фільварку і роздавав усе майно людям. Правда, й собі трохи лишав.

– У недолітків одне на умі. Я примушував бути добрими.

– А ви боялися? Мене років до сімнадцяти переслідували страхи. Спершу боявся темряви і мерців, потім – духів. Але спав завсіди сам, на горищі. Зціплював зуби і одбивався від видінь. Потім ледве зведешся, та побігаєш – забудеться втома. Так само в мене було з голодом. Брати опухали, а я кину до рота, кілька черешень – і все гаразд. Черешні їв з кісточками. Я не стільки виносливий, як терпеливий. Я терпів з жорстокістю де себе. І одного просив у господа: щоб нещастя, які мені відпущені на все життя, спіткали мене до двадцяти п’яти років. Я боявся стати жебраком на старість. І ось мені минуло двадцять дев’ять…

– У мене було інакше, – сказав я, побачивши, що він не збирається продовжувати. – Я все хотів сам зрозуміти, соромився питати в старших. Почую уривок якоїсь розмови – і домислюю, що далі. Незабаром я всіх вражав здогадливістю. І треба так статися, якась дурна тітка прохопилась при мені: «У Грушівці вмер п’ятирічний хлопчик. Такий уже розумник був!.. Чогось бог забирає до себе розумних дітей». Після цього й почалось. Я не хотів до бога. Мати похвалить: «Ти в мене розумник, синку», – я чекаю смерті. Днями і ночами чекаю. Згодом я став пустувати, аби мене не хвалили. В селі захоплювались моїм батьком: «Боже! Як вам не страшно вилазити на ті височенні комини в ґуральнях?» Батько посміхався: «Я не боюсь смерті». Відтоді я придумував собі небезпечні випробування. Ходив по кризі, стрибав зі скель, забирався далеко в ліс. Словом, я кинув смерті виклик, і вона відступила… За чотири роки на фронті я бачив тисячі смертей, та я не тремтів: «Уб’ють чи не вб’ють?» Так-так, дитячий вік – це велика смуга в житті. Мої ось скритні. Чого?…

– Не знають, чому старші так дивно живуть, – сказав Криж, дивлячись кудись у порожнечу. Раптом він запропонував: – Називай мене. Прокопе, Ардатієм. – І журно додав: – Сумно ми, мабуть, виглядаємо. І всі, хто намагається зберегти в собі людину.

– Що ваша інформація сповіщає про Павлюка? – запитав я, думаючи про Миколу, у якого на всі випадки життя вистачає мірила.

Ардатій здивовано окинув мене очима:

– Ховається. – Помовчавши, сказав якось наче замріяно: – Павлюк – це не Мельник. Якби всі комуністи… Давай побалакаємо про щось інше.

Та до самого Залісся ми не перекинулися жодним словом. На вулицях було безлюдне, крамниці тупилися жовтими більмами віконниць. Під мурами сиділи з протягнутими руками інваліди – ще одне повоєнне нещастя. Ардатій сіпнув віжки, і коні пішли підтюпцем.

Біля костьолу ми повернули на торговицю. Під дзвінницею стояв, нерухомо дивлячись перед себе, згорблений бородатий чоловік з набряклим обличчям і опухлими, відкритими до ліктів руками. Коли ми поминули його, він раптом кричав пронизливим, скрипучим голосом:

– Повсю-ууу-до! Гей!..

Ардатій нерішуче зупинив коней, я сплигнув з двоколки і підступив до жебрака. Він дивився на мене блискучий нерухомими очима.

– Іван Крутій, Прокопе. З Мокирця. Ми разом училися в Покутського. Львів…

Я закивав головою, не впізнаючи його, і доторкнувся до його м’якої, гарячої руки. Видно, він по-своєму розцінив моє замішання і зітхнув:

– Що ж! Іди. Тебе ждуть.

– Почекає, - сказав я.

– А я – бачиш?… – у Крутієвих очах виступили сльози. – Доживаю під мурами… Сухоти. Пенсії не дали… Став непотребом.

– Давно так?

– Заразний уже… – Голос його затремтів і обірвався.

– Родина де?

– Ат!.. – скривився він.

– Ну, не відчаюйся, – сказав я. – Ти кудись у село переберись. Що ж тут?… Місто голодує.

– Та я вже скоро помру. Чую смерть…

– Ну, ні. Дивлячись на тебе, цього не скажеш. Поправишся. Ось почнуться жнива, на новому хлібі одійдеш за тиждень.

Крутій насуплено глядів під ноги, опустивши червоні, закислі повіки. Дихав він з перебоями, схлипуючи, через рот. Опухлі губи безвладно звисли у якійсь насмішкуватій міні.

– Іди, Прокопе, – сказав він тихо. – Дожидають…

На мить у його очах блимнула здорова, ясна іскорка, та вона не довго могла втриматися в палаючих зіницях і розповзлась, мов її спопелило.

– Хто такий? – спитав Ардатій.

Я коротко розповів про Крутія, закінчивши:

– Першокласний фахівець. І що ти скажеш! Коли держава розкидається такими людьми, то що це означає?

– Залиш ти її, Прокопе, – невдоволено мовив Криж.

– Дай йому хліба, – не здавався я, – і він…

– Усім неба не прихилиш, – пробурчав Криж, опускаючи ноги з двоколки. – Словами цей вузол не розв’яжеш, – додав він скоромовкою, з якимось винуватим виглядом.

Ми пройшли вздовж лавок. Незважаючи на розруху, тут дещо можна було придбати. Я купив Марині гаптований лейбичок з гранатового оксамиту, вовняну шалю, шеврові черевики-румунки, собі й дітям – матерії на костюми, взяв три пушкові шапки, на мене знайшлися юхтові чоботи. На Левадишине щастя, трапилися запаска і хустина. Виторгував ще сувій льняного полотна.

Під парканом дідок розклав на землі вкриті голубою окалиною молотки, зубила, щипці, барди, долота. Все було зроблено на совість, і я купив собі трохи інструментів на заробок.

Назад ми рушили надвечір. Крутія вже не було під дзвіницею. Небо очистилося від хмар, і сонце ласкавило теплом поля. Дорога хутко збігла до круч над Дністром і запетляла між чагарниками – ми їхали понад рікою, бо в лісі дорога ще не встигла просохнути. Навпроти Грушівки наздогнали Івана Крутія. Він стомлено волочив босі ноги, звісивши велику голову на груди і тримаючи через плече порожній мішок. Криж допоміг йому вилізти на двоколку.

– Піду десь на села, – сказав Крутій, віддихавшись. Чого тільки не витворяє з нами надія!..

– Ти правильно вирішив, – сказав я.

Ардатій мовчки озирнувся на Крутія і дав коням по батогу.

Грушівка лишилась позаду. Проскочивши краєм лісу, ми під’їхали до замка. Криж передав коней вартовому, а ординарцеві звелів нагріти води. На хвилину покинувши нас, він повернувся з парою натільної білизни і із зв’язаними шнурівкою черевиками. Поклавши це перед Іваном, він подав йому бритву і дзеркало.

– Поки приготують воду, – сказав він, – спробуйте, пане Крутій, поголитися.

Іван почав знімати густо полатаний сардак. Розвівши позад себе руки, закашлявся, на чолі виступили краплини поту, щоки налились кров’ю.

– Дозволь, я допоможу, – схопився я.

Він судорожне закивав і захлинувся, впавши немічним снопом на канапу. Посинілі нігті вгризлися в дерево. По бороді текла кров. Я підняв йому голову; схлипуючи, він дихнув, знову закашлявся, але цього разу приступ був слабший. Крутій відкрив наповнені сльозами очі і безтямним поглядом обвів кімнату. Він довго мовчки дивився на мене, потім на Ардатія і застережливо помахав пальцем, мовляв, не торкайтесь до мене.

Звечоріло. Ординарець приніс засвічену лампу.

– Піду, – сказав Крутій, беручи на руку сардак.

– Сідайте, пане Крутій, і не рипайтесь, – сказав Криж. Я сам сухотний і знаю, що це означає.

Крутій недовірливо зиркнув на Ардатія, але сів. Через якийсь час йому стало легше. Ардатій розповів про десятки випадків, коли видужували хворі на туберкульоз. Іван пошамкував товстими, пересохлими, потрісканими губами. Потім узяв бритву, потримав секунду, заніс вістря над щокою. Стрільці внесли цебер з водою. Ардатій поманив мене з двері.

– Нема підходящої одежі, - сказав він. – Але тут Павлюк дещо з себе полишив. Хочеш – принеси.

Крутій уже поголився. Верхня губа по-старечому зібгана, нижня одвисла, підстроюючи засмученим очам огидну гримасу. Масивний, схожий на шматок кишки ніс то роздувався, то тулився до обличчя.

– Тепер ти більш-менш нагадуєш Крутія, – сказав я. Іван майже не їв. Відпив кілька ковтків липового чаю, поклавши до рота грудочку хлібної м’якушки, довго пережовував її, нарешті подякував, чужакувато відсторонився. По шибах бурхавицею вдарив дощ. На толоці заіржали коні.

– Відпочинете, пане Крутій, – сказав Ардатій, – тоді я попрошу вас перекувати в сотні коней.

Іван глипнув на Крижа з якоюсь безтямною, острашною надією.

Черевний тиф звалив одного за одним Лисюка, Хруща, Івана Тимоша. Ілля Гордій посвистує, добиваючи дах, ми з Мариною викладаємо мачульцями стелю.

– Агов, Прокопе! – кричить Ілля.

– Чого?

– Звели жінці не вертітись піді мною. Весь час кручу головою, так і звалитись не тяжко.

– А ти на Марину не задивляйся.

– Бо що?

– Що? Ніяка партія тебе не перекувала, а я це зроблю в одну мить.

– Ким же я тоді стану? – сміється Ілля.

– Півнем.

– А диви!

– Будеш кукурікати перед сходками всім партіям.

– Е, пощади, брате. Пощади, відрікаюсь від політики. Ці дурні почали вибивати один одному вікна. Щось вони не довіряють Крижеві і перестали стріляти. Зате щоночі вікна дзеленькотять. Вчора Іванчукові вибили. Катерина десь живцем доїдав Гривастюка. «Який ти верховод! – пищить по-бабськи Ілля. – Який? Га? Нема ладу в селі! Нема в Колобродах ві-і-ійта!..»

– Невже вона з Іванчуком?…

– Аякже. Гафія – викапаний Іванчук.

– Викапаний.

– Вилитий, – сміється Ілля.

Я іду з відрами до Дністра. Жовтаво-зелені дощові води швидко минають. Отак і життя: нап’ється зла – і тече каламутною повінню. Коли я йду назад, мене перестріває Василько з конвертом. Я із здивуванням дивлюся на дату. За штемпелем виходило, що лист прийшов у листопаді минулого року.

– Хто приніс?

– Стінковий, – каже Василько, – Гривастюк просив його, щоб тобі передати.

Лист був заадресований на Гривастюка, конверт розпечатаний. Йосип писав коротко, великим, розмашистим почерком. Дорікав Гривастюкові, чому він не повідомить, що сталося з Повсюдами.

Порвавши листа, я біжу до Левадихи і напихаю конверт гербовими аркушами.

– Що сталось, Прокопе? – задихано питає Марина.

– Нічого, – сміюсь я. – Ми з Гривастюком влаштували переписку. Сьогодні з нашого кута ніхто не їде до Залісся?

– Молотковський, але він уже, здається, поїхав.

– Мариночко, – прошу я, – побіжи довідайся, може, він ще дома. Але ні. Почекай, я заклею. – Розвівши клейстер, я густо намазав дашок конверта. – Біжи, Маринко. Нехай вкине до поштової скриньки.

– Але що це? – стоїть вона мов укопана.

– Швиденько, Маринко. Потім розкажу…

О, бестія! Що ж він собі подумав, отримавши два майже однакові листи від Йосипа, причому написані різними почерками? Збагнув. Йосипів притримав, тепер торжествує: «На! Брат справді перепитував про тебе. А ти? Ти його не бачив і не хотів бачити, не писав і не хотів знатися, хоч скористався його іменем і становищем».

– Я його ще застала. – Марина повернулась захекана. – Що воно за лист?

– Колись, Маринко. – Я ліг на ослін і заплющив очі. – Колись, їдучи сюди… Словом, я знав, що брат Йосип заправляє якимись справами в державному секретаріаті. Я хотів було до нього піти, але… Словом, передумав. Половину хлопців, з якими я переїхав кордон, забрали на східний фронт. Решта розбіглась. До Львова я сяк-так добрався. А що далі? До Йосипа я не хотів іти. А знав, що будуть питати. Ну, я від Йосипового імені написав Гривастюкові, мовляв, чи проживає в селі такий-то. Поставив: «Ради секретаря». Словом, до мене після цього не сміли чіпляти Та я не сподівався, що Йосип теж напише і теж Гривастюкові. І от Гривастюк одержав водночас два майже однакові листи. Йосипів заховав собі, а мій – мені прислав. А тепер ось і Йосипів підкинув. Сучий син. Він уже тоді доглупався, але мовчав. І от раптом присилає… Це виклик.

– Прокопику, я чогось боюсь.

– Нічого він мені не зробить, Маринко.

– Не кажи. Потерпаю.

– Що ти, Маринко? Велике цабе – Гривастюк.

– Боюсь.

– Але ж не хочу я з Йосипом нічого мати, – гримнув я роздратовано.

Вона мовчки закивала головою і сіла на стільчику біля мене.

– Казав Молотковський, що Криж зліг на тиф.

– Як? – Я полапав кишені, але кисет з тютюном залишився коло нової хати.

– Вже без пам’яті. Стрільці порозбігалися хто куди.

– Самого покинули?

– Прокопе, Прокопику!.. Не смій! – Марина заломила руки.

– Я не буду заходити до замка.

– Прокопе, не роби цього, – застогнала Марина. – Прокопе!

Її надтріснутий голос вивернув у мені душу. Але я непослухав. А дорога на Лісничівку ще ніколи не була таю довгою. Журно погойдувалися на вітрі берести. Журно лився спів пташини з ялиць. Все ніби попереджувало про небезпеку.

Навколо замка вітер перегортав жмутики сіна, гримали двері, дзвеніли шиби.

Криж головою звисав з канапи, слабо ворушачи, губами. Опухлі повіки конвульсивне напливали на очі, то відкривали їх. Це вже була не людина, а нагнічена вогнем груда м’яса. Над нею метушились у снопі сонячного проміння іскри пилу. Такий же хаос, мабуть, у Крижевій голові. Він то насторожувався, наче до чогось прислухаючись, то хмурився, ніби не йняв чомусь віри, то на перекошений ріт набігала несподівана усмішка, розходилась зморшками на щоках, перетворюючись в оскал болю.

Надворі почувся гомін. Я вийшов на поріг. Перед замком зупинились три верхівці – двоє стрільців і санітарний поліцай. Вони довго перемовлялись, показуючи руками на вікно, за яким лежав Криж, нарешті повернули коней і галопом помчали на тракт.

Потім прийшла Марина, принесла вінок з нанизаних на нитку зубків часнику.

– Візьми на патик і повісь йому на шию, – сказала вона. – Кажуть, часник помічний, – Але, заглянувши через вікно до кімнати, вона тихо додала: – Він не виживе. Виживають слабші здоров’ям, не такі…

Зволоженими очима заглянула мені у вічі.

– Ти не торкався?

– Ні.

– Куди ж ти?

– У льоху запертий Мельник. Піду випущу. На дверях висіла колодка.

– Мельнику! – гукнув я. – Пане Мельнику!

– Я тут, – почулося з підземелля. Уламком підкови я виважив скобу. Перш ніж відхилити двері, я попередив:

– Криж захворів на тиф, ні до чого не торкайтесь.

– Чув той гармидер, – прогудів Мельник. Глянувши на сонце, він розправив плечі. – Ну, вдруге я їм облизня дам.

Ми вдвох підійшли до вікна в стравниці і стали поруч Марини. Крижа кидало в гарячці. Та ось в горлі забулькало, він судорожне ковтнув і, витягшись, завмер.

– Кінець, – сказав Мельник.

Марина мовчки підтвердила кивком голови.

Через день поклало Іллю Гордія, а через добу я прокинувся від спраги. Марина повернулася з кухні з Левадихою. Старенька дала мені напитися якогось відвару і звеліла Марині засвітити лампу. Вони плавали переді мною тінями.

– Дай мені дзеркало, – попросив я Марину. Вони перезирнулись, і Марина подала дзеркало. З нього мов крізь туман на мене глянули прозоро-сині очі. Вони були спокійні. Навскіс і впоперек буквою «М» над переніссям викарбувалися короткі гострі зморщечки. Дві продовгуваті зморшки обабіч рота, губи зіп’яті докупи, підборіддя розчленоване затіненою впадиною. Чоло високе, з півкруглими закутинами, спертими на рухливі борозенки. На вухо спадало пасмо русявого волосся. Я подумав: «Оце я». Ще раз глянув у дзеркало, щоб запам’ятати.

Досвіта гарячка відпустила. Коли Марина принесла опечатаний смолою конверт, мені здавалося, що нічого не станеться, коли я встану. Марина розрізала конверт і подала мені віддрукований на машинці аркуш. Я кілька разів перечитав і поманив Марину.

– У валізі золоті крони. Однеси всі до Гривастюка.

– Що з тобою, Прокопику?

– Однеси. За те, що я поклав на бункері хату, на мене наклали контрибуцію.

– Яку?

– На, прочитай.

Вона стиснула плечима:

– Але ж я не вмію читати.

– Контрибуцію, – повторив я, відчуваючи, як до голови вдаряє кров. – Бункер їм потрібний. Буде війна… Однеси крони… Я іду на фронт…

Навколо – химерні стовбури з обривками коріння.

– Божечку наш! – скрикнула Марина. – Зурна розпалась… – Боже!.. Прокопе!..

Вони сходилися ранесенько-вранці, потомлені і вкриті стертою в порох землею, з усіх чотирьох сторін і несли в руках – хто дощину, хто обтесаний на стіну камінь, а хто просто жменю свіжої, що пахла надрами і вільгістю, глини. На них були попанахані австрійські й російські шинелі, кожухи з вицвілою вишивкою, міллю поїдені сардаки і киптарі. Ішли вони з непокритими головами, низько опустивший очі, ніби вже припало їм збродити усе піднебесся у попитах прихистку, а сюди збиралися з останньою, надтозапізнілою і соромливою надією.

Аж до Лісничівки запрудивши вигін, аж до каменоломні заповнивши круті спадисті схили над селом, вони стояли і чекали якогось знаку, і всі мали мою подобу і темні сліди крові на тілі. Мені було тужно і маркітно серед них, я чув, як перестає битися серце, покидають думки, і я за пам’яттю читав останню молитву – до смерті: «Одпусти мені ще хвилиночку духу, бо мені треба сказати моїм веселим гостям, двоє-троє сирітних слів про те, до чого я вже не доживу».

Край неба горіло сонце. Я дивився на нього заслізненими очима, Ще раз питаючи, чи є щось на світі певніше і справедливіще. Але тут серце вмовкло, потемніло в очах, і я ледве встиг відкрити уста:

– Вірою і правдою устаньте до свого прийдня…

– Тиша.

Книга друга

СПАДОК ВІКУ

Вже знято урожай, ллє дощ, і вітер віє.

Р. Тагор

І

– Хочу сина, Надко, – прошепотів Тодосій, притискаючи її до себе сухими, як грабові притужини, руками. – Сина, Надечко, – повторив з банною мольбою і розпачем.

Її залило малинове проміння.

– Надко, – покликав він.

Тепер голос його прозвучав вільніше. Вона підняла голову. Ще не торкане бритвою, запилюшене степовим порошшям Тодосієве лице всміхалося і ніби запотілося жалем. Крізь стріху до стодоли цідився глицюватий промінчик і золотив Тодосієві сторчкуваті брови й високе круто спадисте чоло. Якби Надія придивилась ліпше до його обличчя – до ніздрів, якоюсь судорогою стягнених до потилиці вух і звужених, полискуючих зіниць, їй стало б з Тодосієм ще лячніше. Але зміни на обличчі близької людини впадають в око лише після розлуки. Надія нічого не завважувала. Окрім того, вона носила в серці таємницю, яка мов глуха стіна заступала перед нею усе, на що інший звернув би увагу. Ось і тепер їй здалося, що Тодосій трохи облетівся, і хотіла було всміхнутися, але одне почуття зірвалося наполоханим голубом з чашечки душі, а натомість косооким яструбом всілося інше.

Її мучила тривога за Тодосія. Була ця тривога така незвичайна, ніколи не чувана, що Надія соромилась про неї думати. Якось минулого літа, коли Тодосій заїжджав до стодоли зі снопами, в дверях заклинило віз. Тодосій підважував то з одного, то з другого боку, тоді розізлився і, ухопивши розвору, так двигнув тічкою, що проламав обидва одвірки. З того дня Надії відкрився чоловіків двійник, який не давав їй спокійної години. Вдень і вночі вона відчувала його присутність, він закривав перед нею світ. Це було схоже на страшну напасть: був у неї Тодосій і був попри нього ще хтось. Часом вона не могла їх розрізнити і тремтіла цілу ніч, поки не зазоріє, поки той другий не покине хати.

…Тодосій притискав її до себе, а вона не насмілювалась глянути, чи це він. Раптом холодком по її напружених стегнах пробіг такий переляк, що вона, машинально зануривши в зерно, аж до землі, ногу, вигнулась і зіпхнула Тодосія.

Під стріхою шемрав вітер. Надія встала, витрусила з-за пазухи пшеницю і вклякнула край гірки збіжжя. Ніздрі їй свердлив запах поту, насильства над єством. «Боже! – скрикнула вона в душі. – За що така кара! А може, я люблю Тодосія?!»

Він подобався сусідським дівчатам. Їй ще не минуло і шістнадцяти, а Тодосій був набагато старший, то вона й гадки не мала, що він, можливо, її суджений. Та чула, як хвалять за смирну вдачу, шкодують, що не вибитися сироті в люди. Одного разу Кухарчукова Орися (в селі її мали за пусту дівчину), з ніжністю дивлячись Тодосієві вслід, зворушено сказала:

– Я віддала б йому все, що маю.

Видко, це була така хвилина, бо несподівано для себе Надія почала думати про цього мовчазного, відлюдкуватого парубка, а Орися стала їй найсердечнішою подружкою.

Тодосій був бідний. Запримітивши, кого покохала, родичі запротестували. Але Надія вперлась на своєму. Вибрала нагоду стрітися з Тодосієм наодинці, потім носила йому в поле полуденки і дочекалась сватів.

Старі відписали їм трохи поля. Надія перейшла до Тодосієвої хатчини, і десь з півроку їй гадалось, що в світі нема і щасливішої пари.

«Ой боженьку!..»

Надія заридала. Незграбно, ліктями падаючи Тодосієві на груди, мов боронячись, залепетала:

– Нічого, що на весну? Буде багато роботи. Чи зможеш без мене?

– Справлюсь, – відказав Тодосій. – Весна додає сили. А ти чого, дурненька, розплакалась?

– Дивися. Не знаю. З мене підмоги не будеш мати. Хіба що зварю…

Він сів, поклав на коліна голову, довго думав. І знову він став ніби чужий, їй хотілося щось діяти, аби від нього захиститися, хоч він, може, вже кудись забіг у розмислах, забувши про неї. Ледве пересиливши себе, вона притулилася щокою до його мокрої від тяжкого ціпа сорочки. Тодосій був затишний, з налитим тілом. Та десь підсвідоме вона думала: «Навчи, богородице, що робити. Не дай пропасти».

Тодосій ліг горілиць, задивився на попролизувану вітрами стріху. Надія вирішила сама його знайти. Зосереджено торкнулась устами його уст і легко, покірно витягнулась біля нього.

Через якийсь час у стодолі знов загупав ціп, забризкала по дощаних стінах вибита з колосся пшениця. Надія, озираючись, вийшла на обійстя, нагнулась до землі за решетом і почала віяти.

…Тодосій народився на переломі двох віків. Був це вже шостий «при здоров’ї» злидень у Сліпчуків, одначе своєю появою вселив підтоптаному Юстимові надію на те, що аж тепер йому заживеться ліпше. Поцілувавши Катерину в спітніле чоло, він окинув немовля розчуленим поглядом і хрипло прорік:

– В добру годину, синку!

Тихіше додав:

– Написано тобі бути маєтним, бо прийшов до нас між двома віками. Може, це всім щось провіщає?… Ану, злазьте з печі, - скомандував він принишклим під ряднами дітям, що все бачили і тихо пощипували одне одного, аби не видати змови.

Вони, як коти, зіскакували додолу в довгих сорочках, наввипередки прямуючи в куток за скринею, далі від батька, який схвильовано забігав по хаті.

– Цілуйте маму в руку, – звелів Юстим теплим і приємним голосом.

Катерина вдячно дивилася на них помутнілими від знесилля очима, рот її засікся німим риданням. На груди ніби примостилося лонно ласкаве літо, на очі враз рушили золоті полукіпки. Полукіпки йшли до хати рівними рядами, як черкеси на веселих вистояних конях, вимахували кудлатими, мов дубові верхи, гичками й подзвонювали:

– Щедрий вечір… Святий вечір…

Катерина пильніше приглянулась до горішніх сніпків і мало не зойкнула: з-за них то показувалися, то ховались дитячі голови. В одній вона признала Йвана, що задушився в бочці, куди садовила, йдучи жати, а в другій – зроду слабовитого Мирона, якого бог забрав до прощі, а в третій – Михайла, цього з човном збила крига на Дністрі.

Дивилась, дивилась на синів і знову знепритомніла.

…Минуло багато літ. На поправку Сліпчукам не випогіднювалось. Юстим з Катериною запитливо позирали на свого найменшого, поки кожне зосібно не застановилося на тому, що прикмета їх не стосується, що, як бог дасть, лишень Тодосій заживе веселіше.

Хлопець день при дні чув: «Ти в нас щасливенький, дитино». Слухав, звикся і повірив, що так має бути. Змалку навчився чекати, чекаючи – терпіти. Ніяке лихо не могло його збентежити. Від тифу вимерли родичі. Тодосій подався на копальні в Карпати. Півроку на баланді під землею. Потім возив сіль із Солотвина. Далі голодував, плекав вошей, але ні на мить не сумнівався в прийдешньому. Оженившись, зчорнів у полі. Дещо пристарав, перешив стріху на хаті, але це було не те, що йому судилося; непомильна в мандрівці до нього благодать ще десь простувала вдалині. Тому Тодосій не хотів дітей. Він мріяв про той час, код вчепить колиску над повною скринею.

Добровільно взяте на себе ярмо так само, як примусове рано чи пізно доводить до бунту. Тяжка робота і забарні сподівання достатку виснажили Тодосія. Його все частіші сковувала байдужість. У такому стані одні пустилися б берега, почавши кочівне життя, інші перетворилися б на лежнів, а Тодосій почав нишком божеволіти. Скривленого, його, можна було побачити де-небудь у ярузі з грудкою землі в кулаці. Він стискував пальці, ніби хотів видушити сік з грудки, або брав землю на зуб, довго смакував, поки очі йому не заливали сльози. Вечорами він не дозволяв Надії світити лампаду, стояв перед вікном, заціпенівши, майже не дихаючи, і очі його в такі хвилини палали ненавистю або, навпаки, були повні якоїсь неземної ніжності.

На людях Тодосій старанно тримав себе в руках, і про його недугу ніхто не здогадувався. Та якось він знемігся під час приступу, а коли спробував на ясний розум пригадати, що витворяв, пам’ять зрадила. Він жахливо мучився, затужив за дитинством, його охопило почуття страшної втрати. Якось, коли зрозумів, що уникнути безумства є тільки один шлях – заподіяти собі смерть, він тремтячими руками пригорнув до себе Надію. Того дня на купі намолоченої на податок пшениці він зачав сина.

І його відпустило. Загублений у міражі марних сподівань дух життя знову завитав у душі. Тодосій заспокоївся, скріпився якимись потаємними думками, які беріг, як скнара – кривдний набуток. Надія була задоволена тим, що перестала відчувати в чоловікові чужого, і не допитувалась, про що він мізкує. Та через рік у Сліпчуків скоїлося лихо. Докладно ніхто нічого не знав, але здогадувалися, бо Тодосій серед зими покинув Надію з малою дитиною і щез із села. А може, отримана у спадок од віку надія викурила його з-під рідної стріхи?…

Тільки ночами, далеко обходячи повітові містечка і великі села, до Львова добивався півторатисячний загін солдатів.

Два передостанні бої загін мав з німцями і махновцями, останній, на Збручі, - з поляками. Солдати були неймовірно зморені й брудні. Мундири висіли на них лахміттям; зотлілі підошви прив’язували до ніг обмотками; у багатьох голови були вкриті носовими хустками. Але при солдатах була справна зброя.

Кілометрів за тридцять від Збруча солдати зупинилися в лісі на постій, щоб поховати вбитих, яких забрали з поля бою і несли на руках. Тіла склали до одної ями, насипали високу могилу: Потім старший виділив караульних і команду за продуктами, а коли вони зникли в лісі, дозволив спати.

Це був сивий, згорблений і похмурий чоловік. Він не носив відзнак і був зодягнений так само жалюгідно, як підлеглі, зате зброї не мав. Чи причиною цього була недолугість, чи взагалі не брав її до рук – годі сказати. І все-таки жодне його слово не залишалось без уваги.

Старий ліг після всіх, постеливши під бік соснового галуззя. Дивлячись на нього, коли він заснув, можна було подумати, що це труп. Груди не підіймались, обличчя закам’яніло, навколо рота і під очима ніби хто припорошив дрібно розмеленим синім суглинком. Старий був високочолий, з круглими залисинами енергійної, але розважливої і поміркованої в оцінках людини. Видублене знегодами обличчя було дрібно посічене зморшками. Мабуть, почало старітись не на повітрі, а десь в кабінетних сутінках, в’янучи від душевних змагань і переобтяжень. І руки в Старого були довгі, сухі, невінчані слідами чорної роботи.

Галявину пражило сонце, диміла і гуділа мушва. Солдати спали мов мертві, дожидаючи судного дня. Старий прокинувся, тільки-но в лісі зашурхотіли кроки хлопців, які поверталися з провізією. Очі його дивилися чисто й спокійно. На мить він затримав їх на свіжому насипові землі посеред галявини, тоді звівся і рушив до солдатів.

– Чи не трапився вам десь поблизу струмок? – запитав він.

– Ми бачили за лісом озера.

– Як далеко?

– Зо двоє гін. Якщо йти просікою, будемо минати їх.

– Треба набрати свіжої води, – сказав Старий, дивлячись, як солдати розкладають і ділять на брезенті мамалиґу й сир. – Підіть хто, розбудіть хлопців на зміну вартовим.

Підкріпившись, солдати розійшлись досипати. А з присмерком вишикувалися в колони і рушили далі.

Перемишляни загін обійшов з півночі. Тільки-но вступили в ліс, почало розвиднятись. І знов Старий відібрав вартових і команду за продуктами, а решті дозволив відпочивати. Та цього разу він підкликав до себе високорослого, ще зовсім юного солдата, узяв з його рук туго напакований наплічник і рушив у зарості. Хвилин через десять на тракті до Перемишлян показався змучений, мов із тюрми випущений, священик. Назад він повертався надвечір. Тепер він йшов швидше, з непокритою головою, чого святі отці не дозволяють собі навіть серед пустинного поля На узліссі священик став солдатом. Загін уже відтрапезував. Старий взяв залишену йому скибку мамалиґи і цибулину, сказавши солдатові, який прийняв від нього наплічник:

– Цієї ночі за всяку ціну мусимо дістатися.

– Вмерло двоє поранених, – повідомив солдат; очевидно, він виконував обов’язки ад’ютанта.

– За всяку ціну, – повторив Старий.

– Ще одне самовбивство, – сказав солдат.

Старий болісно примружився, підніс руку до очей і нервово, судорожне ковтнув повітря.

До кожного його слова прислухалися, як до батьківського благословення, а запобігти самовбивствам він не мав сили. У когось з солдатів починається гарячка, і він прикладає до скроні дуло карабіна. Розбери – тиф чи віспа. Між ними нема лікаря. Солдат накладає на себе руки заради інших. До того ж хворого ніхто з селян не візьметься доглядати: бояться розстрілу, бояться заразитись.

– Поховали разом з тими… пораненими, – сказав ад’ютант.

Старий глипнув на скибку мамалиґи в руці, звів очі на верхи берізок над галявиною, постояв, постояв і, пригинаючись, ніби на його плечі звалили непосильний вантаж, рушив до куща ліщини, під яким йому приготували купу галузок.

– Пане письменнику, – пішов за ним солдат. – Після полудня над лісом кружляв літак. Нас, либонь, помітили.

– Я бачив, – озвався Старий. – Бачив…

Поволі, дроблячи мамалиґу тонкими пальцями, він пообідав і ліг. Над галявиною розносився шепіт. Серед високої трави глухо перемовлялися солдати. Заглядівшись на ще не пересотану літом основу стебел, Старий чогось згадав маленького веснянкуватого хлопця з-під Бережан, якого спіткала німецька міна в Криму. Стрільчик ходив у розвідку і приволік пошитий з телячої шкури повен махорки ранець. Тільки гукнув хлопців розбирати здобич, як під ноги шипучи впала міна. Він глянув на неї неповторно здивованим поглядом, і тут пролунав вибух…

Стрільчик ніяк не йняв віри, що перед ним живий письменник, прохав розповісти, як пишуться книжки Старий тлумачив йому «П’ять додати до п’яти, відняти два, розділити на чотири – буде два. Отак і книжку пишуть, щоб дія була зв’язана з дією, щоб суму можна було розкласти на множники і кожний з множників був висновком про дію».

– А ви багато писали? – спитав він з дитячим зацікавленням.

– Більшість своїх книжок я проїв, – відказував Старий.

– Як то?

– Я не мав з чого жити. Ми вимінювали свої сили майже задарма.

– А хто ви?

– Я з-під Рівного.

Цей тверезо-наївний сільчук так глибоко переймався кожною його фразою, що ніколи не затримувався на довгу бесіду. Ухопить те, що цікавить, і втікає куди-небудь подумати і повкладати в доброму ладі. А згодом приходить з новими сильцями-запитаннями. Лиш про одне перепитав двічі – чи Старий направду не німець або поляк. Вислухавши відповідь, він засвітився якоюсь потаємною ідеєю. Розміркувавши, Старий уже не радий був знайомству. Чого не буває! Повернеться хлопчисько додому і продасть спадковий городець, щоб послати якоїсь півсотні крон. При новій зустрічі він пояснив, що справа не в тому, що він не мав змоги влаштувати своє життя. Книжки можна писати впроголодь. За три останні десятиріччя на один том на нашій мові припадає двадцять на польській і німецькій. Притому з місцевих друкують усіляких підбрехувачів, а своїх – справді обдарованих – не друкують, аби всім було видко, що нема в цім куті світлої голови. Минає час, нікчемна писанина починає фігурувати документом доби, тоді як вона є тільки примітивною фальсифікацією життя.

Взяти оцих людей, що другий місяць у дорозі, йдуть з пекла в пекло. І про них напишуть. Пороблять їх попівськими синочками і зятьками, які в садочках біля пасік виголошують перед пашіючими здоров’ям нареченими пишномовні тиради про вісімнадцятий рік. А як же інакше? Гіркий досвід народу завжди прикріплюють до гетьманських і попівських шликів, розвішуючи ганчірки замість знамен над розтоптаним краєм. «Та вже пора збиратися…»

Старий розумів, що без бою не прорветься до Львова. Поляки, безумовно, забарикадували вулиці й готові до зустрічі. Проте Підзамче мовчало. Загін без жодного пострілу просунувся до середмістя і оточив ратушу. Вламлюватися до ратуші Старий не дозволив, бо всю надію покладав на вуличні бої і те, що до нього приєднається повсталий народ. Але всюди панувала тиша. Вона була рівнозначна зраді.

Старий звелів іти на тюрму, гадаючи, що до солдатів пристануть в’язні. Проте й тут його спіткало розчарування. Охорона склала зброю, наглядачі принесли списки заарештованих і слухняно розійшлися відчиняти камери. На подвір’я виходили сотні в’язнів. Коли Старий вигукнув: «Воля, братове!» – натовп відповів незрозумілим перешіптуванням. Старий тричі повторював, що вони звільнені, та слова його залишились без відповіді.

До в’язнів підходили солдати, щось пояснювали. Старий заточився на ногах, його одвели на тюремні східці. Коли він отямився, на подвір’ї були тільки його хлопці і розгублені тюремщики.

Вранці нічні патрулі доповіли бригадирові гарнізону, що в місті появився загін невідомих жовнірів. Полковник надіслав до Варшави термінову депешу. На цьому й закінчилося. Загін покинув Львів. Перед цим Старий доброї півгодини розмовляв з якимсь діячем розгромленої республіки на квартирі неподалік від пам’ятника Міцкевичеві. Повернувся до солдатів немов розбитий паралічем і ледве вимовив:

– На Стрийський тракт.

Минувши останні кам’яниці, загін зупинився. Солдати взяли Старого в середину кола.

– Панове, я вам не маю що сказати, – почав Старий, суворо дивлячись на малиновий небосхил. – Панове… Я не маю що сказати про тих, до кого ми добивалися…

Він махнув рукою, опустив голову, і голос його перехопило страшне чоловіче ридання. В рядах зашморгали носами, кривлячись, відводили очі. Вони йшли вмерти або звільнити місто, але в жертовнику часу вогонь погас. Змінившись на обличчях від жаху, вони вже не могли пізнати один одного і стояли як мерці. Викотилось сонце. Воно непорушне стояло над обрієм добру хвилину, наче не сподівалося, що доведеться світити цього тихого благословенного ранку.

Заспокоївшись, Старий продовжив:

– Прощайте, панове браття! Мені сказали, що не пора для виступу, що виступ готується. Будьте пильні. Прощайте. Не кидайте зброї. Ідіть додому мужами і батьками, не забувайте один одного, кажіть людям правду.

Солдати не розходились.

– Ви добре воювали, – сказав Старий крізь сльози. – То будьте також добрими людьми. Прощайте!

Перед ним розступились. Він одійшов метрів за сто і оглянувся. Солдати все ще не рушали з місця. Навколо них колихався синій димок ранку. Здавалося, в клубах цього димку неспокійно гарцюють осідлані коні, перекочуються гармати, пливуть тисячі наповнених військом човнів. Старий упав і довго не міг підвести голови.

Вже зовсім розвиднілося. Трактом гуркотіла підвода. Молодиця, що везла до Львова решета з яблуками, злякано зиркнула на немічного старця на узбіччі шляху: він блудив очима мов неосудний. Молодиця оперіщила конячину грабовим пужалном.

«Нема при хаті господаря, – подумав старий. – Видко, вдовиця. І без батога їде…»

Від’їхавши на таку відстань, що підводи вже не можна було наздогнати, молодиця озирнулась. Старець стояв навколішки і наче когось виглядав, але на тракті, скільки сягало око, не було живої душі. Так він стояв, аж їй навтямилося. «Божевільний», – подумала молодиця.

«Ще одна тінь історії впала на Стрийський тракт, – шепотіли губи Старого. – Тіні, тіні!.. Про що ви оповісте людям? А це залежить від запитань. Отой хлопчисько з-під Бережан був химерний хлопчисько. Щось своє будував із запитань, щось незвичайне. Чудовий це дар. Бо як не дошукуватися, як питати в тіней одне й те саме, то вони сторіччями залишаються недорікуватими».

Тодосій кружляв по камері важкими поривчастими кроками нервово розладженої людини.

– Сядь же ти каменем! – гримнув на нього Грушевич. За півтора року арештантського життя Грушевич забув, що він інтелігент, лікар, і ставився до інших не краще, ніж злодійчук з Підвальної Григорій Кмич.

– Та сядь же! – гримнув він удруге. – Чуєш? Тодосій і бровою не повів. Перед цим Кмич присилував його розповісти, як він опинився в каталажці. Тодосій надумав майнути до Канади. У Львові він сподівався заробити грошей, але наскочив на поліцаїв. Розтривожений, він метався з кута в кут, навколо рота в нього зібралися скорботні борозенки зморщок. Грушевича й сон похилив, а він усе ще ходив по камері. Прокинувшись удосвіта, лікар побачив його з піднятими до карниза над дверима руками. Тодосій стояв, упершись головою у візитерку наглядача. Грушевич перелякався, подумавши, що він у зашморгу.

– Ти знаєш, що безграмотному треба добре підплатити, аби виробили закордонний паспорт? – питав Грушевич Тодосія, посадивши на свій матрац.

Тодосій знизав плечима, проте по обличчю промайнула тінь занепокоєння. Він зіперся головою на стіну і тихо схлипнув.

– Хочеш – навчу читати і писати?

Із віконечка під стелею у камеру падав сніп сивуватого світла. Грушевич порився в клунку, який використовував замість подушки, видобув олівець і папір.

– Дивися сюди.

Тодосій одвернувся.

Грушевич з ваганням позирнув на олівець і надув губи. Він уже не міг зупинитися і почав ненавидіти Тодосія, який відмовою хотів зіпсувати йому настрій на весь день. Вже тепер у нього було таке відчуття, ніби за ним шпигують.

– Ну що я тобі кажу, – зашепотів лікар, бризкаючи слиною. – Дивись: оце я пишу слово: «Польща».

Професор історії Володимир Кривов’яз посміхнувся. Студентом він влаштував отаку студію Степаниді, легковажно почавши зі слова «любов». Степанида так і не збагнула таємниці письма, зате, рятуючи її гонор, мусили скороспішно готувати весілля. Потім він не міг без гіркоти згадувати ті канікули. Степанида була вірною дружиною, але він ніколи не знав, чого від неї чекати. Поки не махнув рукою – нехай робить, що заманеться, – вона попсувала йому немало крові.

– Польща. Пе-о-ел, – бубонів Грушевич, – м’який знак, ща, Польща. Польща загарбала Галичину. А це літера «ка». Ка-на-да. Ко-ло-бро-ди. Я знаю з вашого села Повсюду.

– Прокопа? – втішено перепитав Тодосій.

– Розумний хлопець.

– Він кудись виїхав.

– То нічого, він розумний хлопець. І Миколу Павлюка знаю.

– Павлюк має спілку з комуністами.

– Тихо, дурню! – Грушевич з внутрішнім страхом глипнув на Тодосія, ніби в ньому була вмонтована бомба. – Польща. Польща нас усіх по-витлум-лює.

…У Степаниди був депресивний психоз. До речі, і в цього Тодосія щось схоже. Якби Грушевич не занепав, хлопця можна повернути до здоров’я. Більшість душевних недуг – це недуги волі.

– Га-ли-чи-на. По-польськи Галичина – Ма-ло-польща.

…Медіатори руху в Степаниди накопичувалися продовж тривалого часу, відтак вона відчувала потребу кипучої діяльності і вносила в професорове життя такий розгардіяш, що він зрештою почав її боятися. Якось Степаниді завихторилося іти та грибами. В лісі проколола ногу, дістала зараження крові й померла. Вдруге Кривов’яз не наважився одружуватися.

– Ти маєш добру пам’ять, парубче, – радів Грушевич. – Покажи літеру «ер». Так. Тепер – «ща». Так, прекрасно. Слово даю, через місяць ти станеш тюремним писарем. А лікарем ти хотів би бути?

– Ні.

– Чому?

– Не знаю, не хотів би.

– Дивак! – прикро образився Грушевич. – Напиши «ел».

– Не хочу.

Тодосій переповз на свій матрац і натягнув на голову сардак. З-під поли виглядали тільки затоптані зеленкуваті п’яти.

– Дурень! – розізлився Грушевич і перекинувся на другий бік, але одразу ж звівся на дибки, крадькома зиркнув, чи не прокинувся професор. – Боже! – зітхнув він.

Він притулився чолом до холодного муру і з болем думав, що огрубів отут, у проклятій тюрмі, здрібнів душею. Навіщо обзивати хлопця? Сам же йому відбив охоту, спитавши, чи той не хотів би стати лікарем, адже такими речами не забавляються. Добре, що професор спить. У вічі було б соромно глянути.

Грушевич думав, що якби молодший, то не піддався б хвилевим настроям. А йому вже за сорок п’ять, у тюрмі сам для себе став нещасною і жалюгідною істоткою і чогось не відчуває потреби причаститися до минулої чистоти й цільності.

Наглядач з гримотом поставив біля дверей миску і відро з водою. Треба було вставати, бо повернеться рівно через чотири хвилини і забере відро, але Грушевич не мав сили ворухнутись. «Дідько з ним, – подумав він. – Нічого не станеться, коли день буду немитий».

Тим часом арештанти схоплювалися і займали чергу.

– Пане доктор! – штовхнув його ногою Кмич. «Грубість – від збайдужіння. Грубіян – це боягуз, пуста пересичена тварюка. Завдяки грубості ця тварюка самомобілізується і утверджується. А хай йому чорт! Треба вставати… Я брутальний з Тодосієм, бо він слабший, я можу зігнати на ньому злість і відвернутися від цієї гидоти…»

Змочуючи водою голову, Грушевич постановляв собі: беруся за книжку. «Пишучи, очищаєшся. Мене доконуе марновірство. Досить ниціти».

Він із замилуванням згадав роки практики в Тернополі. Робота його бадьорила, не давала впасти. А взагалі ніколи, здається, не мав ні сталого погляду на речі, ні твердої опори. Як би там не було, в Тернополі минули його кращі роки.

Грушевич витирав лице одним кінцем рушника, професор – другим. Лікар одним оком косив на професора. «Що за неймовірний чоловік! Весь вік уникає переслідувань, а дивіться, що за спокійні мудрі очі, яке благородне обличчя, яка стриманість і ощадливість у рухах. Ніби збирається почати ще одне життя…»

– Сьогодні ви в ліпшому гуморі, - сказав професор.

Грушевич здригнувся, промовчав. Потім, складаючи рушник, він сказав з посмішкою:

– Гумор цілком залежить від нас, пане професор. Що – що, а це у нашій владі.

Кривов’яз кивнув і став розчісуватися перед надщербленим дзеркальцем. Над дзеркальцем поволі пересували» тіні від ґрат. Самі грати знаходилися глибоко в ніші віконця, їх не можна було побачити, навіть ставши на табурет. Вночі тіні не рухались – проти вікна, мабуть, висів ліхтар. А вдень повзли по стіні, хтось вуглем поробив знаки, і тіні оповіщали арештантам: «Наглядач несе воду для вмивавання», «Почали роздавати баланду на сніданок»… На двох метрах муру вклався весь тюремний розпорядок.

Грушевич чекав, щоб професор відійшов од дзеркальця, думаючи: «Ми живемо тільки тінями…».

Після сніданку вони порозсідалися на матрацах грати в шахи. Фігурки були виліплені з хлібної м’якушки колись, за ліпших часів, коли в’язням видавали хліб. Трохи згодом наглядач кинув до камери сувій польських газет. З першої, же прочитаних уголос заголовків почалась, як і щоднини запекла суперечка. В’язні спалахнули в присутності газет і очима, й обличчями і горіли тривожно, як сторожові вежі в степу перед наближенням орди. Газет чекали мовчки, неспокійно Коли наглядач відчиняв двері, всі насторожувалися, мов дикі кішки, і кидалися на згортки. А газети були дворічної давності…

В центрах воєводств і в повітових містах гарнізонами стояли польські війська. У Галичині польські вожді вербували джур з колишніх місцевих партій. За республікою вже зникли і дим і нитка… А в камерах точилися політичні дискусії про тактику державного секретаріату і стратегію Антанти.

– Послухайте, що пише Пілсудський, – забігав з газетою по матрацах Григорій Кмич. – «Русини і більшовики, які до цього часу воювали між собою, тепер порозумілися, щоб атакувати нас».

– Брехня! – заревіла камера.

На стіні тремтіли тіні від ґрат, тремтіли губи і руки, під стелею гойдалась мішанина охриплих голосів. Нарешті, почали пробиватися окремі репліки.

– Вони не мають приводу почати війну з республікою.

– Світ проти цього грабежу.

– Вільсон – твереза людина. Вільсон посилає дипломатів перевірити версію Пілсудського.

– А «Покутський вісник» пише, що республіка продається Польщі…

Не брав участі в цих оргіях Кривов’яз. Якось Грушевич запитав, чому він не читає газет.

– Соціальним спіритизмом не займаюся, – відказав професор.

Він задумливо стежив за іншими і наче милувався. Одного разу, коли суперечка мало не переросла в бійку, він пробурмотів:

– У тюрмі ач які гарячі! Тут їм нічого втрачати. Тут нема надії. А на волі мовчали б.

Переважно оргії закінчувалися тим, що арештанти підсідали до професора і вимагали його думки. В такі хвилини їх цікавила не істина – їм треба було почути спокійний голос, щоб самим втихомиритися.

Професор бачив, що вже всі втомилися і зараз звернуться до нього. Та Грушевич роздув ще гострішу перепалку. Мова зайшла про просвітянські громади. Чи дозволять їх поляки?

– Не дозволять.

– Мусять!

– Дурниці!

– Ти, видко, хочеш, щоб не дозволили.

– Йолоп!

– Хам!

– Запроданець!

– Від йолопа чую!..

Сякалися. Кашляли. Нервово скручували цигарки. Сварка всім остогидла, та ніхто не хотів поступитись, прикусивши язика. Вгомонилися лише тоді, як Грушевич повернувся до того ж, з чого почав: що громади розпалися не через заборону; більшість їх складу в тюрмах. Тепер навперебій заговорили, що їх повинні випустити на волю. Влада не втримається без місцевих кадрів, найактивніших представників громад. Усі відчули себе молодими і сповнений устремлінь…

У житті накопичилося стільки диких, як на здоровий розсуд, засобів впливу на людей, що з них, за поодинокими винятками, щодня можна, як із глини, виліплювати щось інше. Тому такого поширення набрала торгівля ідеалами, і величезні маси народу час від часу безоглядно поринають у багно фанатизму. Хто був у камері, кожному раптом стало ясно, що без них не зуміють обійтись, їм хотілося думати, що уряд їх спеціально ув’язнив, аби зберегти, адже на волі навісніє голодна смерть. Лиш досвід предків – страх – стримував готову істерію рабопоклонства. Цей самий страх зіграв з ними жарт, коли прийшло звільнення.

Серед ночі в коридорах появилися наглядачі і, повідчинявши камери, гукали:

– Виходь! Виходь з речами!

Вони стікалися в тюремний двір. Якийсь недолугий дідусь кричав:

– Воля, панове!

– Провокація, – прошепотів професор.

Хтось знайшовся:

– До камер підводять труби. Заженуть назад і пустять гази.

– А ворота – навстіж, – злякано мовив Тодосій.

– Там, певне, поставили кулемети, – голосно продудонів Грушевич. – Лишень висунь голову!..

– Треба перевірити.

Хтось відокремився од натовпу. Грушевич поволік за собою Тодосія. Крадучись, попід муром рушило ще кілька чоловік.

Грушевич ліг на землю і виштовхнув за ворота клунок з пожитками. Тихо. Тоді він виглянув на вулицю і оторопіло рикнув:

– Утікай. Доки не пізно!

До світанку Грушевич з Тодосієм пересиділи в Стрийському парку. Коли почало розвиднятися, Грушевич спохватився:

– Тут можуть вчинити облаву. Нам ліпше змішатися з людьми.

Місто вже ожило, селянки торгували під фасадами фруктами. Грушевич купив яблук.

– Їж, їж. – тикав він Тодосієві тремтячими руками. – Солодкі.

Він відчув прилив ніжності до цього придуркуватого і безпорадного селюка й готовий був виміняти за його личаки свої чеські бештайгери.

Вони й не помітили, як біля жінки з яблуками зупинився поліцай. Він нагнувся до кошика, взяв яблуко, відкусив корінець, поремигав і кинув селянці монету. Вона догідливе напакувала його кишені плодами. Поліцай навіть не глянув на Грушевича і Тодосія. Посміливішавши, вони йшли за ним до Ринкової площі. Протиснувшись крізь ярмаркових до ратуші, стали під стіною біля худорлявого юнака, який продавав різьблені хрести.

– Я ж казав, що випустять, – усміхнувся Грушевич, косячи очі на сонце. – Звичайно, це хитрість, вона мене не тішить. Але нічого. Яка рука, так і гребе. Будемо мати на увазі. Так просто вони нас не куплять, ми будемо вимагати прав для всього народу. На силу будемо відповідати силою. Ми і в пригоні вміємо брати те, що нам належиться. Як ти скажеш?

– Мені б до Канади, – простогнав Тодосій.

– Поїдеш, – запевнив Грушевич. – Спершу стань до роботи, зодягнися, відчухайся. Треба обдивитися, примірятися. Нічого не роби навмання.

Грушевич весело поплескав Тодосія по руці, поблажливо всміхнувся. Дихав він поквапливо, ніби перед цим зійшов з марафонської дистанції.

– Передовсім треба роздобути інструменти. Чогось мені не кортить до Тернополя. Розпочну практику у Львові… Гм! Аж не віриться. Вони, сучі діти, переодягли охоронців, підстроївши під банду. Нічого. Вони хитрі, але й ми биті.

Ночували в парку, а наступного ранку знову вигрівалися під ратушею, біля юнака, що торгував хрестами. Тут несподівано побачили Прокопа Повсюду. Він приніс юнакові якийсь клунок.

– Не забудь купити тютюну, – попереджав Повсюда, примружено дивлячись на хрести. Тодосій почув його голос, – аж підстрибнув. Прокіп був блідий на лиці, дуже марний, погляд став суворішим, бесіда і рухи млявіші, ніж півтора року тому.

– Краяни! – розпростер він руки, коли Тодосій сіпнув його за куртку. – Ти як тут опинився, Тодосію?

– Ми з каталажки, – пошепки відповів Тодосій, сяючи з радості, як дитина.

– А з дому коли ж?

-. Та вже давно. Я поїхав невдовзі після тебе.

– То чим пахне світ? – засміявся Прокіп.

– Ой, не питай.

– Куди ж ви, хлопці?

– Нюхаємо запах сонця, – стаючи ближче, мовив Грушевич. – Земля нам просмерділась.

– Де зупинились? Я мушу йти на роботу, але хотів би з вами побалакати.

– Ніде, – простосердно сказав Тодосій. – Ночуємо в парку.

– Тоді я проведу вас до нашого готелю. Приймемо до товариства, Олексо? – звернувся він до юнака. – Приймемо. Люди свої.

Юнак байдуже кивнув.

– Ми живемо в підпіллі, - ведучи їх за собою, розповідав Повсюда. – Думаю, не подивуєте. Нині весь світ у підпіллі. На щирість не проживеш, не виживеш. У душі плачеш – очі усміхаються, ночуєш у льоху – вдень гордо несеш голову, ходиш без документів – зате вештаєшся під носом у поліцая.

Вони перейшли площу, забралися у захаращений дошками дворик, крізь розвалений мур перелізли в другий дворик. Тут Повсюда підважив старі двері, що ніби випадково лежали на цементній приступці, й показав пальцем на темний отвір:

– Прошу до господи. На добровільне ув’язнення.

Льох освітлювався двома заґратованими віконцями. Уздовж стіни з покладених на цегляні підмурки дощок були влаштовані нари, а біля протилежної стіни, впершись закуреною трубою в склепіння, стояла залізна піч.

– Справді, з камери до камери, – зітхнув Грушевич, кидаючи на нари клунок.

– Воля ваша, – сказав Повсюда. – Я тут сплю близько року. Тинявся парками, а коли похолодало, цей льох для мене був знахідкою. Якось уночі йду вулицею і чую – ніби з-під землі озивається скрипка. Ледве дошукався… Ну, мені ніколи.

Грушевич видряпався на нари, сів, прилизав нижньою губою вицвілі в тюрмі вусики.

– Лягай, Тодосію, – підохотив Сліпчука, що сиротливо озирався навколо. – Лягай.

– Я під вечір повернуся, – сказав з дверей. Повсюда. – Зрештою, тут і Микола Павлюк ночує, він прийде швидше, розважить вас. Можете спати спокійно, про криївку ніхто не знає.

Увібравши голову в плечі, Тодосій ступив до нар, розгублено подивився на Грушевича і тихо застогнав.

ІІ

Через кілька днів Грушевич привів ще одного жильця. Хлопці вже спали, я тільки-но вклався.

– Присядьте ось на тапчані, - запросив шанобливо лікар. – Я розведу вогонь і зігрію чаю.

– Не турбуйтеся, пане Грушевич, я не проголодався.

– О, тут ще є грань. Десь товариство роздобуло вугілля. Це недовго, пане Кривов’яз.

Я колись чув це прізвище, але вбийте мене – не пригадаю. Грушевич мені не сподобався з першого разу, і я вирішив почекати, може, з розмови вдасться зрозуміти, кого він привів. Ми берегли криївку потайсвіту, як святиню, але коли Грушевич почне сюди водити знайомих, нас викурять.

Спалахнули скалки, гість підшлапав до дверцят.

– Гай-гай, – схлипнув він, сідаючи на цеглину. – А ці мури витримають ще тисячу років.

Грушевич підвісив над полум’ям казанок з водою і теж опустився на долівку.

– Чорна кам’яниця, Корняктів палац, – вів далі гість, похиливши голову. – Життя насміхається над ідеалами, пане Грушевич. Вам відома історія цього будинку? Його побудували наприкінці шістнадцятого сторіччя. Костянтин Корнякт, отримавши дворянство, розмахнувся на шість вікон. Він підігрів марнослав’я архітектора Петра Барбони, спрямовуючи удар проти Софії Ганель, – її Чорна кам’яниця була найпишнішою спорудою на Ринковій площі. І палац її справді потрапив у тінь Корняктового будинку. Він став предметом заздрощів. Його за великі гроші відкупив орден кармелітів, а в ордену – воєвода Якуб Собеський. Відтоді він став колискою не тільки багатства, але й політичних інтриг. Між іншим, тут вкладався мир між Річчю Посполитою і Московщиною, архітектурним вивінуванням захоплювався рятівник січової республіки Петро І, коли готував коаліцію проти шведів, за переказами, Хмель наш теж ходив палатами з прискуленим оком.

Кривов’яз випростав ноги, зняв капелюха. Полум’я з печі освітило сиві, дашками, брови, лукою вигнутий ніс, під яким темніла тонка лінія з’їдених старістю губ.

– Перепрошую, – сказав він. – Я розговорився, мов за кафедрою. То через оцей пам’ятник. Свідки розв’язують язики. А тут інше не треба забувати: наші нащадки не знатимуть, як історія ховала в Корняктовому льоху композитора Павла Ганиша, про якого ви мені розповідали, різьбяра Олексу Чорноту… – Він на хвилину примовк, ніби вагаючись, чи називати інші прізвища. – Живцем поховані, - мовив, зводячи брови. – Що може бути страшніше?

– Закипіла. – Грушевич вийняв з печі казанок. – Всипати цинамону?

– Дякую, не треба. – Кривов’яз узяв горнятко з окропом. – Не шукайте, пане Грушевич, у мене нежить, я однаково не відчую запаху.

– А мені не кортить вечеряти, – сказав Грушевич, розчулено дивлячись, як гість попиває окріп. У мене виникло підозріння, що він уже почав смакувати нашу сумну ідилію. – Сьогодні прочитав у газеті, - порушив мовчанку Грушевич, – що під час громадянських війн світ втратив ще понад десять мільйонів чоловік.

– Я про це маю одну думку, – озвався Кривов’яз. – Коли добро здобувається ціною таких величезних жертв, то ніякі вітри не відженуть від нього запаху крові.

– Поступ завсіди дорого коштував. – Грушевич підкинув скалок у піч. – Що не вміщується в рамки часу, те мусить доступатися. Але на практиці це перетворюється в сумну трагедію.

– Бо час мусить закарбувати в історію кожний крок.

– На практиці, - додав Грушевич, – часто не завдають собі клопоту з вибором засобів. Іноді повертається так, що засоби ототожнюються з ідеями. Один з трьох не розуміє ідеї, яка засіла в головах двох інших, і цього досить, аби його звести зі світу. А натовпові байдуже до причин, йому влаштовуй видовища…

– Мабуть, це все-таки споконвічна біда, пане Грушевич, – м’яко поправив лікаря Кривов’яз. Я подумав, що зараз засоби переконання стануть засобами війни, але Кривов’яз був людиною вихованою і сказав: – Не хотілося б посилатися на чужий розум, та що вдієш, коли зловживають правом оцінювати явища. Чи не тому після сплину літ дев’яносто дев’ять відсотків того, що робимо, здається пустою тратою сил? Отже, я пошлюся на чужий розум. Я колись подумки сперечався з тим висновком, нібито люди готовніше служать ідолам, аніж ідеям, проте це так.

Грушевич, видко, не збагнув, як тонко обійшов його професор, і згідливо кивнув.

– А жорстокість – породження неосвіченості, - додав Кривов’яз, не даючи можливості заперечувати. Він зміряв лікаря допитливим поглядом і сказав: – Над загалом запановують окремі істини, ними намагаються загнуздати практику… Та, бачу, ви стомилися. Либонь, пора спати. Того папства ніколи не пересудиш. Через нього впала ЗУНР, люди гинуть як не в тюрмах, то в сирих льохах… Завтра спробую найнятися за репетитора.

– А мені в одному місці пообіцяли медичне устаткування. Треба раніше встати. Добраніч, пане професор.

Тільки-но запала тиша, в мурі піді мною заворушилась щуриха. Вона, здається, вивела малят і знахабніла. Я вважав, що всяке живе створіння, плекаючи потомство, повинно триматися обережно, а ця щуриха здуріла: я міг її знищити, але не підіймалась рука. Видко, їй надокучило чекати, поки стихне бесіда, бо діяла швидко і необачно. Вибравшись на нари, вона стала шукати чоботи, та я їх попідвішував до гаків на стелі. Щуриха відчайдушне зашкрябала в торбі, де ще, певне, тримався запах м’яса, яким мене почастував військовий кашовар, і навіть дозволила собі пискнути, розлютившись.

Гидка істотка! Вона теж не впевнена в собі, інакше чого доходити до такої несамовитості? Я всім розхвалюю льох, переконую, що тут міцнієш духом, адже наш дух прагне до вічності, а це стихія вічності. «Серед цих старезних мурів лиш дивак може втратити рівновагу», – кажу я. Хлопці краєм рота усміхаються, а на серці в них, мабуть, те саме, що в конаючої з голоду щурихи. Вона ще недавно контролювала всю Ринкову площу і дещо знаходила, а тепер боїться лишати потомство і теребить клапті газети під нарами.

Я повернувся на другий бік, і щуриха заніміла.

Тепер я не скоро засну. Думати не хочеться, згадувати нема що. Я злажу з нар, скручую цигарку. В темряві тиші важко сидіти один на один з собою. Ніби накрили тебе рядном ганьби, і нема тобі ні життя, ані смерті.

Проклята щуриха. Викурила душу з притулку вічності. Історія, сивий патріарх підлабузництва, подарувала мені куточок в Корняктовому льоху. Як це мило! Бо що людина без притулку? Дикун. Німина в сідалі сонця, якщо сонце можна порівняти з доброю, нерозумною квочкою. Людина без пристановища не має ні обличчя, ні майбутнього. І я стану дикуном, як, не дай боже, нас підслідять поліцаї, бо в хаті, яку я збудував, гуляють вітри, а штраф за те, що я поставив її на бункері, не сплачу продовж усього життя.

Де в битві з перешкодами програють наші надії, звідти не виносиш прихильностей. Та в мене, як у тієї щурихи після родів, інстинкт самозбереження перетворився на свою протилежність, і я готовий віддатися катові, щоб тільки люди змогли пересвідчитися, що в моїх жилах тече кров.

Я рушив у куток, де спав Тодосій. Прокинувшись, він ніяк не міг зорієнтуватися, куди потрапив. Я сів біля нього на нари.

– Розкажи, Тодосію, як там на селі. Він щось пробурмотів і нарешті отямився. – Що розповісти, Прокопе?

– Хату мою не валяють?

– Ні. Марина запросила попа, хату освятили. Тепер трісочки ніхто не візьме.

– Знаю, що люди не посягатимуть. А власті?

– Гривастюк нібито казав, що грунт ти купив, це твоє, а штраф виплатиш.

– Гривастюк далі війтує?

– Хто ж візьметься? Тут треба і нашим, і вашим… Треба вміти. Лиш писаря взяв.

– А Марина, Тодосію?

– Від Левадихи вибралась. У Ковальчучки. Помирились. Ти знаєш, що старий відписав поле на церкву? Ну от, тепер рівні, нема за що ненависть роздувати.

– Марина нічого не вимагала, – сказав я.

– Але Ковальчуки потерпали. Знаєш: підніми палицю – винний пес дає ногам знати.

– А ти чого зірвався з місця?

– То, Прокопе, якась мана, – мляво відказав Тодосій. – Все мені осоружним стало: поле, дім, жінка… Мені з голови не виходило, чого ти не розпитуєш. Гадаю, невже і в нього таке, як у мене.

– Я мусив піти. Мене могли засудити. А твою Надійку я пам’ятаю. Мила дівчина. Злагоди не було?

– Де там! І на суперечку не заходило. Розумієш, біда. Мені не переставало здаватися, що зв’язав Надії руки, кривджу своєю долею, що чим далі, то буде їй тяжче зі мною. Туманів, туманів та й зібрався до Канади… Ти ще був дома, як Крочакова Ревека розбилась?

– Ні.

– Скочила зі скелі в кар’єр, де ти камінь рубав. Ніхто нічого не знав, аж навесні дітиська знайшли. Вона вже – лиш кісточки. Мала якусь тугу, не могла перенести.

– Шкода.

– Шкода, – погодився Тодосій. – Вона була ніби з іншого світу. В серці носила біль, а де з’явиться – там веселість. Прокопе, а Павлюк коли тут знайшовся? – пошепки запитав Тодосій.

– Він поїхав після того, як у нього стріляли. Пам’ятаєш, він тоді був у мене, тоді Марині поранило руку?

– Чув, чув. Він досі з комуністами?

– Вертайся назад, Тодосію, – сказав я замість відповіді. – Бачиш, тут нема життя.

– Та бачу.

– Я не маю іншої ради. В місті мене не будуть шукати. Ти ж повертайся додому.

– Ні, Прокопе. Хочу дістатися до Канади.

– Надія сама зачахне.

– А на моїх очах висохне – ліпше? Я, Прокопе, думав. Тут нема мені ні щастя, ні долі. Навчуся грамоти, пристараю грошей і піду, як той журавель, за теплою хвилею.

Він тепер дограє на одній струні. Ліпше не відраджувати, бо нарікатиме до смерті.

– Тобі не холодно? – запитав я.

– У тюрмі звик до всього. Інші мучилися, а ми з професором навчилися терпіти.

– З яким професором?

– Був з нами такий. Кривов’яз. Статечний чоловік.

– Грушевич привів його сюди ночувати.

– Так? – завовтузився Тодосій. – Поговори з ним. Прокопе. Він мені як батько. Мене як посадили до них, то тиждень не видавали матраца. Кривов’яз їм сказав, що не буде приймати їжі. Миттю принесли. Небагато таких людей.

На газеті під нарами затанцювала щуриха. Тодосій замовк, наслухаючи, потім ліг і більше не озвався. Я кашлянув, та він, видко, не чув, поринувши в німу бесіду з якимись гадками.

– Тодосію! – Я поклав йому на плече руку.

– Га? – стрепенувся він.

– Ілля Гордій у селі?

– Так.

– Гаразд, спи, – сказав я, не маючи охоти зачіпати ще один неприємний спогад.

Після того, як, виходячи з оточення, уряд ЗУНР перебазувався до нашої закутини над Дністром, Гордій одного дня підбивав мене втікати за Збруч, а наступного агітував пристати до якогось, йому одному відомого підпілля.

У Заліссі з осадників уже була створена повітова управа, і доходили чутки, що в Колобродах розташується прикордонна сторожа. На буковинському березі Дністра румунські солдати поквапливо будували укріплення. Польські загони мали прибути в дня на день. Якось Ілля Гордій, якого швидше відпустив тиф, ніяково усміхаючись і ховаючи під набряклими повіками позеленілі білки, повів на мене атаку.

– Ми й не здогадувалися, що зунрівська влада тримається на волосинці, - сказав він. – Ми думали, що коли фронт по Сяну, то Львів мусить здатися. Але польська армія мала коридорець уздовж залізниці а Перемишля, і до Львова весь час прибували свіжі сили і продовольство. А стрільці не одержували підкріплення. Навесні Петрушевичеві вдалося перерізати коридор, та Львів уже не було кому брати.

У голові не зовсім прояснилося після гарячки, і бесіда мене стомлювала. Та Гордій до чогось мене підводив і гудів, як млин.

– Ти колись казав, Прокопе, що уряд ЗУНР не той, який потрібний Галичині, аби гарантувати від нової окупації. Але посуди: у лютому Антанта надіслала державному секретаріатові ультиматум з вимогою скласти зброю або йти на більшовиків. Ультиматум не прийняли. Тоді з Франції сюди перекинули армію Галлера. Петрушевич робив усе, що було можливим.

– Не знаю, – мовив я роздратовано.

– Правда, – вів своєї Ілля, – більшовики пропонували йому мирний договір. Але в нас багато хто гадав, що більшовики – тимчасова течія. Та були й такі думки: нехай Україна буде комуністичною, але сукупною. Може, Петрушевич дав маху. Пам’ятаєш, на селянському з’їзді в Станіславі всі делегати виступили проти нього? Він відмовився од переговорів і тим самим перешкодив сполученню червоної Росії і червоної Угорщини; революцію в Угорщині задушили, а тоді приборкали Галичину. Тут надвоє гадати.

Гордій зітхнув і скрутив нову цигарку.

– Ходімо на сонечко, – сказав я, спускаючи з ліжка ноги.

Надворі кошлатив листя на ясенах злегка схвильований і задиханий перед приходом осені серпень дев’ятнадцятого року. Марина з Левадихою і з дітьми пішли в поле по бур’ян. Під стіною сохло кукурудзиння і піняве лушпиння з качанів. Я розглянувся по оборі і сіпнув Гордія до хвіртки – захотілося навідатись до своєї хати.

– А ти знаєш, чого я сумнівався? – запитав я, коли ми вийшли на вулицю. – Я одного ніколи не міг вибачити: Габсбурзька імперія розпалась, я, солдат її, добираюся з фронту додому, а у Відні старі дипломатичні баби домовляються з тінями від трону про передачу влади в Галичині. За три тижні змінилося три вожді, які керували обороною Львова: Вітовський, Коссак і Стефанів. Не вмієте, сидіть та попивайте каву. Вони ж, мало того, навперебій галасували, що всі невдачі через комуністів. Усю молодь, яка могла повернути хід історії, називали комуністами.

– А торік ти про це недобалакував, – закинув Гордій. Ми наблизилися до хати і дерев’яними східцями піднялися на ґанок, стали біля незаскленого вікна на Дністер. Ріка бігла собі кудись, мов нічого не сталося. На затіненому тополями буковинському березі румунські солдати копали траншеї, у виярку на тлі неба лопати вихлюпували маленькі фонтани землі, і схоже було, що рвуться шрапнелі. Не без обопільної домовленості розділивши галицьку землю, сусіди не довіряли один одному. А галичанам залишалося нарікати на самих себе.

– Будеш закінчувати хату? – запитав Гордій.

– Так.

– Якась неясність довкола…

Я в душі посміхнувся. Щось намисливши, Гордій не відчував певності. Я знав, що він буде мене марудити натяками і притиками, поки в суперечці не висмикне десяток жил і не вибере ту, яка йому потрібна.

– Мені аж тепер стало ясно, як поляки все добре спланували, – мовив він. – Від Львова до найменшого хутора – всюди мали організації. Стрільці не встигли виїхати, а вони вже створили управу.

Він нагріб купу трісок і сів. Протерши мізинцем око, пильно подивився на мене, зітхнув і чи з жалем, чи з спокійним захопленням сказав:

– А галицька армія два рази здобувала Петлюрі Київ.

– У тому, що галицька армія перейшла Збруч, дуже довго буде відчуватися трагедія краю, – відказав я.

Гордій хворобливо скривився, і мені здалося, що він почне заперечувати, проте оскал на його знекровленому тифом обличчі несподівано розплився широкою усмішкою.

Вільно, поблискуючи, мов прощаючись, біг мимо очей Дністер. На буковинському боці на тлі голубого неба у видолинку вибухали фонтани землі. До ріки городом зійшла молодиця в підіпненій спідниці – десь, видко, прала в садку, зачерпнула коновкою води і, не глянувши на цей берег, знову щезла між соняшниками.

Дністер холодно поблискував на сонці, як злі сльози. Мене раптом осяяло, що стихія війни теж прокидається за якоюсь дивною логікою. Узяти хоча б мій бункер. Він австрійцям не придався, зате був потрібний республіці. Либонь, усе в житті так побудовано, що людська енергія не може пропасти.

– Я так думаю, – перервав мої гадки Ілля, – що треба не менше двадцяти років, аби тут знову зворохобилися, як у вісімнадцятому.

Я знизав плечима.

– Вже нема людей, що можуть організувати народ, – додав Ілля.

Я назгортав купу трісок в протилежному кутку ґанку і, сівши, зустрівся з пильним поблискуючим поглядом Іллі.

– Скажеш – ні? – спитав Гордій.

– Що ти вимацуєш? – запитав я навпростець.

Ілля, мов з переляку, здригнувся і нахмурився.

– Щось мусимо робити, Прокопе, – сказав він після хвилевого вагання. – Поляки нам показали приклад. Треба організовуватись, щоб не дати людям зневіритись.

Я похитав головою. Гордій невдоволено поморщився.

– Мені здається, що можна б і з комуністами робити один фронт, – додав він.

А вранці наступного дня до мене в нову хату прийшов за дорученням Гривастюка Іванчук. Не церемонячись, дістав з війтової папки документ і похмуро ковзнув по ньому очима.

– Штраф за зловмисне пошкодження військового об’єкта. Я перечитав постанову повітового суду.

– Якщо спробуєте ухилятися від сплачування, вас заберуть на примусові відробітки.

– Заарештовуйте, – сказав я байдуже. – Таких грошей, про які тут мова, – я потряс перед його носом постановою, – у мене не буде ніколи.

– Діло ваше, – з посмішкою відказав Іванчук. – Мені було велено попередити.

– Іди з очей! – сказав я, не в силі звладати з собою.

– Но-но! – погрозливо підняв руку Іванчук. – Ви не дуже… Ми вам нагадаємо, як ви побили поляків на Лісничівці.

– Геть! – Заточившись, я позадкував до сходів, опустився на дошку, тремтячими руками почав скручувати цигарку.

Надійшла Марина. Ми довго радились, нарешті вона сказала:

– Прокопику, тікай з села. Тут – смерть. А в світі, може, збережешся.

Вночі, перекинувши через плече торбинку з сухарями, я рушив до Залісся.

Ішов лісом, силкуючись зібратися з думками, але мої намагання ні до чого не привели. Я більше не вмів чесно розмовляти з собою навіть у тій мірі, як розмовляють з руїною. Усе було втрачено. Я передчував, що ніколи не ступлю на перехрестя доріг за Колобродами. Земля, котру я не за своєю волею покидав, здавалась мені ворожою пусткою, а там, куди я вирушав, були темні невідомі нетрі. Народжений від старовинної і до неймовірного сучасної тріади – війни, недуги й голоду, я, куди не робив крок, усюди чув жахливу колискову цієї тріади: вона співала про смерть.

У Заліссі при таємничих вогнях ліхтарів залізничники формували поїзд із покинутих січовиками платформ і товарних вагонів. Коли поїзд рушив з місця, я в останню мить, ніби кимсь невидимим підштовхнутий у бік, стрибнув на тамбур відпливаючого вагона.

У Львові мене зненацька захопив кремезний вусатий провідник, лагідна байдужість якого викликала в мене підозріння, бо мені здавалося, що за мною весь час стежать і ось-ось підійдуть з наручниками.

– Ви з нами в Польщу? – звернувся залізничник. Від його запитання у мене пробіг мороз по спині.

– В Польщу? – перепитав я. – Ні, я ліпше зійду у Львові. По-своєму розцінивши мою розгубленість, залізничник усміхнувся і подав машиністові сигнал рушати. Піднявшись на тамбур, він окинув мене співчутливим поглядом, а я мимохіть скорчив усмішку бродяги. На секунду в мене виникла думка розшукати Повсюду-Завадовича. Йосип не пішов за Збруч, я міг у цьому заприсягтися. Він навряд чи виїжджав зі Львова після того, як місто потрапило до рук польських офіцерів. Мабуть, сидів у комфортабельних покоях і, обклавшись газетами, писав спогади про одіссею державного секретаріату. Якось перед втечею з дому я надибав на глечику клапоть газети з наказом Петрушевича:

«Зважаючи на Найвищу раду держав Антанти, як представника сил, які мають впорядкувати Європу, наказую українській армії перейти Збруч на велику Україну проти більшовиків. Таким чином, даємо доказ, що ми мали і маємо протибільшовицьку орієнтацію». Йосипові є про що писати. Уявивши собі його одутлувате полискуюче обличчя на тлі синього оксамиту крісла, я відмовив собі в щасті побачення, одразу відчув полегкість і попростував на Личаківку до Покутського.

Старі прибирали в кімнаті. Майстер дивився на мене здивованими очима і схлипував схвильованим, здавленим смішком. Витерши рушником руки, він ступив назустріч, смикнув себе за вуса і гукнув до дружини:

– Постривай, стара, гляди, хто прийшов.

Я обох поцілував.

– Яким вітром, Прокопику? – запитав майстер. – Лагодь, стара, що-небудь на стіл, – звернувся до дружини і взяв мене за лікті. – Як же ти так?… Негадане. І не написав…

– Так уже трапилось, – відказав не своїм від зворушення голосом. – Покровителі витурили з села. Покутський вмить посерйознів і засмутився.

– Ти хочеш сказати – визволителі? – Він гнівним жестом махнув на вікно.

– І свої, і ці.

– Ну, сідай, розкажи до ладу.

Я коротко оповів, як Гривастюк вилами двох урядів приколов мене до землі. Покутський сплескував долонями і бурмотів: «Ах ти, бестія!», «Ти дивись!», «Ну й сволотник!» Очі його погрозливо блищали, на обличчі появився вираз муки. Кинувши погляд на накритий стіл, він махнув рукою.

– Після цього й чарка не мила. Забери, стара, наливку. – В кутиках його очей зібралися болісні зморшки. – Що ж це діється? Не вір своїм, не вір чужим. Кому тоді вірити?… А ми сяк-так перебиваємось. На ріденьких борщиках, на городині. Вже забули, як хліб виглядає. Стара он як подалась. То йди посьорбай юшки. З дороги тепленького хочеться.

Я зиркнув на східне вилицювате обличчя майстрової, що посіріло і взялося довгим пухом од недоїдання, і мене огорнув жаль до цієї доброї і мовчазної жінки. У її лагідних очах завсіди ніби світився ранок, а тепер вони так запались, що з них годі що-небудь вичитати. Покутський так само змарнів, постарівся, чоло ніби осіло, вуси, якими він завжди пишався, загострювали і спотворювали обличчя.

– Може, вип’єш? – кивнув він на плящину. – Ми тримаємо замість ліків. Міць має… Пригуб і ти, стара, задля такої оказії. – Він налив у чарки по наперстку густої, майже чорної рідини.

– Їжте, Прокопику, – тихо мовила майстрова. Потім протягом трьох днів я не почув од неї жодного слова. А з Покутським ми переговорили про все на світі. Я помітив, що розмови про знегоди нас стомлюють і ми ними надокучили один одному. Це й природно: виходу не було. Балачки діяли на нерви як хміль і викликали огиду. Третього вечора з будиночка Покутських мене виполошили поліцаї. Підночовував у Стрийському парку. Досвіта на горбку між липами нестямно заголосила якась божевільна.

– О-га-га-га! – моторошним великоднім калаталом заплескало між стовбурами. – О-ха-ха-ха-ха!..

Я вибрався на вулицю в околиці Франкового будинку. На протилежному боці, нудьгуючи, походжав поліцай, ще одна тінь стовбичила нижче, на повороті. Поліцай, який прогулювався, недбалим жестом поманив мене до себе. Простягнувши руку, він потер пучками великого і вказівного пальця.

– Документи?

– Не маю, – пояснив я по-польськи.

– Może, skończysz z tymi żartami?[26]

Мене врятувала бездоганна польська мова. Та на майбутнє я вирішив знайти собі яку-небудь щурячу нору…

Грушевич намагався зробити ввічливість прапором нашої комуни. Після тюрми він проповідував ідею всеосяжного гуманізму. «Дякую» і «прошу» лилося з вух. На всіх, крім Тодосія і Кривов’яза, Грушевич дивився з докором, ніби ми навмисне уникали, тюрми, щоб не відчути туги за культурним ставленням. Павлюк спробував було його напоумити, але це не помогло, а тільки пошкодило: Грушевич, як сектант, благословляв Миколу при кожній нагоді. Побачивши Грушевича на вулиці, ми старалися прошмигнути кудись у підворіття і перечекати, поки він пройде. Але він щоднини встигав провести кожного з нас під руку і намозолити слух повчанням.

– Світ почне нас шанувати тільки тоді, коли ми станемо високовихованим народом, – виголошував він. – Почуття братерства – ось що нас врятує.

І вижидальне поглипував, мружився, енергійно стріпував сивіючими патлами.

У нього була блискуча пам’ять. Він знав, що кому казав, і двічі не повторював одне й те саме. Мене він примусив повернутися до нашої першої розмови в Тернополі.

– Не забули моєї сентенції про совість, пане Повсюдо? – запитав він, з тривогою вивчаючи моє обличчя.

– Ні, - відповів я.

Грушевичів погляд потеплів, очі од зворушення навіть злегка затуманилися сльозою.

– Правду кажучи, – вирішив він винагородити мене, – я спершу було допустився помилки, подумавши, що ви маневруєте то мовчанкою, то несподіваними вивертами, аби набити собі ціну. Але, розміркувавши, я зрозумів, що він серйозний чоловік, навчений обставинами життя ховатися, як артист. Це непогано, Прокопе. Довірятися кожному стрічному не треба. – Зробивши паузу, він додав: – Мені однаково. Я вже небагато встигну зробити. До того ж серцем чую: мене чекає тюрма. Ще день, ще два…

Поки не ратував за любов до ближнього, він говорив розсудливо і викликав співчуття. Та в агітаціях був такий настирливий і потворно бридкий, що не було сили витримати. Якось я прийшов трохи пізніше і застав комуну, розділену на два табори: з одного боку Грушевич, з другого – всі хлопці, включаючи Кривов’яза і Тодосія. Треба мати певний талант, щоб так остогиднути. Вранці Микола розбудив мене і, з відразою киваючи на сонного Грушевича, покликав на вулицю.

– Ходи звідси, ну його до біса. Встане, знов заскиглить.

– Що сьогодні робиш? – запитав я Павлюка.

– Що роблю? – Микола зморщився, ніби не міг розібрати, чого я від нього хочу. Мені, між іншим, завжди здавалося, що він собі щодня видумує якесь заняття, аби, як кажуть, слава не пропала. – Перейдемо на той бік, – запропонував він. – Покажу дещо й хочу порадитись.

На розі вулиці Микола зупинив мене і показав на старовинні залізні двері.

– Твої свердла візьмуть їх?

– Кувалися, мабуть, ще при Данилі Галицькому.

– За ними конфісковане устаткування з друкарень. Я маю намір забрати шрифти.

– Я до них не наважуся підступити з свердлом, – сказав я. – Двері кували ювеліри. Глянь, які тендітні пелюстки, грона, зірки. Це історична пам’ятка.

– Гріх на мою душу, Прокопику.

– Бабаки тут ходять?

– Це не твоя журба. Підпою.

– А де дінешся з касами?

Микола нетерпляче знизав плечима.

– Потім ще раз обдивлюся, – пообіцяв я. – Та не надимайся, як соборний диригент. Кажу, що подивлюся.

– Гаразд. – Микола засміявся.

– Не тішся, ось дибає Грушевич. Аж руки потирає, що спіймав тебе.

– З камер лиш фанатики виходять з менше надвердженою психікою. Пересічні люди між чотирма стінами стають рабами почуттів, на яких, мов на казкових конях, вириваються з пут відчаю.

«Так, так, – подумав я. – У спеку кожний затінок – порятунок».

Якось на пошті я прислужився польському жовнірові, написавши йому листа до матері. Розбалакались, і солдат мені сказав, що в його полку потрібні слюсарі монтувати систему парового опалення. Я мало не підстрибнув. Не гаючи ні хвилини, поїхав з Віктором Живецьким – так звали солдата – в казарми. Командир полку погодився прийняти, бо моя робота обходилась казенній касі майже запівдарма: мені платили продуктами і по дві марки на тиждень. Через день я ублагав полковника взяти Покутського. Ми з Покутським монтували труби, після роботи я писав Живецькому листи і під вечір з тимчасовим посвідченням спокійно повертався до Корняктового льоху.

Цього разу Живецький чекав мене біля воріт, весело потиснув руку.

– Пане Повсюдо, ви зможете сьогодні затриматися? Відписала Ванда.

У зорі його штормив тріумф: «Ми переможці, пане Повсюдо!..».

Він не встиг освідчитися дівчині до армії і ніяковів, хвилювався. На хвилину покинув мене і прибіг з фотокарткою дівчини. У неї було гарне опукле чоло, розчесані з боковим проділом і короною заплетені навколо голови коси, тонкі, злегка вигнуті брови, глибоко посаджені, але щирі очі, маленький рівний носик і цнотливо, пелюстками складені губи. В рисах обличчя цілий лан невинності й ненадчерпнутої ніжності. Я уявив собі, що це моя сестра, з котрою розлучився в дитинстві й мав незабаром зустрітися. Слова самі попросилися на папір.

– Може, завтра, Вікторе? – запитав я. Живецький засмутився. Він дивився такими сповненими подиву очима, що все здавалося недоречним.

– Якщо вам ніколи… – Він хотів усміхнутися, але смуток спотворив усмішку, як натяк на близьку смерть.

– Завтра ж ти на місці?

– Так. А післязавтра стаю на вахту.

– Патрулем чи на пост?

– Патрулем.

– Попросись до ратуші. Я мешкаю поблизу, і ми змогли б складати листи всю ніч.

– Я скажу капітанові Сідлецькому.

– То післязавтра?

– Добре.

Солдат бігцем на радощах рушив до казарми. «Щастя же Павлюкові», – подумав я.

Покутський уже був на місці. Він і сьогодні мав для мене новину.

– Мій сусід, – повідомив він, – десь роздобув російську газету. Там реквізують фабрики й банки. Прибутки призначаються народові. Письменник, – Покутський називав письменниками всіх, хто підписувався під статтями, – додає, що такого світ не знав.

– Уряди змагаються в піклуванні про громадянство, – сказав я, згадавши недавнє розпорядження польських властей зменшити податки в зв’язку з розрухою. – Закон видали і посилили конфіскаційні банди.

– Ні, Прокопе. Ленін виконає, що обіцяє.

– Чи я проти того, щоб людям жилося ліпше?

– Як ваша комуна?

– Грушевич привів якогось професора.

– Візьмеш і мою пайку. Ми зі старою заклали на місяць запасу.

– Професор мені сподобався, – сказав я. – Грушевич розповідав, що він закінчив Віденський і Краківський університети, вів кафедру філософії у Львові, знає безліч мов, а від Грушевича немає порятунку. Почав проповідувати на вулиці. Дивись – трясе гриву поруч з якимсь пузанем, то веде під руку панянку або й польського капрала.

– В нас ніколи не бракувало обдарованих людей, та недолугість духу зводила на манівці. Почисть шурупи… Мудрі й талановиті люди в нас умирають од сухот, у самобичуванні й сумнівах. А знаєш чого? Бо силкуються вирвати дрібничку, вважаючи це великою політикою. А тільки дадуть по руках – і нема чоловіка. Або зрадив, або манія з’їла… Не так уже старайся. Потри трохи, аби припасувати.

– По-вашому, ця хапливість приводить до гірших наслідків, ніж сердите мовчання?

– Я цього не казав, але що правда, то правда: в нас уміють з водою вихлюпувати дитину. Ну, та це старожитності. Тут нічим не поправиш – ні мовчанням, ні укусами.

«Так закінчуються всі розмови. Втома. Загальна втома».

– Нашою пасивністю завжди користувалися баламути, – сказав я вголос. – Тільки зведеться покоління – і розпсотили. Загинемо, як тури.

– Не мели дурниць, – розізлився Покутський і роздув ніздрі. – Наріж різьбу. – І кинув мені на верстат залізяку.

– Допоможіть виламати один хитрий замок, – сказав я. Покутський не підводив голови. Я закурив і став біля вікна. На подвір’ї шикувалися солдати. Взад і вперед походжали офіцери, чекаючи командира полку. Кудись на грабіж збираються. Воно кинути б оті теревені до біса, але ж навколо безвихідь. Знаю я у Львові півтора десятка людей – ні у кого нема якогось виразного особистого життя. Усі надіються пережити, і всі ждуть кінця.

– Де? – несподівано запитав Покутський.

– Замок? У друкарні на Підвальній.

Покутський минав мене поглядом, як старовинний актор глядачів. Він більше нічим не цікавився, і я не повертався до сказаного. Але за ворітьми казарми після роботи запитав, куди і о якій порі прийти.

Накрапав дощ. Він пах небом, і хотілося дивитися на небо, недбало і ненатривко закидане білясто-синіми ліліями хмар. Та в місті неба мало. Люди відвикають од сонця, пам’ять не сприймає краси міста, бо витвори людської праці запам’ятовуються лише тоді, коли дивитися на них разом з сонцем. Найдосконаліші нічні пейзажі не справляють враження. На сонці й смердючий лісовий гриб не був би таким огидним, як у сутінках нетрів. Якщо я довго не бачу сонця, мене охоплює туга і здається, що на мене щось чигає.

Дощ полив як з відра. Я зняв шапку. На чолі розпліскувалися вистуджені розбудженим вітром краплі. Вітер напинав виноградні лози на фасадах. На вулиці збиралися струмки, і мчали до каналізаційних стоків, до похованої під кварталами Полтви. Там вони змішаються з нечистотами, потечуть до фільтраційних збірників і лише після цього отримають доступ до землі.

Закони природи суворі. Порушивши їх в одному місці, ми мусимо за це розплачуватися в іншому. Мені колись світ здавався неосяжним, подорож Магеллана – фантазією. А поїздив, походив – земна куля не такий уже гігант. На ній треба уважно господарювати, бо ми ще не все дослідили. Ми знаємо, що життя зародилося у водах, і недооцінюємо їх ролі. Вода за приклад править нам, за приклад… І ми, нерозважливі мельники, проганяємо воду з землі, а вона кидається на нас спустошливими смерчами.

Sub specie aeternitatis[27] люди – черв’яки. Це помилка. Ми страшна сила. Ми не уявляємо всього зла, яке виходить з-під наших рук. Нашого зла не окупити нашим добром.

Провидці розгавкались, що до тридцятого року наша земля стане землею перевертнів. Подивишся, як запопадливо спольщують населення, – ніби так. Але й не так. Ми навчилися підлещуватися, а приходить час – стріпуємо личину. Та біда – де терпіння, там застій. У терпінні більш зла, ніж добра. Покутський шпурляє в мене залізякою, коли я стаю на позицію провидців. А може, варто ворушити страх?

Не розхмарювалось, але дощ перестав. Сутеніло. Колись я любив блукати в таку пору без мети, думаючи, що ступаю по слідах загублених кимось сподівань. Тоді мені було добре, сам собі я здавався цікавішим. Мабуть, коли життя починає відрафіновувати досвід, перетворюєшся на машину. Непомірне згущення якостей суперечить природі. Треба жити простіше.

Показавшись у глибині вулиці й побачивши мене, Покутський з Павлюком повернули назад. Покутський ніс у руці скриньку з інструментами. Живецький ще з одним солдатом стояв під ратушею. Щось сказавши товаришеві, він пішов мені назустріч.

Усі ми чекали ночі. Закохано вдивлялися у німотні неосвітлені вулиці, в глухомань підворіть, у беззоряне небо, на якому мов навмисне вляглися і тулилися докупи, як вівці, дощові хмари.

Трохи згодом Покутський підійде до заповітних дверей, Микола буде стежити, чи хто не йде, а я під коридорною ліхтарнею в ратуші почну писати до прекрасної ляшки листа. Перед цим попрошу Живецького розповісти про Бещади і приспану легендами Тарніцу. Літо там у квітах і росах, ліси в дзюрчанні потоків, а потомки кріпаків-утікачів помутнілими зорами прощаються з горами, вмираючи від сухот. Під смерековими борами босоніж бігає худорляве, але спокійнолице дівчисько, тепер вражене тривогою чекання. Її хата, як каже Віктор, на пригірку за містечком, дерев’яна, вкрита ґонтами і непривітна всередині й зовні. В хаті ніби поселився дух суворої непокірності, що недолюблює зручності, затишок, квітки на стінах.

Віктор прийшов сюди з-під такої ж похмурої, підпертої сволоками стелі. Але він прийшов з завойовниками, і в його природній стриманості й лагідності пробивається погорда. Він неписьменний, та вважає, що робить мені доброчинність, адже я невибаглива людина, що складно виписує любовні листи за шматок хліба. Конфузить його лиш те, що зі мною, як із рівним, розмовляє капітан Сідлецький, родовід якого губиться на шляхах польського невільничого сторіччя і повстанчих еміграцій.

– Пане Повсюдо. – Віктор затоптався на місці, не сміючи сказати відверто, що вже почав нервувати. – Я вас заждався.

– Встигнемо, – відказую я, відчуваючи легке хвилювання і повну незалежність від цього солдата.

Ми прямуємо до ратуші. По млявості Вікторових кроків я визначаю, що він вражений відповіддю і його підмиває якесь недовір’я.

Живецький підкрутив гніт і підсунув ближче до ліхтарні клишоногий столик, на якому писар вдень реєструє відвідувачів. Коли мало людей, я писаря завжди бачу з вулиці. У нього застигле обличчя черствої і тупої людини.

Починаю писати під диктування першого ж, що заворушилося в мені, почуття:

«Добридень, Вандзю!

Я так одиноко почуваю себе на цій незрозумілій чужині…»

Якщо Живецький звелить прочитати листа, я йому щось зімпровізую.

«Народ тут непевний, ми ходимо по вістрю ножа. У Львові щодня стрілянина, когось убивають, ріжуть, розпинають. Ми вже поховали багато наших жовніриків…»

Я пишу на польській мові. Іноді мені не вистачає слова. Шукаючи його в пам’яті, дивлюся на сповнені подивом Вікторові очі. В них мені ввижаються всілякі жахи, і я не ладен себе стримати, аби не змалювати їх з найменшими подробицями. Ванда зомліє. А мамочка її розбубонить усьому містечку, який лютий, озлоблений край Галичина.

«Тут, Вандзю, голод і пошесті. Немає роботи. В нашому уряді сидять віслюки, якщо вони думають, що тут можна нажитися».

Скажеш це саме словами – не так пройме. А на письмі звучить, аж любо серцю. Для вигляду перечитую Вандину відповідь. «Я не сподівалась, що ви до мене напишете. Я зворушена вашими побажаннями». Той лист розбудив уяву, а цей впаде на неї вихором. Байдуже, цим куріпкам навіть до смаку, коли перед ними скаржитися на долю.

«Єдине мене тримає: надія, що Ви думаєте про мене».

Під стелею дзижчала муха. Голосно дихав Живецький, нагнувшись над столом.

Я виніс за двері недокурок. Тихо, озерне плесо ночі, весела сходинка в світлі ліхтаря. Я повернувся і дописав:

«Я мрію про Бещади і Тарніцу, Вандзю».

Я ще тримав у руці перо. Раптом: голоси, метушня, приглушений уривчастий свист. Живецький схопив з-під стіни карабін і кинувся до виходу. Я знав, що на такий випадок його будуть підстерігати Миколині товариші.

– Стій, Вікторе!

Наздогнавши його, я повернув за плечі до себе і ногою причинив двері.

– Пусти! Пусти! – пищав він. Я відпустив його і став біля дверей.

– Одійди, пся маць!

– Ти чого? – Я засміявся, але серце в цю мить огортав жаль.

– Одійди!

Він підняв карабін. Дзінь-дзінь!.. – задзвонило у вухах.

Вулицею з тріскотливим торохтінням промчала підвода, виразно чулося полускування бичиська. Я став боком до дверей, прислухаючись до стихаючого гуркоту коліс. Коли я повернувся до Живецького, він, запінившись, трясся на кріслі за столиком, звісивши набік голову. Через хвилину його відпустило, він уперся у мене своїми здивованими очима, але подив поступово сходив, натомість у них залискотіла шалена веселість.

«Тепер він вистрелить».

Та ні. Він знову затремтів, мов осиковий лист, і впав грудьми на столик. Я наблизився на нього.

– Пане Живецький!

Його лихоманило, як скупаного пса. Я тихо вийшов. Місто спало. Тоді я повернувся, видобув з-під Живецького листа, вклав до конверта, заадресував.

– Живецький! – покликав я знову.

Він не озвався.

На розі ратуші висіла поштова скринька. Опускаючи конверт, я подумав, що треба Марині послати вісточку про себе. Прихилившись до муру, трохи постояв. Моє тіло обливалось холодним потом.

На Миколу і Покутського налетіло двоє патрулів. Хлопці їх пов’язали і в тому ж таки будинку винесли з зав’язаними ротами на горище. А Живецького довелося забрати до льоху. Він міг мене виказати. Ми поклали його на долівці й очікували, коли він опритомніє. Раптом він затих. Микола не витримав і розбудив Грушевича.

– Хто це? – запитав той, нахилившись над поляком.

– Бачите – людина в біді, - розізлився Микола. – Що з ним?

– Хіба я бог? – відпалив Грушевич. – Огляну, тоді, скажу.

Він довго кукав біля Живецького, щось бурмотів, повертав його то боком, то горілиць, нарешті вже в сутінках світанку втомлено звівся і сказав:

– Нервовий шок.

– Це й без вас видко, – пробурмотів Микола. – Як це довго триває?

Грушевич помовчав, дивлячись на сіру пляму полякового обличчя.

– Кволий здоров’ям, – сказав він, мов розмірковуючи. – Нерви слабенькі… Боюся, що він довго не прокинеться.

– Летаргія? – підхопився на нарах Микола.

– Якщо не подіє денне світло, то він не скоро зведеться. Микола голосно, невдоволено засопів.

– Треба його переодягти, – шепнув він мені згодом. – А загалом йому пощастило.

Так, його мусили б убити. Мене пройняв дрож.

У мурі дратівливо попискували щури. Миколою кидало на нарах. Грушевич метушився по льоху. Я втомлено склепив повіки. Потім, коли я відкрив очі, був уже день, на Миколиному місті лежав роздягнений до білизни безживний поляк. Тепер нас стало восьмеро.

У кутку, приперши посірілого Грушевича до муру, стояв Микола. Він обсипав його обличчя голосним шепотом, погрозливо махав кулаком. Роздивившись, я побачив, що нари порожні, видко, всі, крім Миколи і Грушевича, порозходились.

– Ви що там не поділите? – запитав я. Микола відступив од Грушевича, і лікар підійшов до мене.

– Що робиться, пане Повсюдо? – мовив він зі сталевими нотками в голосі. Губи його набрякли і посиніли від хвилювання.

– Нічого страшного не сталося, – сказав я – Чого ви зчепилися? Ще мало вас біда товче?

– Я цього не подарую! – ще більше наїжився Грушевич. – Ви занапастили невинних людей.

– Заспокойтеся, пане Грушевич. Ви ж фаталіст. Зрозумійте, що так мусило бути.

Перевзуваючись, я позирав то на одного, то на другого. Микола був фіолетовий від злості.

– Так мусило бути, – повторив я.

Вони обидва покосилися на мене, і Микола сів на цеглу, а Грушевич почав порпатися у десь ним роздобутій валізці з лікарським причандаллям. Так я їх і залишив, поспішаючи на роботу.

Братчиків од мистецтва Павла Ганиша і Олексу Чорнот мені рідко доводилося бачити. Я приходив – вони вже спали, я ще вранці дивився сни – вони щезали. Тодосій як мара тинявся за Грушевичем, Кривов’яз переважно залишавс в льоху, читав або писав, натягнувши на очі маленькі окуляри в золотій оправі. Тепер професор буде ділити самотину з Живецьким.

Коли я повернувся з казарми, поляк дивився прискуленим оком на піч. Він, мабуть, усе бачить і запам’ятовує. Мені зробилося не по собі.

Кривов’яза не було, був Микола. Він щось писав на крайніх нарах. Поклавши до ніші торбу з хлібом і м’ясом, я нахилився над Миколиною спиною.

– Щоденник? – запитав я.

Микола завертів головою, ніяково усміхнувся.

– Протокол.

– А…

Це був докладний звіт про вчорашню операцію. Я перечитав кілька рядків і одійшов, бо Микола неспокійно повів плечем, ніби за комір йому кинули черв’яка. – Обов’язково все описувати?

Микола зосереджено подивився на кінчик пера.

– Навіщо?

– Документ.

– Устаткування – не документ?

– На основі цих протоколів складатиметься історія.

Я не міг збагнути, жартує він чи каже серйозно.

– Он як! – посміхнувся я. – Більше засідань, більше резолюцій – зворушливіша історія.

– Дай дописати, – нетерпляче загудів Микола. – Завжди тебе наднесе, коли… – Та він не договорив.

– Працюй, працюй. Добре, що паперу приніс. Я і собі протоколець складу.

Я вмостився на сусідніх нарах, шматком скла підстругав олівець. На мене скулив око Живецький. Мене знов огорнув жах, але я все-таки присилував себе писати.

«Мила Вандзю, – почав я. – Я вже тобі писав, що це за непокірний народ. Учора вночі ці люди напали на нас. Взагалі нас тут ненавидять від п’ятирічної дитини до білоголового діда. Вони нас обсипають прокльонами, камінням і кулями. Ми у вогні. Уяви собі таку картину. Якось наші хлопці робили в селі облаву, шукали зброю. На околиці побачили хатчину з забитими вікнами. Двоє пішло на обійстя, бо двері були відчинені. Тільки вони ступили до сіней, як луснули з’єднані з якимсь механізмом двері, й хату охопило полум’я. Хлопці згоріли живцем. Я думаю, що коли народ так уперто обстоює свою волю, то його треба пошанувати. Пиши мені, Вандзю, до запитання, бо є випадки нападів на військових листонош. Зичу тобі веселого настрою. Віктор».

Я ще написав до Марини. Розповів, що маю тимчасову, але несогіршу роботу. Гроші я вислав окремо, але в листі попередив Марину, щоб не сплачувала штрафу за бункер. Грошовий переказ я підписав прізвищем Івана Крутія.

Щоб згаяти час, я повертався з пошти околичними вулицями. Тут очам більше відкривалась злиденність і легше було скидати з себе окуття журби. Поки дійшов, серце стало на місце, я знову ввійшов у звичну роль людини поза простором і часом, якій відомо, що таке неминучість, але яка вміє себе щадити на той день, коли настане потреба в її силах і розумі. Мені здається, що це взагалі формула людини першої половини двадцятого сторіччя, та боюся робити це припущення переконанням. Свідомість величезних мас людей ще плаває на кораблях тих чи інших істин. Багатьом здається, що зійти на голий берег і спитати себе: «Хто я? Що собою являю?» – означає втратити себе. Ясна річ, що за подібні заклики мене кожний намагатиметься проковтнути просте зі страху за себе. І проковтнули б. Що я скажу? Що я жалюгідна, закостеніла, нецікава істота? Що я поки що непотріб? Ні, ніхто не змилується. В добу цього неймовірного бичування розуму ідеями девіз «Пережити!» спалено. «Жити!» – галасують ідоли, без прийдешнього, і галасує гайвороння над людськими окописьками.

В льоху я застав Тодосія і Кривов’яза.

– В долині Тігру і Євфрату… – шепотів Тодосій, нагнувшись над книжкою.

– А Грушевич де, Тодосію? – запитав я.

– Лишився в місті.

– Де ви були?

– Грушевич обходить квартири. Ой, що твориться, Прокопе!.. Йдемо вулицею, а нас зупиняє дівчисько й каже:

«Кохані пани, я мешкаю сама, прошу до мене». На одній квартирі ми побачили четверо опухлих від голоду дітей. Мами нема, і вони не знають, де ділась. На столі трохи грошей, купка муки. А вони вмирають з голоду. В селі діти дали б собі раду, а ці лежать покотом і пухнуть. Найстарше дещо вже розуміє, одинадцять років, та що з того, як його нічого не навчили! Грушевич каже: «Зварив би, хлопчику, затірки братам». Воно усміхається опухлими губами, відповідає: «Вони кричать. Вони мені надокучили». Я швиденько розтопив піч, приніс води, наварив тирби. Їй-богу, повмирали б.

– В долині Тігру і Євфрату, – почав він знову.

Професор перегортав побляклий енциклопедичний словник.

ІІІ

Олекса Чорнота став частіше затримуватись у підземеллі. Він підсідав до мене на нари, ми говорили про Рембрандта і Гойю, про Великого сфінкса і Тутмоса. Я не знав деталей, але відчував вагу мистецтва. Виснажившись у шуканнях і втомившись, Олекса приходив до мене.

– То на чому держиться світ? – питав він, усміхаючись крізь занепокоєння на подив чистою і лагідною усмішкою.

Я відказував:

– На гімнастиці розуму і душі.

Або:

– На вічних ідеалах.

Або ж:

– На людях, котрі зводять до спільного знаменника досвід сторіч і мають сміливість подивитися, куди прямує людство.

– Я ніколи наперед не думав, що відповідатиму. Мені було радісно зненацька кидати сачок в Глибину тої суміші, яку поначерпував з книжок і власних спостережень. І не соромився повторювати чужі слова. Є дуже точні, хоч, можливо, трохи однобокі висновки. Але є і обставини, які несподівано примушують нас відчути їх гостроту, є періоди в житті, коли вони то домінують, то забуваються, то повертаються в доповненому нашим баченням освітленні. Дуже прикро, Звичайно, коли ці висновки, пристосовуючи до потреб, перетворюють у догми. Ми зі смутком простежували, до якої ганьби доходить розум у таких випадках, до якої доводить сліпоти. Але тоді Олекса переважно залишав мене і, осяяний якимсь замислом, брався за пензель.

Бувало, що Олекса довгий час обминав мене. Тоді я питав у думках:

«Перескочив, братчику, Повсюду? Не заносься. Я кріпкіше стою на ногах…»

Та річ, можливо, була не в тому, що художник погорджував слюсареві. Мабуть, захопившись роботою, він забував і про мене, і про себе.

Це був гарний з обличчя, високий, статурний юнак, завсіди втомлений на вигляд, та починав говорити чи сміятися – усе оживало в його присутності. Досить було його слова, і предмет ставав прекрасним. Варто було йому з чогось посміятися, і ми бачили неймовірно смішне.

Вечорами Павло Ганиш награвав на скрипці, пробуючи виношену за день мелодію. Ми мимоволі стежили за Олексиним лицем, а коли було темно, хтось уставав світити недогарок свічки. Якщо Олексине обличчя прояснювалось, музика тут же підхоплювала нас і несла в казку. А якщо воно залишалося втомленим, ми починали нудитись.

Та картина його, щиро кажучи, мене шокувала. Назвав він її «Вербницею». Його метод грунтувався на суцільних протиріччях. «Знаки в мистецтві стерлися, – говорив він. – Обійтися без них, правда, не можна, отже, лаконізуючи їх до краю, треба їх класти під прес думки і водночас, як засобами виділення, ширше користуватися образами негативного змісту».

Я не раз підходив до полотна. В повітрі відчувалась весна, але берег річки ще сковувала крижана скалка. Це була пора, коли земля і небо ожили, а в стовбурах верб і гіллі затримався холод, який не могли пробити теплі соки, прагнучи напоїти бруньки. Допомагав сокам шал вітрів, хурделиця з дощу і снігу. Верби гнулися майже до землі, справа насувався темний вихор, над ним витало тепле небо, а в лівому куточку плямою розплилося апатичне обличчя.

Контрастом, – вербниця – апатичне обличчя, – Олексій пишався. Я ж радив перекласти цей сюжет на людянішу мову. Все разом, коли не підходити настільки, щоб пробивалося обличчя, виглядало прекрасно. Але до схематичності в композиції або треба було звикнути, або народитися іншим, щоб її сприймати.

Олекса не погоджувався.

– За мною майбутнє, - казав він жартуючи і серйозно.

– Рама в рамі, - сміявся я. Відступаючи деталі зливалися, і я бачив шедевр. Я відходив убік, деталі перетасовувалися, щось починало чіткіше виступати на передньому плані, але й це був шедевр. І так – з якого боку не стати. А з двох метрів усе йшло врозтіч; ніби заглянув у воду з плаваючими диковинними звірятами. – Штукарство, – додав я.

Чорнота на мить споважніє і знов усміхається. А може, йому треба було вигадувати. Хіба «хлопові» вийти в люди? Навіть з геніальними творами? Їх запотарайкають, вони не будуть осмислюватися і вмруть. Олекса це розуміє.

– Це епоха, Повсюдо. Це – епоха, – повторює він. – Як ти не збагнеш?

– Гримаси епохи, Олексо.

– Хочеш посваритися зі мною, Повсюдо? Вражий ти син! Тобі отаманувати, а ти печінки товаришам псуєш.

– Давай побавимося в підлабузників. Я тобі пообіцяю влаштувати персональну виставку, а ти мені – бунт.

– Бачиш, і в жартах видно, що в кого на умі. Либонь, і побавитися зрідка не зашкодить, аби ліпше відчути, чого хочеться. Але – почекай, Повсюдо. Будуть і репетиції.

Він збивався на якусь загадковість, чого я не зношу, і я залишив його.

Ніхто з нас, окрім Олекси, не міг зблизитися з Павлом Ганишем. Це був чорнявий низькорослий парубчак років двадцяти трьох-чотирьох. Він усе знав. Він листувався з половиною України, з ним не можна було спокійно перейти вулицю, стільки йому зустрічалось знайомих. Але він був верткий, як хорт, і слизький, мов лин. Сьогодні перед ним відкриєш душу, і він буде підтакувати, а завтра хтось буде казати протилежне – і він киватиме головою. Ми про нього знали лиш те, що коли він починає співати, люди відводять наповнені сльозами очі. Коли він брався за смичок, ми ставали серпанком на світанковій галявині, ми ставали безтілими, як ангели. Достеменно довідатися про його «сферу впливу» було немислимо. Та ми не раз захоплювали його з сліпим лірником чи вуличним музикою, коли він вищупував на скрипці якусь мелодію, а стрічний музикант у відповідь, як давно очікуваній людині, щось йому довірливо нашіптував під вухом.

Він часто ходив з Олексою. Павло на ходу щось палко говорив і розмахував руками, Олекса ж наздоганяв його широкими кроками, і збоку вони досить кумедно виглядали: один – високий, розмашистий, другий – куций, прудкий і напружений, як тятива. Очевидно, вони були щирі між собою. Знаючи, наскільки непокладистий Павло, я інколи допускав, що й Олекса фальшивить. У мене виникало побоювання, що в скрутну хвилину на них небезпечно надіятись.

Один випадок насторожив мене ще більше. Того дня я дуже стомився – ми з Покутським протягом кількох годин прошили трубами три поверхи, причому старий знемагав і найважча робота падала на мене. Я ліг на нари і слухав, як Тодосій читає газету.

Олекса затермосив мене за коліно.

– Вставай.

– Чого?

– Підемо в одне місце.

Я через силу звівся. На вулиці звечоріло. Ми минули кілька кварталів і піднялися на другий поверх якоїсь кам’янички. У кімнаті, куди ми ввійшли, було накурено і людно. Ми стали біля порога. В протилежному кінці, зіпершись руками на стіл, говорив сухорлявий чоловік у шкіряній куртці.

– Не тільки поодинокі люди цим стурбовані, - цідив він глухим баском. – Незліченні маси народу бачать, що животіють заради жалюгідного шматка насущного. Безбожна і жалюгідна щодо своїх наслідків боротьба за існування випиває людські соки. Тільки мікроскопічні краплини їх перетворюються в скарби, що рухають уперед цивілізацію і розорюють перелоги для нових поколінь. А громаддя мускульних і розумових зусиль стає димом. Люди поневіряються, продаються, тоді як у справедливому суспільстві досить п’яти років розумової чи, фізичної праці, і ви забезпечені на весь свій вік, можете без страху працювати на загал. Ще гірше тут, у колонії. Ми поза законами, ми не маємо на що надіятися, хоч нам і пробують вселити сподівання на ліпшу долю. Я повертаюся до того, з чого почав: пора піднімати працюючих на боротьбу.

Виступали інші. Говорили приблизно те саме.

– Повсюдо, скажи кілька слів, – торкнув мене Олекса.

– Іди, – ліктем підштовхнув Ганиш.

Я подивився на них і знизав плечима.

– Що ж ти підводиш? – зашипів Ганиш. Брови його тремтіли.

– Я ж не готувався, – сказав я. – І я не знаю, перед ким маю виступати. Хто ці люди?

– Не знаєш, то й не треба.

– Якщо ви самі вирішуєте, кому з вами бути…

– Хто бажає виступити? – гукнув на всю кімнату якийсь молодик, піднявшись зі стільця в перших рядах. – Я думаю, що все ясно. Читайте резолюцію.

За резолюцію проголосували і, розкурюючи цигарки, почали розходитись. Резолюція ні до чого не зобов’язувала, незважаючи на заклики промовців. Микола пише протоколи, ці приймають резолюції… Я постановив собі не вв’язуватися у ці привиденції. Мені, можливо, важче, ніж будь-кому з цих людей, але я нічого не бачу попереду і не хочу виставляти на оглядини свою біду. До того ж рефлексії – погана зброя. Це зброя приречених.

«А може, ні? Може, я погано бачу? – питав я себе, плетучись за Олексою і Павлом. – Людям, які погано бачать, сучасність здається неосяжною. Е, нісенітниці. Хочеш, щоб тебе знали, нападай. Так і роблять ці хлопці. А від того, що за межами Галичини будуть знати десяток-другий відчайдушних молодців, котрі ризикують собою, нічого не вирішиться. Коли йдеш угору, добре розрахуй сили».

І все-таки мене роз’їдали сумніви.

– Чого, хлопці, поопускали голови? – звернувся я до Ганиша і Чорноти. Мене підмивало виправдатися перед ними. Нема паскуднішого.

– Дитинство своє згадуємо, – буркнув Павло.

Вони вважали, що зроблено бозна-яку велику справу.

– Ти додому? – запитав Олекса. – Нам ще одна зустріч усміхається.

Вони звернули в провулок. Вони просто відокремились і тепер «обговорюють» мене. У Колобродах у це слово вкладають негативний зміст. Воно означає «пліткують». Кидають собі під ноги все, що ти маєш і чим живеш.

Вони відокремились, щоб відокремити мене від Галичини. Але і я дурний. Сказав би, що стомився. Ні, моя поступливість завжди доводить до непорозумінь. Спершу я подаю людям надію, а тоді підбирається така ситуація, що я мушу їх розчарувати. «Я вважаю за краще помилятися сам, ніж з мудрецями і цілим світом», – написав би в наші дні один француз. Біс із ними. Нехай відокремлюють. Крім них, є ще логіка життя.

Я помітив, що, йдучи мимо віконця у нашому льоху, вона уповільнює крок. Так було щоранку. Ми виходили один за одним через три-чотири хвилини і намагалися одразу згубитися в ярмарковому натовпі. Я завжди чекав під ратушею Миколу – він мене відпроваджував за місто. В цей час вона випливала з-за рогу чорної кам’яниці і йшла попри мури. Вона йшла легко, плавно, трішки випнувши груди під льняною вишиваною блузкою, ледь нахиливши набік голову. Пшеничного кольору довго підстрижене волосся спадало на ліву щоку. В неї були високі пружні ноги, чітко окреслена талія і м’які круглі плечі. Лице було бліде, брови настільки чорні, що виникав сумнів, чи їх не торкався вугіль, очі волошкові. У її ході, поставі голови і в тому, що вона щодня виходила однаково зодягнена, з одним і тим же виразом обличчя, і, нарешті, в тому, що вона кожного разу сповільнювала ходу біля нашого віконця, було щось таємниче. Якось я показав на неї Олексі.

– Нічого надзвичайного, – крізь зуби процідив художник.

Мені захотілося щось розвідати про неї. Я згадав одну ще гімназійну дискусію про якусь – уже забув яку – повістину. Перспективний українець після довгих пошуків національного ідеалу закохався в хутірну дівицю, одружився і почав господарювати. Гімназисти змішали автора книжки з болотом. Хіба мав право українець одружуватися?…

В дійсності так воно здебільшого і бувало, й ті гімназисти голосисті врешті-решт поженилися й розводять діток, але в літературі боронь боже про це згадувати.

Хіба я, українець, можу дозволити собі йти слідом за якоюсь незнайомкою і милуватися її станом?

Було якесь релігійне свято. Я допоміг Олексі винести оберемки хрестів під ратушу, захопився, розхвалюючи крам, і проґавив, коли вона виходила. Я побачив її уже біля віконця. Вона стояла на тротуарі й дивилась повз мене на мур ратуші. Мені раптом стало соромно, ніби вона могла мене знати раніше, ніж я став бувати на ярмарку.

Я пірнув у натовп і, не спускаючи її з очей, пробрався до Чорної кам’яниці. Вона вернулась, минула, мене, не глянувши. Я оддалеки рушив за нею, бажаючи, щоб вона мене вела якомога довше. У цьому нескромному переслідуванні знаходиш якусь насолоду, але я переслідував її лишень як дух таїни, як туманний слід чогось незабутнього. Я обзивав себе дурнем і маніяком, та продовжував іти, не бачачи в рухах її тіла нічого, крім досконалості.

Я б не осмілився заговорити з дівчиною, бо між нею і мною вже щось стало, якась священна завіса, яку я не наважився б підняти, якесь тендітне коштовне плетиво не для моїх замозолених рук. Хвилинами я ще підбадьорював себе, мовляв, це явина, це життя, це земля, проте – марно. Сон брав верх. Я потрапив у сніп світла і перестав розуміти, чи світло йде за мною, чи я за світлом. Тут починалась невідома течія, гра, яка визволяла мене від мене ж самого.

«Ось вона зараз повернеться, – жахався я. – Вона зникне в отому підворітті!..»

Вона зупинилась і стала боком до вулиці. Мені не лишалося нічого іншого, як іти далі.

– Чого ви ходите за мною? – почув я раптом, коли порівнявся з дівчиною.

Я ледь устиг побачити її суворі очі, й поема закінчилась. Я мало не запитав, чого вона шукає біля нашого віконця, але вчасно стримав себе. Попростував до Замкової гори і, сівши неподалік од десятирічних картярів, став стежити, як вони міняться на лиці, відчуваючи близький виграш. Одна пара облич засвічувалась світанком, друга окутувалась тінню тваринної туги.

Тодосій був у похмурому настрої, мало не плакав. Він сидів на цеглині спиною до Живецького, обхопивши руками голову.

– Що з тобою? – запитав я.

– Не можу більше, Прокопе.

– Яка ще стіна перед тобою стала? – переждавши трохи, спитав я. В той же час це запитання стосувалося не лише Тодосія: перед нами всіма виросла ворожа кам’яна стіна, що відгородила нас од світу, і ми не можемо себе знайти.

– Треба їхати, Прокопе. Побуду тут ще тиждень і збожеволію.

– Ти посварився з Грушевичем?

– Лікар добрий чоловік. Всі ви добрі люди, але я тут більше не можу.

– На тебе впливає Живецький?

– Ні, Прокопе. Мені однаково, що він є, що його нема.

– Де ти стільки грошей візьмеш?

Тодосій звівся, ступив крок до мене, стріпнув рукою і пішов з льоху.

Невдовзі і я вийшов. В присутності Живецького мені було так, ніби мене замкнули до глухої залізної скрині, куди пробиваються лиш льодяні сутінки. Я поквапливо – це вже була звичка – перейшов вулицю. На будинку Корнякта лежали смуги хворобливості. Він потускнів, заструпився пучками моху, од виразок рябіли колони й гірлянди над аркою. Будинок скидався на недоумкуватого дідугана. Зсунутий портал, аттіковий поверх, фігури короля і рицарів над карнизом кривилися гримасою огиди, доповнюючи враження виняткового розладу, бездушності і нарочитої вульгарності.

Подекуди вже світилося. Я минав мовчазні корпуси фабрик. Колись у них весело поблискували шківи, вимахували коромисла шатунів, захоплено сплескували паси. Підприємства оповивала похмура тиша.

У Візняків, видко, нікого не було дома. Колись вони тримали продуктову крамничку. Візнячка хвалила мене: «Ви чемний хлопець, Прокопе, але не встрявайте в політику. То нещастя. Я знаю, що дає людині спокій. Кажуть, ліпше солом’яна згода, ніж золотий процес».

Я постукав до Покутського, будиночок якого стояв поряд з кам’яничкою Візняків.

– Що сталося, Прокопе? – стривожився майстер, побачивши мене.

Я не був у його хаті з того вечора, як утік через вікно від поліцаїв.

– У мене невідкладне прохання. Тодосій божеволіє. Позичте грошей. Я дещо дам, Микола допоможе, і відправимо бодай до Польщі. Може, йому пощастить влаштуватися кочегаром на пароплав. На устах одне слово: Канада.

Старий заходив по кімнаті, цмокав. Потім враз зупинився біля стола, тупо подивився на складені газети, знов пройшовся з кутка в куток і пробуркотів:

– Що це за пошесть така? Я питаю тебе, що це за пошесть?

Я не мав що відповісти.

– Немає більше терпіння? Коли так піде далі…

Він не докінчив. Видобув з шафи гаманець, поклав на стіл гроші.

– Бери.

Я заховав гроші, погляд мимохіть упав на газетний заголовок: «Тимчасовий відхід з Києва».

– Поляки здали Київ? – запитав я.

– Відступають.

Покутський стояв біля вікна, зігнувшись і заклавши за спину руки, як втоптаний у долівку. Він навіть не відповів на моє «добраніч».

Виявилося, що ми дещо маємо. Принаймні Тодосієві вистачить добратися до Гданська. Наступного дня я випросив у кашоварів телятини, позбирав зі столів у їдальні залишений солдатами хліб. Коли я прийшов з роботи, Грушевич походжав по льоху в піднесеному настрої, а Тодосій сидів на нарах.

– У нас великі успіхи, – похвалився Грушевич. – Ми дістали Тодосієві паспорт.

Олекса виніс з кутка пляшки з самогонкою. Ми порозсідалися на долівці, пішла по колу кварта. Хміль одразу вдарив у голову, і почуття розлуки загострилось. Ми тихо заспівали. Ганиш жалібно виводив:

Ой піду я до млина

До дірявого,

Чи не найду Василя

Кучерявого.

Тодосій звівся на ноги, раптом постарілий, зашморгав носом, закрутив квартою, та так нічого й не видушив з себе.

За пустеє, за пусте,

За пустесеньке,

Та й за теє яблучко

Червонесеньке, —

співав Павло, обминаючи зором Тодосія і похитуючись такт мелодії. Тодосій на очах старівся від якихось передчуттів. Я обвів поглядом хлопців і жахнувся – вони так само зів’яли, поскульбачувалися. З-під професорових окулярів зморшками просочувались сльози. Тодосій встав, спотикаючись підходив до кожного, подавав руку. Ми посхоплювалися, обнімали його, востаннє зазирали в вічі.

– Прощай, Тодосію.

– Напиши з дороги.

– Не забувай.

Він шльохав, поривався щось сказати, м’яв шапку тремтячими руками.

Ми провели його до поїзда. Повертаючись, знову наспівували, а в льоху я, мало не плачучи, переконував себе: «Тодосій поїхав…» Ми цього чекали, та не стало його з нами – і важко було повірити.

З того дня ми збігалися до підземелля, як члени сім’ї, як зі школи діти. Балакали, чи мовчали, чи, лігши на нари, читали газети, та кожен дорожив цими хвилинами, і коли кому-небудь треба, було піти до міста, він напружувався, ніби, повернувшись, міг нікого не застати.

Кілька разів я помічав, що Ганиш з Чорнотою начебто хотять мені щось сказати, та я робив вигляд, що поспішаю, а коли життя в людини – поспіх, їй важко довіритись, нема внутрішньої певності, що до тебе поставляться з бажаною увагою. Проте, думаючи про цих хлопців, я нітрохи не сумнівався, що ми прийдемо до одного. А поки що не завадить побути окремо, аби не вкралося личкування.

Робота наша в казармах закінчувалася. Покрутившись до обідньої пори, ми з Покутським крадькома вибиралися за ворота. Я йшов у поле. Після пізньої весни літо надолужувало спекою, горіло, як рано овдовіла жінка в обіймах несподіваного коханця. А там білявими пролизами в блакиті надбіжить осінь. Так і в житті. Нібито нічого особливого нема, минають звичайнісінькі дні, але повільно і неминуче наближається щось дуже істотне.

В полі я складав листи до Ванди. В одному я написав:

«Ми собі шукали релігію розуму і добра, а прийшли до релігії насильства». Я нападав на Пілсудського, потім похопився, що цим можу відстрашити дівчину, але розпочинати заново було ліньки. Я навіть пишався, немов учинив подвиг.

Сьогодні перед тим, як рушити в поле, я повернув на пошту. Вандин почерк став для мене тим самим, що змовницький потиск руки. Опустившись у глибокий, зарослий ліщиною яр, дном якого протікав струмок, я розпечатав конверт, припав поглядом до аркуша, як сатир до лона насолоди. Потім витягнувся на траві, мов кіт після сніданку.

«Ти думаєш, ми не розуміємо, як це несправедливо? Тут дехто кричить, що Польща повинна відшкодувати своїх сто років. Мені таким людям хочеться плюнути в лице…»

Хіба це мало – мати сміливість плюнути в лице? Ми часто до цього йдемо такими завулками, що сумно. Але нам інакше не можна. Як почнемо зрізати гострі кути, то чи дозріємо до якогось здвигу. Не раз уже намагалися перескочити вибоїнку, а тоді були змушені вертатися і тратити час на те, щоб покласти місток, бо за очима на місці вибоїнки утворилась прірва, відрізавши дорогу туди, де знаходивсь відпочинок.

Тепер Ванді можна написати, що Віктор нездужає. Наша одвічна тривога, тривога нашої людської природи примушує нас з неясним смутком дивитися у той бік, де сідає призахідне сонце. Там, у нереальному, реально простягається в сонному позіханні земля. Там не знають, що їх чекає. А я повернув очі дівочої тривоги на схід. Сюди Ванда дивитиметься зі спеки дня, і буде їй дуже важко, бо коли ми спрямовуємо погляд на захід, ми вже все, призначене нам цього дня, пережили. Слідкуючи за призахідним сонцем, ми тільки співчуваємо тим, до кого воно несе сповнений гірких несподіванок рух життя. Світанок все-таки леліє для нас надії, а Ванді світанок не даруватиме втішних сподівань.

Я вклав до конверта оранжеву квітку нагідки, В нас нагідки майже не ростуть у дикому стані. Вони квітують біля призьб, під стріхами, з яких скапує вранішня роса. Просто дивно, як у цій ярузі насіялись нагідки. Може, під берегом була хата і її знищила війна?

Я ступив на стерню, пішов попри межу. Деревій; материнка, птича гречка, тягнучись угору, утворили на межі ще один пруг, який ділив поле. Стерня м’яко похрускувала під ногами. Я недавно розмовляв з одним польським солдатом. Повернувшись з маневрів, розтривожений полем, він лаявся як скажений. Його мобілізували до австрійської армії в чотирнадцятому році, після війни присилували служити в польській, з того часу він як не на брукованих плацах, то в казармі. Він грубо, по-солдатськи лаявся, та обвислі русяві вуса робили його обличчя добрим.

Комуна була в якомусь зговорі. Щось від мене ховали. Так ми й повкладалися спати. Рано, збираючись на роботу, я не побачив Кривов’яза на нарах.

– Де професор? – запитав я в Миколи.

Рум’яний зі сну Павлюк подивився на мене насмішкувато.

– Ти хіба не знаєш? Йому високу посаду призначили.

Я згадав, як кілька днів тому Микола витискав з Кривов’яза текст листівки. Тричі повертав зшиток. Професор, замислившись, поправляв окуляри і поквапливо бігав по паперу кінчиком олівця. Прочитавши перероблений текст, Микола задоволене усміхнувся, а мені за нього зробилося соромно.

Професор попередив Павлюка, щоб більше до нього не звертався. Микола, мабуть, знайшов іншого помічника. Він друкував відозви раз на місяць.

Крім кількох реплік і тієї розмови з Грушевичем, яка відбулася, ще коли професор вперше прийшов до нас ночувати, я від нього так нічого й не почув.

– Під квартиру пообіцяли дати цілий поверх, – додав Микола. – Цього й слід було сподіватися. Ще видасть, старий дідько.

– Що таке? – наставився Грушевич.

Ми не озивалися.

– Хлопці, ми повинні радіти за професора, – зайшовся гарячим шепотом Грушевич. – Він тепер має можливість щось робити для народу. Я так само невдовзі піду, мені нараяли посаду в психіатричній клініці. Ви й про мене так подумаєте? – Грушевич ображено опустив на груди голову. – Кривов’яза я знаю, як своїх п’ять пальців. То наша біда, що живемо, як чужинці, а тоді збираємо шкіру в зморшки. Люди пізнаються через довір’я.

Микола стиснув мені плече, мовляв, мовчи. Раптом скрипнули двері, й до льоху зайшов Кривов’яз. Обличчя в нього було стомлене й незнайоме. Побачивши, що всі вперлися в нього настороженими поглядами, професор невиразно кивнув головою.

– Вони мені запропонували оббріхувати мій край, – мовив він і нервовою старечою ходою обійшов льох, зупинився біля нар. – Я, либонь, ляжу відпочити.

Миколині очі ніяково нишпорили по долівці. Щоб зам’яти незручність, він звернувся до мене:

– З Кракова приїхав один прогресивний літератор. Буде у мене в редакції. Приходь послухати.

Він пояснив, як заходити, щоб не накликати шпиків. Я пішов туди просто з роботи. Редакцією виявився перегороджений навпіл коридор. Вікно виходило в темний колодязь між стінами. Викладена кольоровими плитками долівка була ретельно застелена домотканими хідниками. Тут умістився маленький столик, шафка для книжок і чотири стільці.

– Повинен бути з хвилини на хвилину, – сказав Микола.

– Тісно в тебе. А де друкарня?

– В льоху через дорогу.

– Що за птиця цей літератор?

– Закінчив Краківський університет, викладав у гімназії в Тернополі, брався перекладати Жеромського, знайомий з Яворовським, листується з Стефаником. Передали мені, що можна довіряти.

– В такому разі мені випала велика честь.

– Тільки не перебільшуй. Іноді чоловік – мов та енциклопедія, а придивишся… Іде…

Микола взяв у руки відбиток листівки, я схилився над газетою. Двері відчинив чорнявий середнього зросту чоловік років тридцяти п’яти. Про його обличчя я міг би сказати, що скальпель сумнівів ніколи не торкався до нього. Низьке чоло, настовбурчена чуприна, довгі, покриті заростом руки. Микола запропонував йому сісти і сам сів поруч.

– Мені дуже приємно, – усміхаючись почав він, – що скрізь, де не буваю, чую тверезі голоси на захист збідованого населення. Особливо радує, що всі виявляють правильне розуміння національної проблеми.

Колись щире серце – Гірчак прохопився перед аудиторією, що більшість галицьких інтелігентів добрі спеціалісти, але всім бракує культури. Це патріоти мужицтва, наймані плаксії. Народ мовчить, терпить і ненавидить, а інтелігенти скиглять.

– Різке полівіння у свідомих українських сферах, – продовжував гість, – віщує істотні зміни. Польща буде змушена поступитись. Бажано ще ширше популяризувати національні здобутки.

Він розповідав про страйковий рух у Франції, заворушення у Варшаві й час від часу робив кислу міну: «За такої ситуації треба показувати… треба створювати, було б добре, якби…». Потім торкнувся питання про нашу селянську літературу, знову збився на басові партії: «Треба записувати народні говірки… В літературі повинні говорити традиції…»

– А чи немає можливості, - запитав я, – видати Франкові записи фольклору? Гість спохмурнів.

– Якби ж то добивалися. Збірник, безперечно, мав би успіх.

Я встав нібито відчинити вікно, та, закуривши, залишився стояти і не слухав дальшої розмови. «Якби ж то добивалися!» А ти? Серед української професури в Польщі є люди з світовими іменами, одначе ніхто не добивається, «Біс із ним, автохтоном, коли б не взяли на підозру…» За посади бояться.

– Чого ти так очевидячки виказав неповагу? – накинувся на мене Микола, коли літератор пішов. – Треба бути дипломатом.

«Треба».

– Він і мене знудив, – вів Микола. – Але такі люди потрібні.

– Він потрібен тобі, ти – йому. Щоб не почувати самотності?

– Будь ласка, на мене не поширюй своїх дефініцій. Заглянемо до друкарні?

– Ходімо.

У просторому льоху під стінами стояли шкільні лави, на них – каси з шрифтами. Посередині – друкарський прес.

– Він мене втомив, – признався я Миколі.

– Чого?! – знизав він плечима.

– Прогулюєтеся по ранах, граєте поняттями, які озиваються в душі як виразки. Я розумію, ви цим самим підноситеся духом, але слухати вас – каторга. Тебе з твоїм мозком і з серцем кладуть на кувадло, а ти не смій виявити неповагу. Це що – метод збудження? І не сприймаю настанови на те, що література не повинна готувати купелі з медунок. Розвиток мистецтва відбувався навколо осей: людина – природа, людина – людина, а нині навколо осі людина – суспільство. Лопатою сучасної літератури треба вивертати грунт соціальних умов, а не містифікувати традиції та медунки, запряжені в жалях і тузі. Думаю, лиш так можна розвивати почуття людської гідності. Досить пам’ятників. Люди з лінивою душею завжди вигадують собі богів. Замість того, Щоб показувати людину, пишуть про цвіт папороті, тонкі натяки між рядками перетворюють у…

– Стій, гімназисте! – перебив мене Микола. І засміявся. – Але в тобі є щось геніальне. Воно химерно переплітається з предковічно темним.

Я завертів корбою преса.

– Кампанелла сказав би, що я тримаю в руці штурвал епохи. Як усе це опошлили…

– Мрію, Прокопику, про журнал.

– Візьми мене коректором.

– Та от своїх не переконаю. А сам не справлюсь.

Іван Деркачук співав у всіх європейських столицях, близько десяти років був окрасою Варшавської опери. До Львова повернувся в похилому віці під час війни. Свої заощадження він потроху витратив, підтримуючи обдаровану молодь, взяту на облік польською жандармерією і загнану в підпілля, і університетських вчених, які залишилися без посад.

Це була невимовне чуйна людина з енциклопедичними знаннями. Природа зрідка дарує таку пружнострунну душу і такий високий розум. Олекса підійшов до мене, схлипуючи, не в силі що-небудь вимовити.

– Помирає Деркачук, – сказав він, трохи заспокоївшись. Ганиш стояв чорно замислений біля одвірка.

– Підемо, Прокопе?

Я заховав у лахміття на нарах томик Монтеск’є німецькою мовою, – його Грушевич звідкілясь приніс, маючи намір перекласти кілька витягів для Миколи, – і приєднався до хлопців.

Біля кам’яниці, де мешкав Деркачук, ходили поліцаї і переодягнені агенти. Всередину не пускали. Гуртками по п’ять-шість чоловік стояли, тихо перемовляючись, Деркачукові друзі й знайомі. Ми зупинилися біля одного з гуртків.

– Давно вони тут? – запитав Павло, показуючи на поліцаїв.

– З обідньої пори. Якийсь доброзичливець дав знати.

– Біля хворого є хто-небудь?

– Усіх попросили вийти. Привезли санітарку й монаха. Ми вже говоримо: Деркачук зберіг багато цікавих документів, щоденники, листи од відомих людей. Усе піде з димом.

– А завтра в польських газетах буде написано, що відбулися похорони видатного співака, що проводжало його в останню дорогу багато люду, що, на жаль, Деркачук жив тільки сценою і не залишив ніяких літературних матеріалів.

– Час і папір усе витримають, – сказав я.

Я бачив, що всі тут близько знайомі Олексі й Павлові і для чогось мені треба було з ними заприязнитись. Коло мене стояв юнак з довгобразим обличчям і витрішкуватими щирими очима. Ми перекинулись кількома фразами, та продовжити розмову не вдалось, бо до нас наблизилось двоє дівчат, одною з них була та, що підслухувала нас у Корнятовому льоху.

– Познайомтеся панове товариство, – запропонував юнак, узявши дівчат під руки. – Марійка Вістун і Зоряна Мигельська. Марійка – музикознавець, Зоряна, – юнак ввічливо усміхнувся, – наша поетична надія.

Я відчув, що червонію, але, на щастя, Марійка Вістун мене не впізнала або тільки вдала, що не впізнала. Вона була одягнена в малинову до стану сукенку, коси скромно підхопила синьою стьожкою. Це було таке прекрасне створіння, що мені перехопило дух, і я не одразу зважився торкнутися її простягненої руки.

– Варвари, – кинула Мигельська вслід жандармові, що минав нас.

Як багато означають слова, коли ненавидиш! Скільки викликають асоціацій…

– Їх послали, – сказав юнак.

– Варвари! – повторила Мигельська, презирливо надувши губи.

До однієї з груп приєдналися Микола з краківським літератором. Там почалась жвава розмова. Там обурюються, шукають в історії аналогій. Тим часом старий співак умирає під поглядом агента-монаха.

Був теплий вечір. Неосвітлена вулиця скидалась на якесь казкове підземелля. Ми стояли на протилежному від кам’яниці тротуарі. Тихо стелилися гомони, сновигали поліцаї, побрязкуючи шаблями. Близько півночі до нас наблизився поліцай і повідомив, що Деркачук помер. Поліцай ходив з цією звісткою від групи до групи, а через десять хвилин розніс нове повідомлення: можна віддати покійному останню шану, тільки прохання не товктись.

Монах клячів над молитовником біля голови померлого. Деркачук лежав майже в порожній кімнаті, на низькому дерев’яному ліжку, застеленому знятим зі стіни килимом. Двері до суміжної кімнати були зачинені, й до них ніхто не наважувався підступити. Я ще раз глянув на обличчя мерця. Воно було сумне і ледь-ледь скривлене. Ніби перед смертю старий спробував повернутися і тут його настиг невгамовний біль.

Я зловив на собі Марійчин погляд. У ньому була боязка цікавість: як я сприймаю цю картину? Я опустив очі, бо не відчував ні жалю, ні болю. Мене переймало тільки одне: поліцаї навколо будинку, куди завітала смерть.

Ми поверталися разом. Ішли мовчки. Не доходячи до середмістя, нас покинула Зоряна Мигельська, потім юнак з довгобразим обличчям. Я, Олекса, Павло і Марійка Вістун заглибилися у Валову вулицю, і нам уже треба було прощатися, щоб не показувати, де наш притулок, але й залишати дівчину в цю пізню годину не годилося.

– На добраніч! – сказав я, звертаючи в провулок. – Мені сюди. Олекса на мить зупинився у ваганні, та рушив далі.

– Щасливо вам! – сказала Марійка.

Мене проводжала музика її слів.

Ми з Покутським обмірковано розтягували роботу, але всьому є край. Ось ми вибрали свої останні порції, одутлуватий полковник заплатив нам гроші, й ми опинилися на вулиці.

Весь наступний день я пролежав на нарах з томиком Монтеск’є, немало дивуючись, що деякі мудрі люди, широко і досить часто розшифровуючи його думки, не посилалися на француза. Колись я прочитав у журналі статтю чеського літератора про сучасну епіку. Він стверджував, що описовість поза раціональною обробкою почуттєвих даних здатна породити лише натуралістичну пародію на дійсність. Цю ж думку, тільки висловлену німецькою мовою, я знайшов у томику Монтеск’є.

«Не хотілося б на кожному кроці посилатися на авторитети…» Отак-то воно. Та я чогось вірю, що такі люди, віддалившись од нас через панування ідей безпосередньої практики, повернуться знову, коли наступить пора оцінювати цю практику і осмислювати нові потреби людства. Діти часто прагнуть побути без батьків, тим паче, коли батьки такі молоді духом.

Повернувся Микола. Зняв сорочку і ліг на нари. Невдовзі Ганиш приніс яблук. З’ївши одне, замислено почав водити корінцем по шибці.

Я з зацікавленням стежив, що з цього вийде. Олекса склав біля печі хрести, витер піт з чола, взяв двоє яблук з нар, одне поклав до кишені, друге надкусив. Прийшов професор з Грушевичем. Професор роздягся, виклав газети й брошурки і ліг. Грушевич сів на цеглину, задумався.

Я давно зауважив, що, позбігавшись, хлопці починають перестроюватися. Це триває п’ятнадцять-двадцять хвилин.

Ось Микола потяг якусь брошуру в історика, Грушевич зняв з гачка інструменти і почав оглядати, чи не поржавіли, Олекса впорався з другим яблуком, пройшовся уздовж нар і кинувся до картини, Павло вистрелив корінцем у бік дверей, відкрив футляр. Провів пальцем по струнах, вийняв скрипку і смичок. Сьогодні мені не хотілося музики, і я вийшов на вулицю.

IV

«Невідомий добродію, – писала Ванда. – Я передчувала, що з Віктором щось скоїться. Дівчині не годиться так казати, але полетіла б горлицею до того проклятого Львова, аби турбуватися про свого коханого. Я буду за вас вічно молитися – не покиньте його між чужими людьми. Окремо переказую, вам гроші, може, йому треба їсти фрукти, а нині всюди така дорожнеча… Скажіть йому, – не знаю, чи то добре, – але я показувала його листи багатьом у нас в місті, один лист навіть надрукували під вигаданим прізвищем у газеті. Наші люди не хотять, щоб тамтешній народ їх проклинав за вчинки нерозумних синів. Але діти не винні. Вони мусять… Пишіть, будь ласка, частіше, як почуває себе Віктор. Зичу вам щастя!»

Ми третій день перебивалися на яблуках. Кривов’яза брали корчі. Грушевич поїв нас якоюсь мікстурою, але вона мало допомагала. Тільки Грушевич і я ще сяк-так трималися. Миколу перед цим поклав грип.

– На пошті є на моє прізвище Вікторові гроші, - сказав я.

Першим озвався Грушевич.

– Одішліть назад, пане Повсюдо.

Олекса став навкарачки, застогнав і знову ліг.

– Не годиться брати ті гроші, - сказав Грушевич.

– Пане Грушевич, розкажіть анекдот. Щось з лікарської практики, – попросив Олекса.

Грушевич кинув на Олексу швидким поглядом і чогось зблід. Я боявся, що він зараз дасть Олексі ляпаса, але він зблід ще дужче, схопився за живіт, зігнувся в три погибелі і заквапився до виходу.

Не було його з півгодини. Коли він повернувся, обличчя вже подобріло і розм’якло.

– Розповім одну бувальщину, – несподівано зголосився він.

– Залиште ради бога, – простогнав Кривов’яз.

Грушевич потупився, рушив до Олекси і почав розказувати пошепки.

– Ха-ха-ха-ха! – зареготав Олекса і тут же, скривлений, зліз із нар і поніс вражений недугою живіт надвір.

Хто його знає, як ми виглядали б комусь збоку. Але в хлопцях, які вирішили познущатися над людською недосконалістю, було більше витривалості, ніж у Кривов’язовому мовчанні. В ці хвилини він нагадував здичавілого трагіка.

На завтра в нас і яблук не лишилось. Завтра буде важкий день.

– Чогось мене хилить на сон, – сказав я.

Хлопці почали влягатись, ніби чекали команди.

Я здав перепустку, але мене знали всі офіцери в полку, і я вирішив піти до казарми.

На пропускному пункті чергував Стефан Сідлецький. Колись він простояв біля нас кілька годин, придивляючись, як ми працюємо, бо й сам був слюсарем. У війну Сідлецького контузило. Він гикав. Мабуть, офіцерська аристократія кепкувала над ним.

– Пан-нові Повсюді м-моє в-йітання, – перестрів мене в проході Сідлецький. – Як ж-життя? В-ви чогось д-дуже п-подалися.

– Кепсько, – покрутив я головою. – Нема роботи.

– М-мені з д-дому те сам-ме пиш-шуть. Йдіть до ді-да, – так усі в полку називали командира. – М-може, щось знайдеться.

Я по-дружньому потиснув йому руку.

Полковник засідав з штабістами. Я опустився на лаву в коридорі. Темніло в очах, млоїло. Я мало не падав.

Минуло близько години. В кабінеті почався гомін, офіцери виходили курити. Я переступив поріг. Полковник ще розмовляв з начальником штабу, батьківським, наставницьким тоном щось розтлумачував. Він кілька разів зупиняв на мені погляд, та не бачив. Але ось начальник штабу відступив од столу, я привітався.

– Що вас знову привело до нас? – запитав полковник, видко, ще не забувши, як я молив його, щоб, крім мене, взяв на роботу Покутського.

– Чи не знайдеться яке-небудь діло?

Полковник звівся, втомлено випростався.

– Нічого не можу порадити.

Я не рушав з місця. Мнучи шапку, думав: «Тільки б не впасти». Військові витрачають половину життя на умовні ігри й не люблять комедіантства.

– Водогін працює добре, – мовив полковник. – Ви кваліфіковані спеціалісти. Та що вдієш? Не можу вам нічого запропонувати. Хоч… Дивіться самі: треба розібрати старі туалети й позасипати ями.

– Згодний, – сказав я.

– Тоді попросіть у чергового інструменти і приступайте.

– Але якби ваша ласка, то я взяв би продукти наперед. Тільки тепер полковник глянув на мене пильніше.

– Я розпоряджусь, – сказав він, опускаючи очі.

…Коли тобі вкрай погано, думай, що комусь ще гірше. «Вони десь нанівець пропали. Бідні мої хлопці…» Я пригортав до грудей пакунок з продуктами. Вишневе пруття за пазухою терпко поколювало шкіру. Я то підбігав, то йшов повільніше, віддихуючись, то знову пускався підтюпцем. Чому ніхто з психологів не напише дослідження «Людина в біді»? Це була б надзвичайно актуальна книжка. Грушевич клявся, що Живецький крутив головою і силкувався дістати рукою до очей.

– Це рідкісний різновид захворювання, – твердив він з нар, випнувши по-старечому гостру, розділену надвоє бороду.

Закінчив він тим, що тепер можна сміло йти по Вікторові гроші. «Тепер можна…»

– Вже завтра, – сказав я. Наблизившись до нього, я розгорнув пакунок з їжею: – Ділити все? Грушевич здивовано підняв брови.

– Діліть, пане Повсюдо, – мовив він, чогось випнувши груди. – Все…

Покладатися на нього як на лікаря я все-таки не наважився. Я загрів води і половину хліба роздробив на юшку. Всі повертали голови і дивилися тужними очима, не розуміючи, що я чарую. Я розлив юшку в горнята, дав вистигнути, тоді розніс кожному.

– Даремно ви мене не послухали, – мовив Грушевич з сумом і звів очі до стелі.

На прохідній мене чекав Сідлецький.

– П-пане П-повсюдо! Сюди переб-базовують ще два полки. П-поспіша-шайте на П-підзамче. Й-їм треба л-лагодити буд-динки.

Я подякував.

– Постараюся і вам стати в пригоді.

– Вже ні, - заперечив Сідлецький. Я п-подаю рап-порт. Над солдатами збиткуються, казав він не ховаючись. Нищать людей. Командир полку чоловік побожний і добрий, але офіцери казяться від бездіяльності, поринають у звади, знущаються над підлеглими. Начальник штабу – картяр і сука. Полковник його побоюється і дивиться на все крізь пальці Начальник штабу під’юджує проти нього офіцерів.

«Якщо починається гризня між посіпаками, мусять бути якісь зміни».

Я розібрав один з офіцерських туалетів і пішов на Підзамче. На будинках справді висіли оголошення. Я, очевидно, наймався першим, бо квартирмейстер від нудьги влаштував мені справжній допит.

– Поляк? – запитав він.

Він наскрізь пронизував мене поглядом. Я подумав, що цим поглядом він міг примушувати казати те, що йому хотілося вчути.

– Так, єстем поляк.

Капітан випитував, чи був я на фронті, де воював, у якому чині демобілізований, чи не служив у галицькій армії, чи не був на сході. На останні запитання я впевнено відповідав, що ні, і капітан записав моє прізвище.

За Покутським я поїхав каретою. Старий оторопів, побачивши мене з їздовим. Я його майже витрутив з хати, на ходу розповідаючи, як поводитися з квартирмейстером. Потім через усе місто пішов до Адама за продуктами.

Хлопці вже снували по льоху. Я зрадів, що й Микола піднявся. Олекса вуглем компонував нову картину. Грушевич варив чай з вишневих прутиків і слухав художника.

– На руїні, під цією одинокою колоною, я намалюю грека-жебрака. Уявіть, як це буде контрастувати. Минуле і сучасне Греції.

Історик, зіпершись плечима на стіну, розмотував струни для Ганиша – музикант натягував на скрипку новий комплект.

– Є робота, хлопці, - гукнув я з дверей. – Треба сказати, що ти поляк і не був за Збручем.

Усе полишивши, Грушевич, Ганиш і Чорнота пішли до міста. А наступного дня ми сушили сухарі. Почалась інфляція. Колись для мене за цим словом ховався якийсь потворний різновид гадюки. У місті зчинилась паніка, гроші знецінювалися з катастрофічною швидкістю. Після роботи ми ходили по ярмарку і виторговували хліб. Напаковані сухарями торбинки підвішували на стелі, аби не дістали щури. Ми запасли сушених груш, в’яленої риби. Грушевич без угаву торохтів, що знецінення німецької марки, яка досі перебувала в обігу, примусить польський уряд вжити спішних заходів, що, можливо, до влади прийде революційніша партія, яка візьметься за економіку й на окраїнах.

У льоху появилися свіжі газети. В них про інфляцію і згадки не було, але ми це тлумачили по-своєму: власті бояться викликати заворушення. Мовчання – це ознака страху і безпорадності.

– Економіка – це такий кінь, якого не втримаєш ніякою уздою, – заявив професор.

– Треба чекати змін, – підхопив Грушевич.

Микола, який останнім часом усе частіше ночував з нами, чогось усміхнувся. Ми зустрілися поглядами. З виразу його обличчя я не міг збагнути, що він думає, і про всяк випадок сказав:

– Все-таки я не радив би відпускати ремінці. Секрет далі ярмарку не піде. Якби щось мало перемінитися, то вже і тут би знали.

– Отож, – озвався Микола.

Мені стало приємно, що потрапив, у тон Миколиних думок.

Та взагалі ми ожили. Олекса намалював гігантську колону на руїні, Павло щовечора награвав на скрипці, Грушевич зворушливо упадав біля Живецького, гроші якого ми завбачливо розпустили.

Для мене особисто старалась Вікторова Ванда. Вона називала мене батечком, добродієм і квітиком. Я написав, що Віктор починає видужувати, бо Грушевич таки переконав нас, що організм Живецького «витримав кризу».

Кривов’яз після голоду подобрішав, як улещена теща. Він жартував, сміявся, намагався кожному сказати що-небудь приємне.

– Все минеться, – запевняв він, захопленим зором обводячи нари, збираючи у веселі снопи дрібні зморшки навколо очей.

Ми щовечора розкошували над казаном з вишневим варом, ще більше почали дорожити підвальними задумливими сутінками і нашими невибагливими розмовами. Ми говорили про те, що поляки продовжують у місті облави, очищаючи його від бездомних. Цих неборак партіями гнали в концентраційні табори. Ми потай втішалися, що тут, у самому серці Львова, ніхто не здогадається нас шукати. Ми були вдячні брукові старовинної площі, на якому день при дні гомоніли ярмарки, і ми могли виринати з підземелля непоміченими, і так само пірнати назад.

Нам щастило. Грушевич знайшов клієнтуру, Олекса успішно торгував хрестами, а якось, узявши з собою «Вербницю», вже не приніс назад. Картину купив якийсь можновладець, варшав’янин. Ми справили по ній поминки. В долю з Чорнотою увійшов Ганиш, який влаштувався репетитором у польського офіцера. У мене відкрилась перспектива постійної роботи в казармах. Я колов на зиму дрова, їздив на товарну станцію за продуктами. Але потерпав, що все це може одного дня закінчитися. Для біди, як кажуть, багато не треба. А вона ходила в місті пішки.

Справжній страх охопив мене трохи пізніше. Я встав уранці з відчуттям якоїсь небезпеки і почав собі втокмачувати, що на світі нема такого, що могло б мене здивувати. На площі вже ярмаркували. Ця площа була ніби гамівкою, де накопичувалися сили життя. Я йшов між рядами перекупок і раптом побачив Марійку Вістун. Вона продавала книжки і скрипку. Я нагнувся до книжок. Це були збірники народних пісень, музичні хори Лисенка, твори Шопена, Баха, Бетховена. І в цю мить відчув біду. Зневірившись у тому, що це добро куплять, Марійка навіть не глянула на мене. По дорозі до казарми, під час роботи і потім, коли повертався, мене не покидало відчуття якоїсь загрози. Воно осідало в душі, як цемент.

Ярмарок потроху розповзався, та Марійка все ще стояла на тому самому місці, де я її побачив уранці. Вона так слабо трималася, ніби звелась після довгої недуги.

– Що чувати. Прокопе? – спитала вона першою.

– Та нема чогось добрих новин, – відказав я.

– Ви працюєте?

– Комфорт воякам створюю. То водогін монтував, а тепер дрібноту різну лагоджу. Будучи вами, я не пускав би з рук ці збірники. Коли хочете, знайду покупця.

– Так? Ні, не треба. Якщо досі не трапився, то тепер не продам. – Вона потупила очі, нервово смикнулись брови і куточки рота. Я повірив, що вона помре з голоду, а більше не покажеться тут. Ми стояли мовчки. Потім вона присіла зв’язувати книжки.

– Треба йти.

– Допомогти вам?

– Дякую, не треба.

Вона знизу вверх глипнула на мене затуманеним зором, зібрала позв’язувані книги й попрощалась. Я обійшов ратушу, як сліпий кіт мишачу нору, і побачив Марійку вже на розі Чорної кам’яниці. Постояв, вагаючись, поплівся вслід, потім наздогнав Марійку, взяв з її рук один пакунок.

– Ви ж поріжете собі долоні мотузками.

Вона йшла поруч, не озиваючись. Мовчки добралися до її будинку. Я на крок відстав, вона озирнулась і звернула в підворіття, поволі стала підніматися на другий поверх. У вузенькому напівтемному коридорчику поклала на долівку свій пакунок, дістала ключ.

– Не несіть книжок до кімнати. Залиште в передпокої. Крізь відчинені до кімнати двері я побачив низенький столик, а на ньому – порожню вазу і зчервоніле недоїдене яблуко. Марійка сховала яблуко за фіранку на підвіконної й запросила до кімнати.

– Вибачте, в мене трохи неприбране. Я сів на єдиний стілець. Марійка опустилась на канапу, Ця квартира – теж свого роду льох. Життя тут так само в заперті, а це означає, що ні думка, ні мрія не вириваються на волю. Зрештою, для чого їх туди треба перти локомотивом, та й то чи вийде з цього що-небудь.

– Ви зустрічаєтеся з тими хлопцями, з котрими познайомилися в Деркачука? – запитала Марійка.

– Ні. Голод ходить по п’ятах, немає часу.

– Знаєте, вони мені не подобаються. Я з ними знайома давніше. Це ті хлопці, що переказують, хто де виступав, хто що робив, яка відозва вийшла. Смакують, а самі анічогісінько не роблять.

– Балачками нічого не зміниш.

– Авжеж. Я наслухалась і вирішила сидіти дома. Мені було цікаво зійтися з людьми, що займаються ділом. Вони пообіцяли, що при нагоді зведуть мене з ними, але бачу, не нагоди бракує, вони самі не мають до тих людей доступу. А відводити душу в теревенях не люблю.

– Я теж минаю, – сказав я.

Невже є такі, що займаються ділом? Хто вони? Микола видав кілька серій відозв, але чи можна на це дивитися серйозно? Очевидно, це тільки слова. Базіки зчиняють галас навколо вигадок.

Промовами не створиш ілюзії опору, – додав я.

– Я вам скажу інше, – почала Марійка. – Народ таки протестує. То тут, то там. А ці диваки милуються собою. Якби справді навколо стояла глухомань покори, то й зібрання, і чутки всякі мали б сенс. А коли навколо неспокій, то навіщо тішитися цим?

– Хотять, аби й про них знала історія.

– Так воно виглядає.

– Це спосіб триматися в кандидатах на провідників. Адже те саме діялось до створення республіки, яку згодом самі ж довели до занепаду.

– Ви тієї думки, що міцну владу можна здобути силами однієї добре збудованої партії?

– Я поки що не перестаю носити в уяві ідеал демократії. Тому засуджую політичний стрій диктату. Може, я помиляюсь, та що зробиш, коли несила в одній принуці чекати іншої.

– Так, так. Ми, мабуть, завсіди будемо жадати особливого погляду на себе. Хіба ми не через це іноді кажемо, що ми національне монолітні, що соціальне вивінування у нас не грає ролі. Нас привчили до цього чужинці.

– Перед загрозою фізичного винищення, у який бік не пускаєшся…

– Боже, як перед нами темно, – зітхнула вона.

– То Грушевський має рацію? – запитав я.

– Якщо нас будуть і далі тримати в резерваті, який називають автономією, то має.

Вона сперлась ліктем на бильце, звісивши на плече голову. Знову зітхнувши, сказала:

– Над усіма примара смерті.

– Щось схоже було, мабуть, тоді, коли Мойсей виводив свій рід на офіровану землю.

– Ой, давайте балакати про щось інше, – попросила вона.

– Та мені пора, – звівся я. – Дозвольте колись принести кращі слова.

– Спеціально підготуєтеся?

– Спокійної ночі!

– Добраніч.

Марійка провела мене до дверей і повернула ключ у замку. Після цього вона доїсть своє яблуко і ляже спати.

Може, принести їй сухарів? Мені щастить приходити туди, де наступає край. Це не випадковий збіг обставин.

Яка навколо темрява. Ми поздихаємо, як руді миші. Одні в Корняктовому льоху, інші в концентраційних таборах, ще інші у спалених селах. Народ, як отемнена секта, чекає свого кінця.

Я затримався в казармі до вечері. Допомагав Адамові різати хліб, розливати в казани суп і настільки піддобрився, що наладував собі повнісіньку торбу. До Марійки Вістун я прийшов пізнім вечором.

Вона нітрохи не здивувалася, побачивши мене. Я спитав, чи немає чим посвітити. Вона принесла з передпокою замусолену лампаду. Я виклав на стіл продукти. Але й вони її спершу не цікавили. Лише згодом вона сумовито глипнула ла нарізаний хліб і відвернула задумані очі. Я заховав до кишені торбину, рушив до дверей.

– Я вчора купила сахарину, – сказала Марійка.

– Зі мною розплачуються продуктами. – Я переступив з ноги на ногу. – Ситуація звісно яка, а в мене запас. Думаю, поділюсь, адже на ярмарку нині не багато накупиш.

– Вчора хліба й не було, – ніби лиш заради ввічливості підтримала вона бесіду. – Селянки винесли коржики, та вмить розхапали.

Вона була якась в’яла, байдужа, потойбічна. Ніби розуму торкнулось безумство.

– Вдень я нагріла чаю, але чогось не могла пити. Ми, голодуючи, пробували грати, а вона до краю занепала.

– Я стала в чергу, цілком забувши про книжки, та на них ніхто не поласився. А коржиків для мене не вистачило.

«Мабуть, і вчора не мала крихти в роті».

– Навіщо так багато. Прокопе? – мовила, розтягуючи слова. – У вас турботи й без мене.

Вона взяла зі столу грінку й почала поволі їсти.

– Як я віддячу?

– Аби ми жили, Марійко, – відказав я так, як на таких випадках відповідають у Колобродах.

У її очах застиг біль. Я натиснув на клямку, але не йшов. Мені здавалося, що я повинен якось втішити її. Та що говорити? Хіба я знаю, де кінець недолі?

– А чого ви йшли тоді за мною?

– Коли?

– Тоді… першого разу. Невже ви забули?

– Не знаю, – почав я збентежено. – Просто блукав вулицями. Ну, до побачення, Марійко. Біжу, бо поцуплять патрулі.

Вона встала зачинити двері.

Наступного вечора я прийшов знову. Двері були залишені наотвір. Я тихо ступив до передпокою і побачив Марійку в кімнаті на канапі. Вона читала книжку. Диміла лойовим чадом лампада. Цього разу я тут почував себе вільніше.

– Ти хвора? – запитав я.

– Голова боліла. Думала, що засну, а ви не достукаєтесь, тому залишила двері відчинені. Сідайте, будь ласка, – запросила Марійка, та тут же спохватилась: – Ой, я пролила на стілець жир. Моя сусідка хотіла забрати лампаду, але я попросила залишити і позичити оливи. Голова так боліла, що тремтіли руки. Витріть ось газетою.

Я відчував незрозумілу відраду, слухаючи її мову. Про неї не можна було подумати погане. Принаймні мені так здавалося.

– Голова болить, а ти взялась читати, – сказав я з легким докором.

– Це я переглядаю татусеві промови. Я їх знаю майже напам’ять, та просто дивлюся. Татусь мій був депутатом за Австрії. Сільський учитель вирішив переконати сейм. Не встиг виголосити одну самостійну промову, як навчив тих, хто його ощасливив депутатством. Після цього йому вручали заздалегідь кимсь складені промови, і залишалось тільки виголошувати. Коли татусь помер, дуже шукали тексти – я їх закинула і не змогла знайти. Один професор питав. Хотів видати, мовляв, мають наукове значення.

– Пошесть, – сказав я. – За приписами скоро будуть глину місити. Коли звичку перетворюють у науку, тоді розум спить. Це декому на руку. Якби кошеня вчили бігати за мишею, воно згодом здохло б з голоду. А люди, привчені до сплячки, потрібні. Це раби.

– Вас приємно слухати, коли ви в такому гуморі.

– Наполеон казав: хто може все сказати, той може все зробити.

– Хотілося б побачити. Ви якась неподатлива людина. Ви вмієте знайти винного, і вам легше переносити тяготи. Я про це вчора думала, коли ви пішли.

– Не хвали, Марійко, бо зіпсуєш. Похвали з уст такої дівчини…

– Якої?

– Небезпечної.

– Чим?

– Гм… Вродою. Але ще краще, що ти вмієш думати.

– Я переважно безтурботна.

– Неправда.

– Легковажна… Ви ж знаєте, що являють собою гімназистки. Я була справжньою гімназисткою. Сьогодні що-небудь допускала до голови, а завтра…

– Перепрошую, Марійко, – перебив я. – Помовч, – додав я, засміявшись.

Вона опустила очі. Зі стуленими віями, ледь піднятими, тоненькими, мов з пляшкового денця вирізаними горбками брів, з падаючою на щоку косою вона була така по-жіночому мила, що я здивувався, що все це бачу.

– Замолоду багато помиляються, – сказав я.

– Не віриться, що й ви помилялися.

– Я жив під бичем, тому не нарікаю. Але через нерозумність робив дурниці.

– Що, наприклад?

– Я не любив злих людей.

– Вони ліпшого не заслуговують.

– Е ні, їх треба ненавидіти. Одного разу я сів на товарний поїзд, добираючись додому. Мене в степу скинули, зупинивши поїзд. Я пішов уздовж колії, мене захопила ніч, я шкутильгав шпалами до світанку. Я сердився на залізничника, а це був негідник, якого мало задушити, як гниду. Адже він бачив, що я гімназист, що торбина моя порожня, а очі світяться від голоду. Я на нього сердився і оплакував його, бо це був галичанин. Я справді плакав, ідучи по шпалах. А тепер, згадуючи цей випадок, я шкодую, що не поволік залізничника під колеса. Це легко було, бо поїзд лишень притишив хід. Зрештою, я міг зіштовхнути його з тамбура і сплигнути з іншого боку. Мене б не спіймали.

– Чи мені причулося, чи хтось стукає? – підвелась з канапи Марійка.

– Гримають.

– Якщо це поліція з перевіркою квартири – мені кінець.

– Відчиніть, Прокопе. Це або моя сусідка, або Зорянка. До мене більше ніхто не приходить.

Я, мов зненацька застуканий звір, переминався біля дверей, не знаходячи ключа.

– Що там з тобою? – почувся жіночий голос. Я зітхнув і відімкнув двері.

– А! – сказала Мигельська, минаючи мене і прямуючи до кімнати.

– Ага, – відповів я, невдоволений її вторгненням.

Вона озирнулась і криво посміхнулась. Я відповів тим самим, і юна поетеса, війнувши спідницею, лягла поперек канапи.

– Ти не сама, – звернулась вона до Марійки, нахиливши, як гуска, голову.

Волосся Мигельська стригла під хлопчика, щось хлопчаче було в усій будові її тіла.

– Це Прокіп, – сказала Марійка. – Та ви ж знайомі…

– Тебе давно не видно між людьми, – не звернувши уваги на Марійчині слова, сказала Мигельська. – Я написала нового вірша, прийшла похвалитись.

– Читай. Прокопе, ви любите вірші? Я відповів, що люблю, і згадав, що так само мене колись питала Грушевичева Христина. Що за дурне запитання?

Хіба поезію можна любити чи не любити, якщо вона поезія? Побачимо, якою сприйнятливістю наділила природа цю кістляву дівицю.

– Слухай:

На могилу серед степу

Впав серпанок,

В шовк трави неворушкої

Вповз душею…

«Розійшлися круторогі по долині…» Якби ж то вона писала про нещасних чумацьких воликів, але вона претендує на тон святих кобзарів-заступників і плете нікчемний пліт з вічних тіней. Вони шукають на Шевченкових стежках холодні яри і зарослі травою могили з єдиною метою – звернути на себе увагу.

…Боже, боже, Україно,

Спів кайданів…

– Не з тої ноти заспівала твоя муза, дівчино. Тобі б писати про зимові вечори і схилену тінь старої відданиці над рукоділлям. Та Марійка слухала уважно. Іноді, коли серце стужиться, досить сказати, що це вірш, а у вірші – згадати про смуток чи надію, і людина повертає на свою протоптану доріжку.

– Подобається?

– Гарно, Зорянко.

– А вам? – Мигельська явно минала моє ім’я.

– Я не все зрозумів, – сказав я.

Мигельська журно опустила очі: «Народе мій, для кого я стараюсь?!» Вона кілька хвилин мовчки виконувала цю коронну арію усіх двадцятилітніх геніїв, потім обмінялась з Марійкою усмішкою і стала розповідати міські новини.

– З Кракова приїхав Повсюда-Завадович. Читав нам спогади. Що це за чарівна людина, якби ти бачила!

– «Ще один месія, – подумав я. – Що в Йосипа можуть бути за спогади?»

– Привіз нам Ролланову «Декларацію незалежності духу» Я з такою насолодою читала цю річ, що описати той не можу. Як він страшно змальовує плутократію! Повсюда-Завадович розказує, що декларація покорила серця, на неї відгукнулися найвидатніші люди Європи. Іншим разом я тобі принесу копію. Це, якщо ти читала «Клерамбо», Аженорів гімн, гімн вільного сумління. Я не сумніваюсь, що декларація полонить галицьку інтелігенцію.

– Ви, Прокопе, читали «Клерамбо»? – запитала Марійка. – Я маю цю книжку.

– Я її в окопах читав, – відповів я. – З того часу я вирішив нікому не говорити, що вчився в гімназії.

Широкий рот поетеси розтягнула посмішка. Вона дивилася мені в вічі, і погляд її казав: «Як ти смієш тут сидіти?»

– Ви оце вели мову про Йосипа Повсюду? – запитав я Мигельську.

– Так, – сказала вона недбало. – Ви щось чули про нього? Вони не знали мого прізвища, і я відповів:

– Я його дуже добре знаю.

Мигельська зиркнула на мене з недовір’ям. Я вирішив помститись Вийнявши свої австрійські документи, подав їй в руки. Вона замислено потримала й передала Марійці. – Кого ж він згадує у своїх мемуарах? – запитав я.

– До речі, один його спогад – про ваші Колоброди.

– Йосип ще у Львові?

– Цього не знаю. Його збиралися повезти в повіти. – Тепер поетеса не минала мене очима. – А ви скритний, Прокопе.

– Змушений, я шпигую.

– За ким? – усміхнулась вона, готова повірити.

– За долею.

– О, за своєю, мабуть, нецікаво. – Вона поправила спідничку на колінах і, зустрівшись зі мною поглядом, опустила очі.

– Помиляєтесь. Оце мушу наймати спільників, бо самому не встежити за нею. Вона метушлива, як повія.

– Ти маєш веселого гостя, – звернулась Мигельська до Марійки, – відпустила б трохи до мене.

«Тобі поголодувати не завадило б», – подумав я.

– Я вашої дружби не порушу, – додала поетеса. – Я тільки хотіла б навчити Прокопа розуміти поезію.

– Це ти його розвеселила, – відповіла Марійка. – Досі він сидів задуманий, важкий. Таким я його сама вперше бачу. І вже його нікому не віддам.

Вони таємниче перезирнулися.

– Не віддавати, Прокопе? – запитала Марійка.

– Я можу швидко зіпсуватися.

– Не допущу. Тоді я собі перестала б вірити. А чого ви, Прокопе, сказали, що після Ролланового роману вирішили не признаватися, що вчилися в гімназії?

– Щоб усі знали, що я слюсар. Мені не подобалося бути без голови і без ніг.

– Поясніть точніше, ми не зрозуміли.

– Це ж передбачала альтернатива «незалежності духу».

Мигельська збагнула, що камінці падають все ближче до її городця, і встала.

– То не погоджуєшся віддати Прокопа? – звернулась вона до Марійки, але вже безбарвним тоном. – Тоді мені треба бігти. Завтра я напишу про вашу ідилію баладу. Проведи мене, Марійко.

Вони ще трохи перемовлялися в коридорі, вибухаючи сміхом, а я ходив по кімнаті й кривився, ніби проковтнув недокурок. Ці репетиції, ці дівиці… Дивна людська природа. І кортить побалансувати над прірвою, і не подобається, коли на цю прірву показують. Повернувшись, Марійка стала біля вікна у своїй звичній, дбайливо вишуканій позі з похиленою головою, із звисаючими косами, з чеканням і наслухуванням в усьому тілі.

– Не подобається мені твоя Зоряна, – сказав я.

– Вона і мене бентежить, – відповіла тихо Марійка. – Щось є в ній… Якась грубість, змішана з кокетуванням. Вона талановита, правда?

– Не сказав би. Талановиті відкривають, а вона повторює те, що люди бачили і знають, але в силу обставин позбавлені його.

– Коли Зоряна пішла, мені хотілося заспівати для вас. Тепер, я боюся. Я буду повторювати те, що ви чули і знаєте. Пісні, мабуть, викликають найсталіші почуття.

– Це зовсім інше. Ця сталість, як казав мудрець, основа доброчестя.

– Однаково тепер я не можу співати.

– Втекла ніжна пташечка?

– Навіщо ви її прогнали? Хіба це ліпше? Я думаю, що треба щадити божі іскорки, а не гасити їх. Нехай собі горять. Не обов’язково створювати геніальні речі. Досить створити приємність, як стара мила комедія. Тисячі співають, не маючи ні виробленого голосу, ні музичного слуху. Але в цьому мелодійному повітрі народжуються і геніальні речі.

– Так, але ми повинні бути вимогливими до себе.

– Ви жартуєте? – Вона ступила крок до мене. – Ні? Я цього від вас не сподівалась. Вчора думала про смерть, а нині мені захотілося щось собі і вам нагадати таке, від чого нам стало б приємно. А ви не дали мені досягти тієї пісеньки з отого, – ось гляньте, – з отого ліхтарика над церковними дверима. Вона зірвалась у темряву од вашого суворого голосу, на брудні холодні сходи, під ноги сліпого жебрака. Ось жебрак вклякнув на те місце, де вона впала росинкою, висушить її своїм потовченим коліном, і йому це не принесе полегкості. Адже не принесе?

– Ні, Марійко. – Мене почала гнітити її меланхолія. – І не скаржся на мене.

– Бо що?

– Я не можу цього слухати. Я піду.

– Ідіть.

– До побачення.

– До побачення…

V

Недоля засліплює.

Тоді обрії розпливаються, далина тускніє, небо навалюється на землю брезклою масою, пригнічуючи свідомість, дороги западаються і натомість випинаються ворожі скелі. Все підстерігає і жбурляє каменюки зневаги й образ.

Навколо мерехтить тьмяна мла, видно лише найближчі предмети. На них налітає з кулаками охоплена відчаєм людина. Погано в цьому колі, де все скрипить люттю, пашить ненавистю і дихає отрутою. Тоді нема винних. Тоді причини злими духами гогочуть над головами, але їх ніхто не помічає.

Марійка наспівувала про бідолашну чайку і нещасливих чаєнят. А я тим часом думав про Миколу Павлюка. Я знову застав його над аркушем паперу. Він писав черговий звіт історії. Попросив, щоб навів мене на слід Повсюди-Завадовича. Він пообіцяв. Був веселий. Червоні побили поляків під Житомиром і тіснили їх далі. Микола затримувався в місті, його схоже на диню обличчя світилося втіхою. Я радий за нього, радий, що б’ють поляків, тільки не радий, що Марійка почала пісню, яку любив мій батько.

Вона кривилась співаючи й ставала негарною. Очі біліли, як половіюче жито, морщився ніс. Але я боявся її зупинити, бо був з нею у прірві. Соромливі, нерішучі й несміливі люди бунтують у присутності близьких. Між чужими це ангеля, а для своїх – напасники. Тим паче в прірві.

Вона чудово співала, але пісня не викликала в мене споминів. Проте, скінчивши, Марійка запитала:

– Ви знаєте кращу пісню?

– Так, – сказав я.

– Яку?

– Ось послухай:

Гомін, гомін, гомін,

Гомін по діброві,

Туман поле покриває;

Мати сина виганяє:

«Іди, сину, іди, сину,

Пріч од мене —

Нехай тебе орда візьме,

Нехай тебе орда візьме!»

– Ви можете зробити честь будь-якій нісенітниці, - захоплено сказала Марійка.

– Запам’ятаймо, Марійко, цей день.

– Чим він визначний?

– Колись про це подумаєш, а тепер ще заспівай.

Вона почала:

Сіяв мужик просо.

Жінка каже-мак.

Ой, так чи не так,

Нехай буде мак!

– Добре, Прокопе?

– Незрівнянно! Зумисне не підбереш, адже історія – жінка.

– Я вас сьогодні не розумію.

– У минулій війні авангардні загони гинули тому, що вони існували за приписами, а бої велися за принципом навального наступу.

– Що з вами?

– Я сьогодні відкрив у собі цілком визрілу думку: всі ми й наші пани настільки заплуталися, що без революції нічого не змінити.

– Прокопе! – заблагала вона.

– Більше не буду, Марійко.

Вона якось боком, ніби її щось штовхало, підійшла до мене і поклала на груди голову, потім вислала у розвідку сині насторожені і водночас довірливі оченята.

– Мені треба йти, – сказав я, відступаючи.

– Уже?

– Так.

Вона повернулась до вікна і завмерла з безвладно опущеними руками. «Співчуття – це борг і навіть більше: вина. – подумав я. – Не слід тут залишатися».

– Я знаю, Прокопе, що ви… що у вас… Я здогадуюсь.

– Я поганий, і в мене на тілі півсотні рубців від ран.

– Не це я подумала. Ви хочете зостатися вірним.

– Для мене зраджувати – завелика розкіш.

– Але час нашого знайомства повинен би вам дещо сказати. Так не можна було.

Я подумав про святу жінку, яка виходила мене з тифу, яка турбувалась про мене, як мати, до якої, як до матері, я відчував вічну вдячність і трохи соромився перед нею, і несподівано для себе пригорнув цю розшукану між ворожими мурами дівчину. Потім я сказав їй у її шовкову косу:

– До завтра!

І я знав, що сюди вже ніколи не ступить моя нога.

– Почекай, – сказала вона, шпигнувши своїм «ти».

Вона грайливо, як кішка, майнула до передпокою, зачинила на ключ двері, ключ поклала за поясок.

– Іди, – мовила пустотливо.

– В мене ідея, Марійко: я буду тобі приносити гранки. Це не обіцяє великих зарібків, але ти зможеш протриматися до ліпшої години.

Вона сіла на канапу і закрила долонями очі.

– Ти не міг сказати це завтра? – запитала з докором, помовчавши. – Хто тебе навчив виривати корінці бажань? О, ти знаєш, що людям допікає, ти вистежуєш, щоб скористатися, щоб…

– Ти не гімназистка. Перестань.

– Я жінка. Я жінка, а ти деспот. Ти деспот із своїм ненажерливим мозком і з своєю обкладеною грілками душею. Ти здатний на доброчинність, коли тобі треба підкріпитися добрим вчинком. Але кохання – не дарунок. Ти пішов за мною, щоб любити, і тепер ти в мене не чогось собі так, але ти не хочеш у цьому зізнатися. Я впевнена, що ти пошкодуєш. Тільки скелети минають такі світлі хвилини. Ти ще побачиш, що запорпав мене і себе в баговиння своєї відрази до світу…

– Що за дивні розмови, Марійко?

– Іди! Іди, не хочу тебе бачити! – Вона шпурнула ключ на долівку.

– До завтра! – нагнувся я за ключем.

– Прокопе! – глухо, стогоном озвалась вона – Прокопе, я на тебе розсердилась, я неврівноважена гімназистка, так, але не йди. Посидь. Я заспокоюсь. Я б хотіла злетіти під хмари, і мені здається, що ти даєш ті крила. Але не треба. Що хвилька радості! Видко, треба зі всіма терпіти. Віднині я буду тебе любити по-справжньому. Я навіки зв’язана. Може, якби було інакше, ти пішов би, і я б не змогла тебе відчувати віддалеки. А тепер це буде. Ти мене рятуєш вдруге. Тепер – від самої себе.

Вона розповідала про навчання в гімназії. Викладали шляхетні іроди. На лекціях, у розмовах, на іспитах – всюди підкреслювалося, що вони дівчата і кожна ходить над гріхом. Легковажність була модою, в легковажності змагалися від священика, який читав закон божий, до викладача гімнастики – всі мали серед гімназисток поклонниць і користувалися цим.

– Похвально, що ти прагнеш бути щирим з собою, – говорила вона. – Хто цього не жадає? Але цим нічого не врятуєш. Ти подивився б, як до нас ставилися! Старі діди з «Просвіти», запрошуючи нас на концерти, молилися на «цвіт народу», але боялися впімнутися за нас, хоч знали, що твориться у стінах гімназії. Коли з Відня приїжджали інспекції, вони плазували, вихваляючи професуру. Серед викладачів було двоє наших. І вони на все закривали очі, фліртували з дівчатами й водили в Стрийський парк. Якщо котрась завагітніє, місяцями засідали комісії, обговорювали її вчинок перед тим, як вигнати з гімназії. На зборах виголошували громадський осуд, заявляючи, що це єдиний випадок, але він – пляма на всіх.

– Нікчемна система не допускає критичних узагальнень, – сказав я – Їй подавай узагальнення, які б з поодиноких явищ робили їй честь.

– Не перебивай. Що я хотіла сказати? От усе ти розганяєш, як вихор. До тебе треба довго звикати, щоб не втратити себе і бути тобі рівнею.

– Навіщо перебільшувати? Адже те, що я кажу, розуміється саме собою.

– Загріти чаю?

– Будь ласка.

Вона присіла навпочіпки, висунула з-під канапи валізу, взяла трісок.

– Я з валізкою ходжу на старий лісосклад за місто. Ніхто й не доглупається, що дрова ношу.

Я ліг на канапу. Все це мені не до вподоби. Якби я був з Мариною повінчаний і ми змерзилися одне одному, я б не вагався. Навіщо це? Щоб побачити більше недолі? Її на моїх очах і так досить.

З іншого боку, я бачив, що ця дівчина ніколи не стане дружиною. Вона залишатиметься коханкою, навіть на подружньому ложі. Вона не здатна відчувати обов’язку перед сім’єю. Вона може жити для когось лише заради почуттєвих потреб. Це так само соціальне зло. Хіба хтось непокоїться тим, що я не маю змоги турбуватися про сім’ю? Що, як покидьок орди, змушений думати тільки про себе? Що відрубаний від усього, на чому повинно триматися суспільне життя? Ось зворотний бік медалі.

Я поклав під голову ясик і почав дрімати. Перед очима ніби сипався пофарбований у розмаїті кольори горох. «У мене шизофренія», – подумав я.

Я прокинувся вночі від розкотів грому. Грім немов улетів до кімнати і вмовк, чекаючи. Через хвилю залоскотів по вікні чардаш дощу. До моїх грудей беззахисне тулилося Марійчине плече. Вона спала в сукенці, лиш ноги накрила кінцем капи, якою була застелена канапа. Колись я, здається, комусь казав, що мене чекає доля Вічного Жида. Віднині мені нічого не залишається, як зі всієї сили брехати на світ, не питаючи, чи маю на це право, і не розмірковуючи, до чого докочусь.

– Ти спиш? – пошепки запитав я.

Вона не відповіла. Я просунув їй під голову руку, другою пригорнув до себе. Вона торкнулась моїх ніг коліньми, згинаючись в калачик, і знов завмерла. Надворі втихло. Ніч була ніби вражена якимись здогадами.

– Не спи, – покликав я Марійку.

Вона крізь сон наблизилась устами до мого обличчя.

Я заспокоївся тільки в присмерку льоху. Хлопців не було, лише Микола сидів і писав. Живецький лежав на нарах з мухою на носі.

– Ти де пропадаєш? – загудів Микола.

– Де? Я зробив негаданий захід у життя. Щось настільки контрастне по відношенню до моїх звичок і поведінки, якби, приміром, з цього льоху, зажмурившись, вилетіти на сонце і розплющити очі. Я, Миколику… Ти мене слухаєш?

– Угу.

– Я…Та біс з тобою, пиши.

Микола поклав ручку.

– Що сталося?

– Я ночував у гімназистки.

Микола склав руки, обійнявши носа великими пальцями.

– Двадцять п’ять тобі вголити.

– Йду на дно.

– І – якраз перед змінами.

– Я давно з дому і не знаю, чи взагалі повернусь. Та це марниці, я не це хотів сказати. Я знайшов у цій гімназистці щось таке, що мене підпирає, як отой грек – колону на Олексиній картині.

– На аудиторію напав?

– Ні, звичайні розмови.

– Але вона слухає і вбирає, як губка? Ти давно цього шукаєш.

– Ні. Уяви собі зелений острівок серед чорної ріллі. Проходиш мимо – глянеш і рушиш далі. А повертаючись назад, уже шукаєш очима. Потім дорога вимальовується в пам’яті лиш завдяки цьому острівку. Це щось твоє, ніби смужка життя, яке ти досі мало усвідомлював.

– А та смужка, до якої ти намагався повернутися в Колобродах, нічого не дала? Ти все до того спланував, пересмакував.

– Мене війна примусила. Потім – падіння держави. Я його передбачав.

– Цікаво. Але ж ти і тепер щось плануєш.

– Буду бунтувати.

– Ось куди!

– Логіка життя! Ми всі прямуємо до революції, але я вже її виносив.

Микола засміявся.

– А я що роблю, дозволь запитати?

– Метушишся.

– Тьху, дурний!

– Зате тебе чекає винагорода.

– Яка?

– Ти станеш до влади.

– Лягай спати, ти мені набрид.

– Я виспався, Миколику. Ти думаєш – ми?… Я її навіть не цілував.

– А мені байдуже.

– Ти – як римо-католицький священик.

– На роботу не йдеш?

– Ні, в мене сьогодні свято.

– То пройдися містом.

– Запиши до протоколу моє прізвище. Колись будуть розкопувати архіви і дізнаються, що був такий Повсюда. Пам’ятаєш, у гоголівському «Ревізорі»…

– Не перешкоджай, Прокопику.

– Візьми мене коли-небудь з собою, я виголошу промову.

– Про що?

– На будь-яку тему. Мені здається, я міг би скласти політичного сонника.

Микола закурив цигарку.

– Як ти вважаєш, – звернувся він, – на яких правах Компартія Галичини повинна входити до Компартії Польщі?

– Щоб не ділити ідеалів – розділимо посади!

– Не жартуй, питання принципове.

– Ваша партія представляє націю чи клас?

– Пролетаріат.

– А наші безробітні на яких правах входять до складу польського пролетаріату?… Мовчи, мовчи, бо забуду, до чого веду. Не знаю, як буде далі, але зараз, Миколику, гине весь народ. Очевидно, треба звідси танцювати. Не перебивай, я знаю, що ти хочеш сказати, що в ньому є визискувачі, Але ж у кожному класі є спекулянти того самого гатунку.

– Мене звинувачують в сепаратизмі. Знаєш, чим це пахне?

– Видушать і вас, і нас, але залишаться архіви. Запиши все-таки моє прізвище.

– Мені не вистачає терпіння з тобою розмовляти.

– Закохайся.

Він сплюнув і нахилився над аркушем. Я тільки тепер побачив, як він подався за останні дні: Зчорнів, під очима набухли синці, щоки обвисли, як у старого.

– Національне питання і при соціалізмі залишиться проблемою, якщо його перескочити. Ви поставите перед ним на коліна…

– Поговоримо згодом, – перебив Микола.

– У мене, наприклад, нема того почуття людської гідності, яке мислиться за комунізму, – провадив я далі. – Не красти ж його. Я його поступово надбаю, стаючи громадянином, довіряючись людям.

– Мені зараз іти, Прокопику, а я ще нічого не зробив.

– Працюй, біс з тобою!

Я вийшов на вулицю. Мені треба було конче відверто поговорити з Павлюком. Про виробниче колесо на зміненій осі, про те, що здібності – не криниця, а коли вони застигнуть, потреби обмежуватимуться примітивними смаками, і про дещо інше. Та дідько знає, що таке. Колись Микола був приступніший. Часом я його, як і сьогодні, навмисна розпалював усякими запереченнями, викликаючи на відвертість, але тоді він був більш уважний до мене.

Я піднявся на Замкову гору, запущеною доріжкою в парку пішов у бік товарної станції і, вибравши незахищену від сонця галявину, розпростерся в траві. Тільки я ліг, зашелестіла трава і просто на мене вибігло руде цуценя. Постояло, розглядаючи мене банькатими вологими оченятами, ступило крок, ще крок і, посміливішавши, лизнуло мені руку.

– А дім у тебе є? – запитав я. Цуценя знову лизнуло мені руку і закрутило тоненьким арканом хвостика.

Я пошукав у кишенях, та, крім газети й тютюну, в них нічого не було. Я одірвав шматок газети на цигарку, відскубнув зайвину. Цуценя вирішило, що я почастував його смужечкою паперу, взяло її до рота, потім, відвернувшись, непомітно випустило в траву. Я вдав, що нічого не бачив, чим цуценя було надзвичайно задоволене. Перекинувшись біля мене, мій новий знайомий почав діловито поклацувати зубами, лякаючи бліх. Оченята стали суворі, вуси настовбурчились, та коли цуценя зрідка косилося на мене, погляд його веселішав.

– Ти артист, – сказав я.

Цуценя підстрибнуло з радості.

Коли я повернувся до міста, вулиці були заповнені солдатами. Солдати в повному лаштунку стікалися на Городецьку, котили гармати, везли скрині з амуніцією, впираючись руками в затильники підвід, вйокаючи і ляскаючи батогами. Невже покидають Львів? Я ж не забрав грошей за два тижні. В людини є якесь таємне почуття, яке завжди противиться істині, якщо істина може зупинити її в дорозі. Це бог страху. Цей бог щодуху погнав мене до казарм. Дорогою я думав, що цей бог геній, причому один з найменш шкідливих. То добре, що люди потерпають за своє завтра. Завдяки цьому вони забувають, що смертні. Не думають про прийдешнє тільки тирани. Творячи смерть, вони бояться лише смерті.

В казармах уже було порожньо. Посеред подвір’я ще стояла, запряжена парою коней, похідна кухня, і Адам звалював у котли начиння.

– Куди ви?

Адам махнув рукою на схід, витер піт.

– З вами не розплатилися? Полковник ще вчора виїхав. Полк веде начальник штабу. Червоні прорвали фронт нами затуляють дірку.

– Всі виступають?

– Залишається поліцейський батальйон.

Адам вийняв з кишені ключі від складу.

– Там я закинув для вас трохи хліба. Я забрав мішок і попрощався з Адамом. На тротуарах збиралися люди. Я замішався в один з гуртків.

– Найдовше за тиждень будуть у Львові, - почув я. Це сказав мордатий, з банькатими очима панок. Він за кожним словом пританцьовував:

– Де вкажуться – вирізають населення, – говорив він весело, ніби йшлося про циганський цирк. – Ущент вирізають. Мені розповідав утікач. Казав, що дівчат і молодих жінок ґвалтують, відтак заколюють штиками. А дітей ловлять і відправляють у Сибір, де мають комуністичнії школи.

– Бреши! – гукнув я.

Всі, мов по команді, повернули до мене обличчя.

– Я сам з-під Житомира. Червоні, в яке село вступають, роздають землю. – Я описав рукою коло, і навколо зітхнули. – Правда, поляки б’ються як скажені. Деякі села, де є розумний чоловік, щоб дати слушну пораду, йдуть на поляків з косами. На святе діло піднімаються, бо поляки наміряються знищити місцеве населення. Думаю, що й тут не завадило б розполошити поліцейський батальйон та не дати полякам зайти до міста.

– А що? Правду чоловік мовить.

– Та й зброї – гатку гатити.

– А що тих поліцаїв тлумити! Кілька пострілів – і розбіжаться без штанів.

– Слухайте, слухайте, – отямився мордатий і затанцював. – Що хлоп проти воєнної сили? Муха. Муха, кажу, і ти, чоловіче, не підбурюй, ти, видко, посланий тими, що людей вирізають.

– А тебе Варшава найняла лякати? – крикнув я, бо навколо загомоніли.

Мордатий проштовхнувся до мене і, схопивши за вилоги, загримів:

– Ти куплений! Бачу по твоїх жовтих сибірських очах, по тому, як ти подзвонюєш кістками, що ти звідти. Відповідай!

Він щосили затряс мною, але всі раптом подалися до, іншого гуртка. Побачивши, що залишився сам на сам зі мною, агітатор чкурнув за слухачами.

– Паскуда! – кинув він, утікаючи.

«Нічого не вийде», – подумав я.

Натовп зростав. Хтось надтріснутим голосом виводив:

Зозулі на дереві сідають,

Недолю Вкраїні кують…

На всіх вулицях діялося те саме. Львів’яни збиралися групами, гомоніли, слухали промовців, але всі заспокоювалися на тому, що далі за Збруч червоні не просунуться.

Наших у льоху не було.

– Червоні наступають, – сказав я до нерухомого Живецького. – Твої забралися з міста. Червоні незабаром будуть тут.

Підвісивши до стелі мішок з хлібом, я подався до Марійки, але і її не застав. Тоді пішов на пошту, написав Ванді, що польська армія відступає. Львів юрбився. Я пробрався до Стрийського парку, вийшов на тракт і рушив у поле, до свого яру. До горла підкочувався клубок. Він давно вже збирався, тепер дозрів. Я стиснув долонями лице, заплющив очі і не дав нікому заглянути в обличчя. Відчував на руках гарячий віддих, тер носа, душився, потім ліг горілиць і почав наслухати, як шумить трава і хлюпотить вода на дні яру. Вони не знали ніколи ні надій, ні каяття.

VI

Я заснув і прокинувся перед заходом сонця. Дув східний вітер. Він доносив ніби шурхіт коси в траві – били гармати. «Гармати грали, а ми наступали…» Шух-шух! Шух-шух! По зритих окопами полях ішла смерть з відточеною косою, стинаючи голови в сталевих шоломах.

Я кинув оком по видноколу. Ніде не жовтіє від збіжжя. Не сіяли. Десь між садами в городах осипаються латочки жита, а поля пустують. Галичина віддала смерті мужів-сівачів. Те саме в Польщі. Поляки відступають. Я був певний, що вони програють війну. Передчував, що й від полків, які стояли у Львові, полетить манаття. Уб’ють Адама Сідлецького, полковника Родзісада, Опольчика. І не буде за ними жалю. Проливається кров за кров. Сьогодні одні ввірвуться клином і висічуть військо, завтра, приєднавшись до інших частин, ті, що встигли розбігтись, обійдуть і висічуть до пня противників.

Що роблять люди, збившись з дороги? Стинаються за дрібниці. Кожен стверджує, що йти треба сюди або туди, розходяться, поворогувавши, і гинуть. Рідко кому вдається знайти правильний напрямок.

То цікава річ. Віко[28] поділив історію на три періоди. Цей поділ, зроблений швидше з огляду на літературні пам’ятки, і не безспірний, але й не позбавлений логіки. Люди наділяли своїми омріяними силами богів, потім героїв, потім взяли на себе відповідальність за долю світу. На цьому останньому етапі ще не виробилося почуття міри. Люди забагато на себе беруть, і їх водить блуд, або ж вони надто за давнім звичаєм покладаються на окремих осіб і блудять через них.

Я захотів пити і спустився до струмка. Вода була теплувата, пахла луговим багном. Від такої води – всі недуги. Людський організм потребує твердої води пустель, де він сформувався.

Поки я добрів до міста, настала ніч. На площі мене чекав Микола.

– Блукаєш? – запитав він, мнучи цигарку.

– В поле ходив. – Я подав йому чебрецеву китичку, він понюхав і застромив у кишеньку. – Хлопці дома?

– Так.

– Ти чогось скривлений Що з тобою?

– Якась туга, Прокопику.

– Полаявся?

Микола не відповів.

– Ходи до Марійки Вістун. Це цікава дівчина. Може, тобі якраз бракує познайомитися із своєрідним підходом до життя?

– Ні, - відмовився він. – Пройдемось?

– Незабаром вийдуть патрулі, краще сховатися до нори.

– Туга, – знову поскаржився Микола. Коли сильна людина впадає в розпач, все стає хистким, хоч слабшим, можливо, це імпонує.

– Ніби збирається на дощ, – додав Микола.

– Дивуюсь. Для вас ліпші умови створюються.

– Для нас, для вас!.. – скоромовкою пробурмотів Микола. Я його вперше таким бачив.

– Десь би самогоночки роздобути, – сказав я.

Микола усміхнувся.

– Іди додому, Миколику, я зараз повернуся.

– Тільки недовго.

Марійка ступила мені назустріч ангелом у білій сорочині, з накинутою на плечі білою хустиною.

– Я так чекала, Прокопе! – Вона вхопила мене за руку тремтячими від напруження пальцями. – За Львів будуть бої, правда?

– Не знаю. У нас криза, друженьку. На тобі гроші, візьми в сусідки спирту.

– Я тебе не відпущу.

– Будь ласка.

Тихе постукування в замінованому тишею будинку перенесло мене немовби в якусь предковічну долину, наводнену таємницями.

Марійка поставила на стіл пляшки.

– Якби не це, ти не прийшов би?

– Я через годинку повернуся.

Ми пили із злістю до себе і швидко сп’яніли. Спершу перемовлялися, потім втомились і порозлазилися по льоху. Олекса сидів на цеглі біля печі, обхопивши руками голову, ніби її йому щойно повернули і він не знав, що вона собою являє. Грушевич лежав долілиць на підлозі, витягши руки, ніби силкувався щось дістати, Кривов’яз і Павло поснули. Микола сидів під своїми нарами. З небагатьох слів я зрозумів, що всі вони теж намагалися спровокувати повстання.

Спотикаючись, я вибрався нагору і, пам’ятаючи, що треба йти лазом попри фасади, повз із заплющеними очима, обдираючи руки.

– Який ти славний, – зраділа Марійка.

– Я п’яний.

– Тобі погано?

– Ні.

– Я тебе покладу спати, буду пестити…

– Не муч.

– Добре, добре. Лишенько ти моє несправедливе. Хлопцям допоміг, а мене відштовхуєш! Каторжник, ти прийшов до мене без серця. Чому я тебе не стріла раніше?

– Я відробляв Австрії за бункер.

– О, тобі в усьому перешкодили поважні причини. Який ти серйозний у мене! Лягай, Прокопику. Ти маєш звичку псувати людям настрій, а вони однаково не бачать того, що ти. Люди – це ярмарок.

– Піду!

– Спи.

– А ти?

– І я.

– Ти не роздягаєшся?

– А ти?

– В мене рубці на тілі.

– Спи, хлопчику. Хто тебе навчив терпіти за все, що діється? Спи, мені нічого більше не треба. Як німо в нас. Ніби в іншому світі. Ти спиш, а я тебе мовчки кохаю, і тобі не хочеться послухати, як б’ється моє серце. А я хотіла б, аби ти був завсіди зі мною… Надворі місяць. У кімнаті світлішає. Твоє лице чомусь наче на грошах викарбуване. Скільки тобі років?

– Вісімдесят вісім.

– П’яний.

– Правда.

– Так багато?

– Додався до батька.

– Так ліпше?

– Міцніше.

– А я сирота.

– Частіше ходи на материну могилу.

– Боюся.

– Клич мене.

– Я заслоню вікно, щоб місяць не заважав. Не можу терпіти, коли він никає по хаті, як шпигун. Ти заснеш, а він нишпорить, передивляється твою одежу, шукає заборонених книжок, гидливо шкіриться, побачивши зацвілу шкуринку під шафкою. Цей місяць взагалі неприємне створіння. Мабуть, і земля, світячись відбитим промінням, така ж неприваблива для очей неба.

– Що в тебе за фантазії!

– Ти не знаєш, що це в моєму характері?

– Не треба.

– О, і тут ти не даєш мені волі. Можу битися об заклад, що ти встанеш і відштовхнеш мене від вікна: в кам’яниці навпроти світиться, молода жінка вже лягла до ліжка, а чоловік скидає вбрання. Зараз він теж ляже, вона відсунеться до стіни, дасть йому місце, потягнеться рукою до лампи, щоб вкрутити гніт, але вона так уже чекає, що опустить руку, і чоловік сам погасить…

– Одійди.

– Ну ось. А поверхом нижче я щоранку бачу, як на балкончик виходить сонне хлоп’ятко. Воно виходить тихо, несміло, мружачи очі, з таким виразом, ніби чекає, що за ніч щось мало змінитися. Мабуть, йому щось наснилося, правда?

Я не озвався, і вона злякано шугнула на канапу, мов намагалась ще хапнути мою свідомість. Я вдав, що сплю. Вона крутилась, умощуючись, і поклала голову мені на груди. Коли вона засне, то відсунеться, хіба що триматиму в обіймах. Відсунувшись, вона підпадає під владу чужини. Вона й чужа. Це просто химери тіла. В її серці порожньо. Хтось нагодиться і забере її. І вона не буде згадувати цих хвилин.

Олекса розповідав, що бачив, як уночі вставав Живецький. Він обмацав стіни і хлопців, а коли наблизився до нього, Олекса мало не знепритомнів. Живецький поклав йому на чоло руку, мовчки постояв і пішов на своє місце.

Його життя зосередилося на тому, щоб підслухувати і підглядати. Ця концентрація сил не може викликати доброго самопочуття навіть у цілком безгрішної людини, якою є людина неволі. Якось Кривов’яз вичитав у одного розумного поляка: людина в неволі не здатна робити ні зла, ні добра, і не достойна нагороди, і не заслуговує кари, бо в такому становищі всі її вчинки є необхідністю.

Я пробродив весь день вулицями. Червоно заходило зверху світліше, а внизу темніше сонце. Я поспішав показати його Марійці, але біля її будинку побачив, що звідти його не видно.

Марійка налила в склянки чаю.

– Ти мучився? – Марійка пильно подивилася мені в очі.

– Чого? – Я посміхнувся.

– Через вчорашнє. Через те, що сталося.

– Ні, я придумав собі виправдання.

– А мені?

Я опустив очі.

– Я сподівалася цього. Я знала, – поставивши склянку, сказала вона.

– Що з тобою?

– Нічого. Просто я думала, яка щаслива, що з тобою, але яке моє щастя хистке.

– Закохані вічно порпаються у своїх вчинках і тремтять. Що ж до щастя, то…

Вона гірко посміхнулася.

– Бо вони починають жити одне одним і йти в гадках одною стежкою. Вони звіряються, щоб знати напевно, чи одною. Це прекрасно. Так вони відкривають себе в коханні. Але ти на це не здатен, ти егоїст, чужий.

– А я, грішним ділом, думав це саме про тебе. Либонь, ми сходимося на одну стежку. Вона розгублено крутила склянку з чаєм.

– Я, Прокопе, хочу всього або не хочу нічого. Я не задовольняюся недоїдками. – Очі її спалахнули гнівом.

– Я, як бачиш, приймаю від поляків недоїдки і мовчу.

– Ти лише для себе цілісна натура, а для інших – маленька данинка.

– Я не хотів би сваритися.

– Бо ти не любиш. Тобі треба такої, яка б тебе втихомирила, розвеселила брязкотливою думочкою. А скільки це мені коштує – знаєш? Ти вмієш оцінити жіночу відданість і самопожертву? Ні, Прокопе!

– Прощай, – спробував я звестися.

Вона окинула мене коротким і швидким поглядом.

– Уже? – схопилась на ноги. – Я тобі не дам покинути мене. Жорстокий!

– Ні, я ліпше піду. Думаю; наступного разу в нас удасться бесіда.

– Не підеш! – скрикнула вона. – А коли… Коли підеш, то знай: я донесу на тебе. На всіх вас там, у льоху. Я рас вистежила. Колись я вчула вас на музиці. Ви – змовники. Вас чекає шибениця.

– Ти божевільна.

– За своє щастя я на все готова.

– Побачимо, Марійко. Тепер такий час, що ситуації – не з моря погоди виглядати.

Сказав це, і страшно стало. Якийсь забобонний страх, ніби я щось накликав. Марійка впала обличчям на руки і заридала, ніби теж відчула ту біду.

– Не треба. – Я підняв її за плечі і, нахилившись, поцілував в уста. – Це нікому не потрібне.

Виплакавшись і витерши очі, вона жалісливо дивилась на мене і винувато всміхалась.

– Я так хочу тебе навічно, до самої смерті.

– Ти прекрасна, – погладив я їй косу. – Але… трішки нестримна.

– Так.

– Ти любиш мене?

…Вночі загримали в двері. Марійка затермосила мене за плече.

– Ой, я передчувала, що сьогодні прийдуть. Вони тебе заберуть?

Я став одягатися.

– Прокопе, мій Прокопе, – тихо квилила Марійка, білою тінню бігаючи по кімнаті.

Двері розліталися від гримоту.

– Відчини, Марійко.

– Не піду, нехай вломлюються.

– Гірше буде.

– Сховайся.

Я обвів кімнату поглядом: ні, марна справа. Зиркнув на вікно. Відхилив раму, потім раму подвійного вікна. Надворі було темно. Я переліз через підвіконня, вчепившись руками за карниз, повис над вулицею.

– Швидко зачини вікна і впускай, – пробелькотів я, задихаючись.

Я чув гримотіння в кімнаті. Вони щось пересували, обстукували підлогу і стіни. Мене покидали сили. Я закусив зуби і думав про одне: падати – то вниз головою. Щоб не мучитись.

Нарешті вікно тихо проскрипіло. Я не міг піднятися на руках. Якби не Марійка, я б не вибрався назад. До ранку з моїх рук виходила дрож. Марійка гладила їх, журно повторюючи:

– Вони більше не прийдуть. Вони тепер довго не будуть навідуватися. Наш будинок перевіряли ще минулого року. Може, й тепер не вривалися б, якби не почували страху, солдатів нема ж у місті.

Потім вона говорила:

– Ми зв’яжемо з мотузків драбину, щоб тобі легше було триматися. Вони ніколи не здогадаються, де ти ховаєшся.

– Ти знаєш, що випадок має звичай допомагати один раз?

– Тебе береже моя доля.

Я усміхнувся.

– Смієшся! – Вона й собі затряслась від приступу сміху. – Який же ти в мене…

– Не гірший, ніж ти в мене.

– Віднині я буду чемна. Віриш?

– Дав би бог.

– Ми через погане життя дуріємо.

– Я сьогодні це саме думав. Можеш дещо опускати, ми вийшли на одну стежку. Вона знову пирснула і міцно пригорнула мене.

– Смієшся? – запитав я. – Що нас довело до цього аж ніби вигаданого життя?

– Вигаданого? Ні, Прокопе. Це нас так вигадано визволили. Врятували. Принесли цивілізацію.

– Завтра ми нікуди не виходимо з дому. Проспимо весь день.

– А який ти вдень? Ти не перестанеш мене любити?

– Завтра скажу.

– Ти мене навчиш боятися. Я вже боюся, що надокучу тобі за день. Але я буду старатися. Я наведу в кімнаті порядок, принесу квіток. Знайду тобі гарних книжок.

– Ми пролежимо на канапі.

Вона на мить замислилась, і іскорки в її очах погасли.

– Буде так, як ти захочеш.

Тепер я трохи позаздрив вертепові коханок і коханців цього нікчемного світу, бо вони вміли підвищуватися над світом, владарюючи в стихії кохання. Якщо світ – гидота, то ці люди мають можливість бути велетами. Але я не міг увійти в роль. Ця оселя була для мене просоленим наметом під чахлою вербою, де невільник чекає звільнення. Мене не перестає мучити, що всі ми багато балакаємо про волю, але неспроможні що-небудь зробити. Колись так чесали язики в анекдотах про Франца-Йосифа, як нині в мареннях про Галичину. Я теж час від часу не витримую, і мені гидко після кожного похмілля. Бридко і тужно. Так тужно, мабуть, буває тоді, коли оглядаєшся на рідну хату і не пригадуєш нікого з рідних, хто заслуговує твого «до побачення».

Раненько Марійка подалась на ярмарок, а я вирішив провідати комуну. Вони походжали по льоху розстроєні й смалили цигарки. Мене минали поглядами, ніби я пошив їх у дурні.

– Щез Живецький, – нарешті сказав Павлюк, побачивши, що я ні в сих ні в тих стою біля одвірка.

Я остовпів. Кривов’яз подивився на мене запалими очима, і в його погляді я побачив приязнь до себе. Професор не міг не знати, що я причетний до Вікторової хвороби. Мабуть, він гадав, що мене мучать докори сумління і я тому не тримаюся притулку, а тепер зрадів, що з мого серця спав камінь.

– Забрав продукти, Павлову блузу, в додачу повитрясав кишені, - сказав Микола.

– Цього дивака можуть схопити патрулі.

– Навряд, – мовив Кривов’яз. – Крім головного вокзалу, він ніде не зупиниться.

Грушевич не прийняв припущення.

– Викаже гадина, – прохрипів він. – Тут небезпечно залишатися.

– Він чкурнув додому, – наполягав Кривов’яз.

Грушевич нервово посміхнувся:

– Ми таки дочекаємося.

– А що ви пропонуєте? – запитав Кривов’яз.

– У Львові до біса порожніх льохів. У мене є на прикметі одне приміщення недалеко від Гетьманських валів. – Грушевич обвів нас переможним поглядом, ніби йшлося про врятування усього міста.

Микола не втручався в розмову, і я подумав, що він не піде з нами, але йому, очевидно, зручніше було в комуні. Мені спала на гадку Марійчина погроза. «Пообіцяла видати… Дивись, життя само заплутує сліди». Та вона не зважилася б на цей крок. Випалила згарячу, хоч це їй важко вибачити.

Ми один за одним вийшли на вулицю, Микола залишився замаскувати вхід до льоху. Професор ніс у руках по в’язанці книжок і паперів. Він горбився, костюм висів на визисканому літами тілі як мішок, лице вкрилося прозорою, полискуючою блідістю.

– Дозвольте допомогти, – сказав я.

Подякувавши, він передав мені стосик книжок.

– Треба більше бувати на повітрі, - мовив він, глянувши на мене. – Задихаюсь. – І ніби сам з собою міркуючи: – Під кінець своїх днів Франко так говорив. Та не до часу йому було. Не вставав з-за стола, працював, квапився.

– Ви з ним були знайомі? – запитав я.

– Гм… – усміхнувся Кривов’яз. – Ми, батечку, стільки винця разом пересмакували, що ні в яке знайомство не вкладеться. Небіжчик був жорстокий до себе. З досвітку накине на плечі блузу, зведе замком щелепи – і сніданок стигне, обід неторканий… Прийду, а думки немов обсіли його з усіх боків, журавлиним ключем ідуть на папір.

Ми впоперек переходили вулицю, і я побачив у Кривов’язових очах теплий, затуманений спогадами блиск.

– Так, уже повелося, що в нас видатних людей відкривають після смерті, - сказав я, щоб підтримати розмову.

Кривов’яз пильно подивився уздовж вулиці, немов когось, виглядаючи, і нахмурився.

– Я не можу примиритися, що Франкові не присудили Нобелівської премії. Він для людей зробив не менше, ніж, скажімо, Ромен Роллан. Ви, молодь, мусите щонайшвидше збагнути, який це велет. Я думаю, дивлячись на теперішнє життя, що можуть скластися такі обставини, за яких про себе і про рідний край можна буде говорити, лиш опираючись на імена Шевченка, Франка, Лесі Українки… Та ось і дощик з привітом, – зітхнувши, перейшов на інше Кривов’яз. – Який густий!..

Він зняв капелюха, паруюча лисина затанцювала між краплями.

– Ви буваєте в полі? – запитав він. – Як там?

– Сумно.

– Треба колись вибратись. Зачерствів я.

Грушевич попросив нас хвилину почекати, а сам рушив до руїн будинку в глибині двору. Почався проливний дощ, вітер задував у підворіття січу дрібних крапель.

– Знаєте, скільки людей зараз ховаються від негоди в смердючих будках, під балконами і залізничними платформами? – сказав Кривов’яз. – Я вчора зустрівся з волинським письменником Іваном Загрядою. Теж без пристановища. До речі, Грушевич вам розповідав, хто нас звільнив? Тих солдатів, яких ми бачили під тюремним муром, вивів з оточення галлерівської армії Загряда. Народ відчайдушний, але політичні вожді відрадили Загряду починати заколот. На прощання загін обеззброїв тюремну сторожу, і солдати розійшлися по домівках. Ті хлопці на смерть перелякали політиків. На них, либонь, досі терпне шкіра при згадці про Загряду. Сумний випадок. Про нього ще буде не раз сказано, бо людська пам’ять не забуває підлоти й нікчемності, але я з цього роблю ще й інший висновок. У нас так багато трагедій, я маю на увазі – з державою, що ми боїмося про неї думати. Ви, наприклад, маєте державний розум і відповідні здібності, до вас приходять і кажуть: «Створюйте уряд». У ваших жилах захолоне кров од страху. Правда ж? Тому я не дуже обурювався, почувши скаргу Загряди. Нам потрібен Хмельницький. Але, щоб він народився, треба, щоб принаймні кілька десятиріч кипів Дніпро від козацьких човнів, щоб десь за очима змужніла наша сила й ми до неї звикли. Приглядаюся до вашого товариша, Павлюка. Коли я вперше його побачив, то мало в долоні не сплеснув. От, думаю, згусток енергії. Не скажете, що з ним?

– Чвари сточили.

– Стратегії, тактики?…

– Нібито.

– Ну ось. Тепер увійдіть у становище історика. Напишу правду – нікому не сподобається. Та я і без цього віддаю собі справу в тому, що не можна цим вироком доконувати народ. Досі мені вірили і повірять ще раз. Ох!..

Та що це?

Кривов’яз схопився за груди і повернувся обличчям до стіни. Так він постояв трохи, потім зробив крок убік, все ще тримаючись руками за зібрану судорожним рухом блузу, в очах появилась розгубленість. Зиркнувши на мене, він спробував усміхнутися:

– Засидишся в погребах, тоді й свіже повітря шкодить. Щоки його посіріли, чоло закам’яніло в зморшках, як у мерця. Я допоміг йому добратися до льоху. Він одразу ж сів у куточку, впершись ліктями в коліна, обняв долонями голову. Хлопці вкладалися і не звернули уваги на скорченого Кривов’яза.

На новому місці ми не почували себе так безпечно, як у льоху Корнякта. До того ж знов почали голодувати. Часто спалахували суперечки. Ми були виснажені. Думка шкутильгала, воля ослабла, і все ми бачили в спотвореному освітленні.

На третій день зчепились Грушевич з Павлюком. Грушевич, ухопившись за Миколині слова, що національний рух є складовою частиною соціалістичної революції, став ганьбити комуністів, мовляв, усі зусилля треба зосередити на боротьбі за національне визначення, а лиш при відповідній ситуації можна поставити питання про пролетарську диктатуру. Микола назвав Грушевича націоналістом, лікар кинувся на нього з кулаками.

– Стійте! – крикнув Кривов’яз. – Він писав, лежачи на дошках. – Схаменіться!

Кривов’яз тремтячими руками склав папери і обвів нас презирливим поглядом.

– Підійдіть до мене, – покликав він.

Ніхто не ворухнувся.

Кривов’яз сумовито похитав головою.

– І все ж, крім вас, нема на кого звіритися, – мовив він, неврастенічне збираючи пригоршнею губи. – Оце списки моїх робіт, виданих у Галичині, в Росії, в Польщі, Німеччині, Франції і в Америці. Не дайте цьому довго літньому доробку загинути. Прийде час – зберіть докупи, видайте. Тут висновки із столітніх суперечок і орієнтацій, передбачення… Тут… – Він опустив голову, вдарившись об стіл. – Я вмираю…

Я оглянувся на хлопців. На їхніх обличчях мигнула тінь збентеження. Все це виглядало театрально. Проте Кривов’яз не зводився. Першим отямився Грушевич. Він підбіг у куток і підняв професорові голову. Кривов’яз дивився на нас скляними нерухомими очима, з рота витекла краплина слини, набухла булькою, і булька тріснула. Мені заломило в очах, ніби вони вилазили з орбіт. Грушевич опустив Кривов’язову голову на папери, припав вухом до грудей, потім звиклим рухом п’ятірні закрив очі.

«Лихо нас не навчить, то, може, навчить смерть», – подумав я машинально.

Олекса заплакав.

До мене наблизився Павло і сказав, що всьому виною – нове місце. Поки ми мешкали в Корнякта, старий глипів, а тут пустився світу. Кривов’яза треба поховати з почестями. Ми скличемо народ.

Я мовчки кивнув.

– Ми пронесемо його тіло через усе місто. Його знають, ти не думай… Я напишу хлопцям до Варшави, щоб надрукували великі некрологи. Павло вирвав із зошита аркуш і сів писати.

– Невчасно старий пішов од нас, – сказав Микола, стаючи біля мене.

Всі ніби вибачалися.

– Розумний був чоловік, марксист, Франків товариш. З ним, правда, не в усьому можна було погоджуватися, але… – Микола не закінчив думки і перейшов на інше. А цих хуліганів від політики й дідько не бере! – показав він на Грушевича.

– Всюди командують хулігани, – пробурмотів я.

– Колись я пообіцяв дістати тобі книжок. Візьмеш із мого клунка при бажанні.

– Знову перейдемо на яблука – сяду до науки.

Микола зітхнув.

– Останні зі смердів ідуть на відпочинок, – сказав я. – Наші діти від нас відцураються за політиканство і боягузтво.

– Ти, як завжди, хочеш з поодинокого створити клімат.

– Систематизацією ми довели світ до того, що далі відомого не рушимо. Але нове мусить народжуватися. Забув сказати: нинішнє хуліганство, мабуть, матиме наукову назву.

– Його заповіт ми виконаємо, – сказав Микола. І полетимо в комин за його душею.

– Зберемо трактати.

– Ким ви станете після цього?

– Festina lente,[29] Прокопику.

– Справді, не пора. Вибач. Відчуваючи у вітрові силу, хочеться побачити, як він валить дерева. Кволодухі завжди підглядають.

– Організуємо похорон, який би відповідав його честі. Підеш замовити труну?

– Звичайно.

Микола пройшов до відсіку, де висіла його куртка, і повернувся з грішми.

– Пане Грушевич, – звернувся він до недавнього противника. – Ви маєте знайомого офіційного лікаря, щоб засвідчив природну смерть?

Грушевич мовчки кивнув.

– Вночі перенесемо тіло до когось на квартиру, – додав Микола. – Лікаря завтра приведете. Почекай, я теж іду, – сказав Микола до мене.

Ми пересікли закиданий розваленою причепою дворик.

– Проведи мене, я до редакції, - попросив Микола.

Місто спікало сонце. Тротуари заповнили селяни, які продавали городину, поміж кошиками, як прим’яті мухи, сновигали черниці. Микола з нудьгою в погляді зупинився край тротуару.

– Монастирі переповнені, - мовив він.

– Баланда за приманку?

– Гімназистки. Куди їм дітись?

Я подумав, що й Марійка Вістун одного прекрасного дня може опинитися в келії.

– Поглянь, яка вродлива монашка, – сіпнув я Миколу.

– Біс із нею.

Вродлива черничка відчула на собі погляд і, повернувшись, усміхнулась. Дай їй адресу і скажи, коли прийти, – і вона на часину згубиться з-під нагляду ігумені.

– Очевидно, нині все йде до того, щоб підривати твердині зсередини. Ці дівчата не прощення молять у бога, а гарних хлопців.

– Вона йде за нами, – шепнув Микола. У мене виникла ідея.

– Слава Ісусу! – сказав я, стаючи боком до дівчини. – Дозвольте дещо важливе повідомити.

– Прошу, – тихо і трохи збентежено мовила черниця.

– Сьогодні помер університетський професор Володимир Кривов’яз. Похорон завтра. Богослужебки можуть взяти участь? Як вас звати, будьте ласкаві?

– Повзе, чорногуба гадина! – стурбовано забурмотіла черниця. – Ні, не побачила… Мене звуть Орестою.

Дивлячись, з якою неприязню вона проводжає старшу, я мало не здригнувся. Бровенята її здибилися, як вистояні коні, обличчя стало холодним. Пригнувши голову, вона дивилась услід наглядачці, поки та не зникла.

– Я б рада вас вислухати, – сказала вона, піднявши на мене ще колючі карі очі, але серед вулиці незручно.

– Ідіть за мною, – сказав я.

Я швидко рушив до рогу будинку, натрапивши на Миколу, який мене чекав, узяв його під руку:

– Агітую черничок на похорони. Жандарми не насміляться розганяти процесію, коли йтимуть монахи.

Ореста ввійшла за нами до редакції, я підсунув їй стілець.

– О котрій годині виноситимуть тіло? – запитала вона.

– Надвечір, – відповів Микола.

– Я колись бачила гарну процесію, – загадково усміхнулася черниця. – Молодь несла смолоскипи. Це були політичні похорони. Смолоскипи будуть. Я дам знати в чоловічий монастир, там виготовляють держаки для свічок. Їх можна пристосувати. Микола спохмурнів.

– Кривов’язове прізвище просимо не розголошувати.

– Не турбуйтесь. – Черниця подарувала комуністові іскристу усмішку. – І в монастирях є порядні люди.

Після того, як вона пішла, мене охопило каяття. Щось я не мав довір’я до цієї чорної орди.

– Здається, я поправив медвежою лівою? – звернувся я до Миколи.

– Життя гребе то лівою, то правою, – відказав він. – Краще пильнувати курсу, ніж робити прогнози по малих хвилях.

Він якось непевно заглянув мені у вічі, і мені зробилося ще прикріше.

У підземеллі Грушевич подав мені купку списаного паперу.

– Будьте моїм першим читачем і критиком. Це – про професора.

Я перечитав рукопис, подумав: «Грушевич – письменник. Він робить злочин, що марнує час».

– Кажіть правду, пане Повсюдо, – звернувся він, червоніючи.

– Виконано чудово, – сказав я. – Тільки забагато про звички. Вони, звичайно, проливають світло на те, як чоловік формувався, що собою являє, але ви ж бачите, як ми живемо. Ми під пресом обставин і звички наші майже не пробиваються. Індивідуальність, як мені здається, повинна бути соціальною, а не побутовою.

– Я вас розумію, – сказав Грушевич, і я побачив на його обличчі тінь смутку. – Дякую.

Прийшов Микола, заходив по друкарні. Потім поманив мене пальцем.

– У мене неприємності, - зітхнув він. – Мене викликали на засідання Галревкому до Тернополя, але зв’язковий не зміг прорватися через фронт. Я багато втратив. Фронт, кажуть, посувається на схід. Моя група ізольована.

– Галичина залишається під поляками?

– Треба покладатися на свої сили. Налагоджувати видання літератури, підучувати людей, бити тривогу. Відозви мало що дають. Ніби пролетить журавлиний ключ: на хвилину смуток, а закони існування – непорушні. Будемо будувати міцне підпілля.

«Підпілля – в підпіллі?» – запитав я себе.

Олекса привів сліпого на одне око парубка, який назвався Онисимом Невечором. У його єдиному оці тліла якась безтямна лють. Весь він був укритий шорстким заростом. Балакав гугнявим надокучливим голосом.

Микола відчинив для нього відсік у глибині льоху. Туди пішов спати і Чорнота. Гість довго гудів, оповідаючи якусь історію.

Я вже дрімав, коли прийшли Миколині товариші і забрали мертвого Кривов’яза.

Святоюрський храм ніжився у променях призахідного сонця. Черниці вкрили гроб. Сиділи на траві, молилися під мурами, перебираючи вервиці. Внизу на Городецькій роїлися перехожі, зацікавлені скопищем монахинь.

Ореста чекала мене під каштаном. Якраз із чоловічого монастиря привезли смолоскипи. Черниці рушили до підвід. Ореста відповіла на моє привітання усмішкою. Ми пішли попереду процесії. На Підвальній нас уже виглядали. Хлопці знесли тіло над головами, між черницями забігав запалений квач клоччя, встала темна хмара кіптяви.

Я зміг оцінити видовище тільки з підвищення біля цвинтарної брами. З міста немовби витікала примарна маса вогників-душ, мандруючи до місця спокутування. Було в цьому щось неосмислене, рабське чи каторжне, глипіла приреченість. Моторошно, неприємно було дивитися на цей потік, якому не було ні кінця, ні краю.

На доріжці недалеко від ями стояла карета, запряжена парою баских коней.

– Ховає митрополит, – почув я позад себе. – Нездужав, дивіться, святий чоловік – приїхав…

Ми з Миколою перезирнулися, він тут же пустився навздогін хлопцям, які несли труну, з одним із них помінявся місцем. Біля могили Микола заніс кінцем труни, щоб одсунути зодягненого в золото митрополита. Хлопці поставили труну додолу, Микола, ставши біля Кривов’язової голови, стишено, але досить дужим голосом покликав:

– Товариші! Ми із сумом в серцях прийшли востаннє попрощатися з видатним українським вченим-істориком Володимиром Кривов’язом. Ми схиляємо голови перед…

Несподівано з-за гробівців загримів могутній хор. Він був настільки сильний і раптовий, що всім стало моторошно, ніби почала провалюватися земля. Микола примружив очі, обличчя його зблідло і закам’яніло.

– Ми схиляємо голови, – почав він знову, але марно, голос його потонув у зливі хору.

З натовпу вискочили якісь парубійки і поволокли Павлюка між гробівці. Я кинувся за ними, але мене стиснули в гущавині. Я обвів поглядом прісні, застиглі обличчя. Це були не люди, а дикуни. Нас зрадили. Кривов’яза полонили мертвого. Його не жадали знати тоді, як він тинявся по Львову впроголодь, а мертвий він для них став чималою здобиччю, їм стало страшно перед його смертю, і вони вирішили привласнити і упокорити пам’ять про нього. З ними були тисячі, які не знали, і, може, не бажали знати, як ошукано мертвого.

Микола не повернувся до нас, а його редакцію розгромили.

Олекса знову привів свого гидкого Невечора.

– Ну, Павлюк сьогодні прославився, – сказав він зловтішно…

– Що він вчинив?

– Львів од імені нації проводжав Кривов’яза в останню дорогу, а Павлюк нагло відважився зробити це від імені пройдисвітів.

– Хто забрав професорові нотатки?

– Вони в надійному місці, можеш не турбуватися, – відповів Олекса. – Не вистачало, щоб Кривов’язова спадщина потрапила до чорних рук. Це темнота, я їх знаю.

– Темні ходять за поводирями, – сказав я.

– Не збагну: ти їх захищаєш?

– Все це так зненацька…

Я подумав, що ліпше змовчати. Треба рятувати друкарню. З нею Микола зв’язав усі свої надії.

Газети вийшли з суперечливими повідомленнями. Одні стверджували, що похорон справила комуністична організація, інші – що професора врятовано від наруги і заслуга в цьому прогресивних кіл міста. Ці, інші, нападали на Павлюкових товаришів, заявляючи, що це група аристократів-платоністів, яка намагалась поставити робочих людей поза своїм комунізмом. Статті були перепаскуджені архінауковими термінами. Можна було співати полонез Огінського, бо коли офіційна зграя вдається до словоблуду, добра не буде.

Невечір охав, мовляв, похорон увійде в історію. Він наступав Олексі на п’яти і настирливо гудів, як джміль.

Мені стало до болю одиноко, і відпала охота думати, куди все це заведе. Так зі мною трапилося позаторік після реквізиції. Навіщо мозолити розум, коли це не має ліпшої перспективи, як стати годиною смутку. Людство в тупику.

– Щось мені тут маркітно, – сказав я. – Ви знаєте, пане Невечір, що Кривов’яз умер на тому місці, де ви лежите?

Невечір недовірливо подивився на мене і перевів погляд на Олексу.

– Небіжчик трохи з нами підночовував, відтак його забрали.

– Того-то мені чогось неспокійно, – промовив Невечір. – І вчора не міг заснути. Олекса вже задрімав, а я городжу про се про те, аби відрадніше.

– Я в духів не вірю, – сказав я – Але…

Невечір сів.

– Може, пане Олексо, перейдемо на вчорашнє місце?

– Павлюк зачинив відсік, – відказав Чорнота.

– Корняктів льох – щасливіше місце, – сказав я.

– Нам не треба було перебиратися, – погодився Олекса. Зі стелі зашелестів струмок сміття. Невечір скосив очі.

– Ви надовго до Львова? – запитав я.

– Лишень навідатися до родича – лежить у військовому лазареті.

– Надивились тутешньої дивини…

Невечір звів брови. Помовчавши, він згадав якусь історію.

– Якось я повіз до млина. Було завізно, але повертатися не схотів. Мельники відіслали мене спати до хатчини з вікном на потоки. Ліг я на дощану канапу, та сон не береться. Питаю себе: «Чому мельники не показуються?» І згадав, що вони посміхалися, коли відчиняли хатчину. Було ще не пізно, я викурив кілька цигарок, повернувся лицем до стіни і заснув. Коли чую вночі, хтось наче всівся на мені верхи. Я сюди, я туди, а воно сидить. О, вірите чи ні, сиділо добру годину. Я задерев’янів під ним. Тут мене осінило зробити хрест. Тільки-но я в душі перехрестився, як щось заплескало в долоні. Плескіт ніби віддаляється, і щось скиглить. Нарешті, затихло. Гірське безгоміння. Я ледве випростав руки. Зовсім не чую тіла. Очуняв, виходжу на млин – тихо. Підходжу до того місця, де вага стоїть, аби виглянути у вікно, чи не розвидняється, а від мене щось шасть убік гандрабатою тінню і гур-гур кудись за коші. Думаю, не жарт. Спускаюсь назад на перший поверх, добираюсь до дверей, за защіпку – і ходу. Їй-богу, до світанку сидів у берегах. Вранці мельники розповідають, що вночі щось два рази їм скидало заставку і зупиняло млин. Більше вони не посміли виходити на шлюзи. Тоді я питаю, чи не водиться мана. «Ви щось чули?» – «Не чув, а годину пролежав під якоюсь колодою». Вони засміялися. «Приходив Данильчук. Його торік, п’яного, занесло під трансмісію». Отакенечки. Кажете, не вірите в духів. Щось є…

Зі стелі знов упала грудочка гіпсу. Вона ледве стукнула, та Невечір здригнувся, як від вибуху.

Коли повернувся Грушевич з Павлом, я уже спав. Грушевич поторгав мене.

– Підемо до Корнякта, – сказав він. – Це нещасливе місце.

Я посміхнувся в душі й пошкодував, що не чув, про що вони до цього говорили.

– Пане Грушевич, – сказав я, беручи лікаря під лікоть. – Я до Миколиної друкарні доклав свого здоров’я… Збережемо її в таємниці. Дасть бог, ми ще вашу книжку випустимо. І хлопців попередьте…

– Гай, гай, пане Повсюдо, – розчулено мовив він. «Розбийся, серце, бо язик закутий!..»

Про Миколу не було ні слуху ні духу. З допомогою Покутського я одразу після розмови з Грушевичем перевіз устаткування друкарні до його тісненького, але надійнішого льоху. Після цього в Корняктовому льоху не показувався.

Друкарня мені була ні до чого. Але життя повернулось так, що вона знадобилась.

Якось я ішов Городецькою, проклинаючи цю найдовшу і найнезатишнішу в місті вулицю – причину нервових розладів і жиляків на ногах. Переді мною мелькнуло знайоме обличчя. Я ніяк не міг повірити: Богдан Онук, тільки такий в три погибелі скручений, що я не йняв віри.

– Повсюдо! – скрикнув Онук.

Ми тричі поцілувалися. Богдан схвильовано витирав з чола піт і дивився на смуги бруду на хустинці.

– Виходить, ти у Львові, Повсюдо. А за тобою попитують, ой, попитують. Марину тягають у повіт, бо похвалилась, що має від тебе гроші. Бідна, з неї вже нічого нема. Як трісочка. Я німо простогнав і заховав очі.

– Проценти в тебе ростуть. Суд подав тебе на розшук. Зміни прізвище, поки не пізно, і не показуйся в Колобродах, бо зогнити тобі в каторгах. Невеселі вісті привіз? – запитав він. – Я оце йду і думаю, що нема тобі де сховатися, крім Львова. Тільки-но подумав – ти… А не дуже змінився. Хіба блідіший. Маєш роботу?

– Тимчасова.

– Я витребував папери за море.

– Тікаєш?

– Та зі мною півсела! Гордій, Молотковський, Герасимчук, Клин Осадчук, Федір Лисюк – півсела.

– Круто жити?

– Нема порятунку. Наїхало польських колоністів, а ми всі в боргах через податки – ти знаєш, урожаю не було, – то пишемось за море напропале. Скоро Колоброди стануть Колобжодами.

– Довго будете у Львові?

– Завтра ще одна комісія.

– Я підійду ввечері на станцію.

– І не пробуй. Люди тепер такі, що хтось заробить на твоїй голові. А Марина геть приспала, – повернувся він до мого найлютішого болю. – Чи воно часом не сухоти надибали. Так-то воно життя мається.

– Червоні до вас не дійшли?

– Чекали з дня на день, але поляки дістали підкріплення і потиснули їх за Збруч. Підкріплення з Франції мали. Кажуть, між червоними багато наших хлопців… То ти у Львові…

– Будеш писати з дороги, згадай, що мене бачив. Лиш не кажи де. Нехай перекажуть Марині. Я писати не можу. Знайдуть за штемпелем. Тепер легко: оголосять у газетах, пообіцяють винагороду – і в руках.

– Та що я, не розумію, Повсюдо! Ой, як же ми надибалися?! – Він сплеснув долонями. – Кажи, що не від бога! Все, Повсюдо, від бога. І нещастя наше від бога Ну, мені йти.

– Щасливо, Богдане!

– Та вже якось воно мусить бути…

Я пішов упоперек вулиці з тим, що поки пересічу, розступляться сльози. Але вони не розпливались. Я пішов під горб коло Святоюрського собору, ліг на траву. Ох, як мені щиро плакалось… Тут я знайшов ту думку, якої довго не міг знайти: ворогам буду все псувати – від настрою до залізничних колій. Буду шкодити. Тихо, але безперестанку Я поклявся шкодити їм до смертного часу. Я їх буду розбещувати лестощами; буду заохочувати до розпусти; буду дратувати, насміхаючись, тручаючи в безодню; буду їх хвалити, щоб вони втратили здоровий глузд; буду кидати їм у лице їхню історію, щоб вони пишалися своїми нікчемними батьками, ставали на ту саму дорогу й вели по ній своїх дітей. Я їм приготую смерть у звироднінні і втраті людської подоби…

VII

Усю весну дев’ятнадцятого року в державному секретаріаті сперечалися про те, у яку сторону податися, коли армія Галлера витіснить «усусів» зі Станіслава. Бідна Текля не могла настачити кави. Верховне панство ніяк не могло добитися порозуміння. На кухні вже не мили котлів, не було часу. Текля носила на чубчику хустки хмару пари, витирала долонею піт і думала, коли; нарешті, пани прийдуть до згоди. А вони ніби навмисне зволікали, напихаючись даровими паштетами.

Текля подавала на стіл самому президентові. Вона зачула від нього, що Аралов[30] «москаль». Знемагаючи від утоми, вона на хвильку зайшла до комори, сіла на скриню з продуктами і подумала: «Під червоних не підуть». Трохи віддихавшись, Текля пішла за посудою і почула, що до Львова приїжджає доктор Магаляс[31] укладати з поляками мирний договір. Текля повернулась на кухню і сказала помічниці: «Підемо під Польщу». Та витріщила очі, але промовчала.

Текля була сильною, витривалою, дівчиною, але роботи, що падала на її руки, і віл не пережив би. Якось Теклю розібрала гарячка, вона прийшла до коменданта і поскаржилась: «Нездужаю, не маю сили…» Комендант звелів вартівникові відпровадити її додому, а сам подався шукати нову куховарку. Та коли повернувся, урядове братство немов крізь землю провалилося і Теклина помічниця кудись запропастилася. Комендант нюхом почув недобре. Крізь замкову щілину він зазирнув до покоїв президента. Тут теж нікого не було. Старий службіст прошмигнув досередини, кинувся до сейфа і остовпів перед порожніми полицями. Тепер він не мав чого поспішати. Він зачекав, поки не перестало калатати серце, і поволі, ніби забавляючись, став перегортати папери на столі. Нічого вартого уваги не було. Якісь скарги, просьби і вирізки з газет. Та все-таки, на комендантове щастя, трапився документ, який мав велику цінність. Комендант був чоловік хитрий і розважливий. Він підкрутив вуса, всівся у президентському кріслі, поглянув, чи добре заструганий олівець. Перечитавши Петрушевичеве розпорядження галицькій армії іти за Збруч, він диявольськи посміхнувся і розмашисте підписався. Після цього статечно зійшов униз, в кухні перекинув через плечі мішок з шинками і спокійнісінько рушив додому. Це був великий пройдисвіт. Ідучи, він не міг зігнати з лиця посмішки. Та він не дотямив, що ошукався, підписав не оригінал наказу, а копію…

Захопивши Прильвів’я, армія Галлера швидко посувалася на схід. Але поблизу одного сільця під Тернополем поляки змушені були затриматися. Три сотні солдатів, окопавшись на околиці сільця, знищили галлерівський авангард, посікли ескадрон кінноти, поклали на землю два піхотні полки. Солдатами командував звичайний сільський парубок, що повернувся з італійського фронту.

Розлючений Галлер звелів оточити село, майже з-над Збруча повернувши ще один полк. Вночі поляки перебили вартових і підпалили село. З палаючих хатин із зойками вибігали і падали під кулеметним дощем жінки й діти. Частина стрільців вступила в перестрілку, частини гасила пожежі, решта тримала оборону на західній околиці.

Удосвіта, поки сходило сонце, по селу били гармати. Воно вже дотлівало, але з городів ще відстрілювалися поранені. Командир з двома товаришами відбивався з криниці. Це була неглибока, обнесена муром криничка у видолинку, з якої воду діставали ключкою. Троє протримались до передвечора. У них не стало набоїв. Поляки закололи їх багнетами, а Галлер, під’їхавши на коні, наказав завалити криницю з трупами камінням і землею. Надвечірнє сонце ще встигло обцілувати сухими устами сирі грудки чорнозему, і наступила ніч. Поляки поховали своїх побитих в одній братській могилі і виступили на схід.

Минув день, другий. Ніхто не появлявся на згарищі тінню скорботи, не піднявся з кривавих ран, щоб обвести блукаючим зором руїни та обгорілі тіла і зітхнути смертним зітханням. Тільки сонце і збентежене гайвороння кружляли над колишнім селом.

Але десь через місяць на зарослому подорожником і порізаному дощовими струмками шляху показалося троє солдатів. Вони йшли босоніж, перекинувши через плечі вилискуючі од довгого носіння карабіни. Це були троє сіром із дивізії, яку розпустив на Стрийському тракті у Львові письменник Загряда.

Вони зупинилися біля згарища, похиливши голови, потім мовчки рушили до видолинка, де колись була криниця, там уже поновилася трава. Здивовано подивилися на купу втоптаної дощами і засклепленої сонцем землі, перезирнулись і, поскладавши на траву зброю, долонями почали відгортати землю. Працювали довго і таки добилися води. Вона бухнула вгору й потекла в рівчак. Але, замулена, відливала червоним. Тоді навчені смертю солдати стали копати далі, поки не добули тіла. Солдати розшукали на згарищі штурпаки, викопали яму трохи оддалік від криниці, похоронили вбитих, а вода тим часом очистилась, і вже можна було нею вгамувати спрагу. Солдати пили з пригоршень, збризкали запалі груди, зросили порубцьовані зморшками чола і, трохи посидівши в задумі, тут же біля криниці лягли спати.

Вранці солдати навидовбували у городах картоплі, спекли на багатті. Поснідавши, взялися до праці. У рівчаку, куди стікала вода з криниці, двоє замісили глину, третій назбирав на згарищі обвуглених дощин, зробив форму для цегли, приніс з копиці сіна на розміс.

Восени, коли вслід за туманами і розвіяним духом прілого листя наступили сльоти, над руїнами села піднялися стіни типової для Галичини хатчини: сіни, кухня, світлиця, комора. Стіни були зведені на старому кам’яному фундаменті з обкуреними плитками, ніби з-поміж них палили мушкети. Солдати поки що оселилися в коморі, приробивши в ній широку піч і маленьку кухоньку. Комору і стіни вкрили сніпками сухої трави.

На початку двадцятого року одна хатина була готова, а для двох інших солдати формували цеглу біля криниці. Допомагали їм три молодиці, під руками вешталися дітиська – мабуть, солдати взяли за жінок удів.

Руїни заростали бур’янами, глина зі стін осідала, недогарки трухлявіли, комини пообвалювались. Але на стежці до криниці появлялося все більше постатей з коромислами, росли нові будівлі. В середині літа колесо підводи знову порізало подорожник на шляху. На підводі везли старий ткацький верстат, збоку на прив’язі, розмахуючи хвостом, ступала телиця, поперед коня бігло цуценя.

У березні вісімнадцятого року росіяни забрали Онисима Невечора на будівництво мостів під Дібрів’янами. Клали тоді три мости: на порожніх бочках, на понтонах – і розпочали великий дерев’яний міст – на майбутнє. Фронт тягнувся уздовж Серету. Окопи були вириті на високих обривистих берегах річки, а в села, розташовані в долині, солдати ходили брататися.

Мости через Дністер росіянам не придалися, їх наприкінці літа підірвали перед носом австрійської армії, що розпочала наступ. Австріяки окопалися уздовж Дністра, рибалили, спостерігали за росіянами за рікою, яка перешкоджала брататися, а вечорами кохалися з молодими буковинками. На галицькому боці відбувалося те саме, але була маленька різниця в ставленні до місцевого населення: в Галичині дівчат називали полячками, а на Буковині – русинками.

Онисим ночував з майстрами в селян. Та вони не мали постійних квартир, їх, мов овець, переганяли із стійбища на стійбище. Займаючи оселю, солдати шукали в погребах і під стріхами заховані пожитки, господарів змушували варити самогонку, а господинь – наповнювати чарки. Онисим не раз вранці бачив, як селянин ходить по оборі, мов зачумлена курка, не в змозі пережити наругу, вчинену над жінкою чи донькою. Так, він крутився довго, кусав губи, спльовував, тоді йшов до стайні чи до комори і тихо скиглив у сутінках.

В ту пору Онисим не переймався чужим горем. Самогонка, вискливі ночі і безтурботність одурманили голови.

Якось уночі росіяни несподівано відступили, а з боку Касперівець, переправившись у Городку через Дністер, в Дібрів’яни спустилися стрільці, які до цього стояли легіонами на Буковині. Всім мобілізованим на будівництво мостів звеліли зняти російський однострій і переодягтися в австрійський. Того ж таки дня перед іконою Христа вчорашні теслі прийняли присягу і були відправлені до Вижниці рубати ліс. На початку зими їх посадовили у вагони. Через два тижні вони опинилися під Катеринославом. Цілу зиму муштра, а навесні вийшли в поле орати. Потім – сапання, жнива, відтак – тиф. Хворих звозили в табори, які розросталися з кожним днем. За неповний місяць на Онисимових очах закопали понад тридцять тисяч трупів.

Онисимів полк перекинули до Гусятина, згодом – до Львова. Але у Львові вже були поляки. Армія Галлера потиснула полк до Тернополя. До нього приєднувалися загони, які не виконали Петрушевичевого наказу про перебазування за Збруч. Поляки продовжували наступати. Під Чортковом відчай кинув стрільців на їхні багнети. І сталося диво: галлерівці не витримали, відкотилися аж до Бережан. Тут відбулася справжня січа. Онисимові блудною кулею вибило праве око, а з тих роїв, з котрими він сходив усю Україну, майже нікого не залишилось. Онисима, мабуть, забрали б у табори для полонених, але його, на щастя, поклав тиф. Потім не чіпали: ті одинаки, що вціліли після битви, не являли небезпеки для поляків.

З усього того Онисим виніс патологічну ненависть. Він ненавидів дико, пекуче, його ненависть могла б передаватися на відстань, але він умів ховати її в печерах душі. Вона лиш спотворила його обличчя, і кожен, хто з ним стикався, розгублювався і знічувався, як перед постаттю ката. Ніби відчуваючи, який він огидний, Онисим вів нескінченні теревені, замулюючи співбесідникам вуха і викликаючи в них нудоту.

Одним з полків галлерівської армії командував богобоязливий католик Ференц Родзісад. Повністю загубивши солдатів під селом Плотичі на Стрипі, недалеко від Тернополя, підполковник Родзісад не сподівався підвищення в чині. Але його переатестували і дали нову частину. Недавній німецький поляк, а тепер польський німець, він вирішив бути обачнішим. Та під Бережанами стрільці знову знищили його солдатів. Родзісада відкликали набирати новобранців. Через три місяці він переїхав з ними до Львова.

Його не відпускало почуття тривоги. Колись, малим хлоп’ятком, Ференц уперше виїхав з родичами з рідного містечка до Познані. Йому було цікаво, він не відступав од вікна. Потім раптом стало страшно: світ здався таким великим і незбагненним, що хлопчина заплакав. У пориві страху він кинувся матері на шию і обхопив її тремтячими рученятами. Інтуїтивно відчувши тривогу дитячої душі, пасажири повернули до Ференца обличчя, але тільки всміхнулися, замилувавшись його ручками навколо материної шиї.

Ось таке почуття страху не покидало сивого полковника відтоді, як він прибув з місією визволення на галицьку землю. Йому здавалося, що він мчить не знати куди. Але тепер йому не було де сховатися. Ласкава, запобіглива «лялечка» кохала його до безпам’яті, але зовсім не розуміла. Він їй не смів звіритися в побоюваннях і переживаннях, і соромно було ховати на її пружних персах, що пахли дитиною, сиву голову. Вона просто погладила б волосся і звела б угору замріяні очі – вона хотіла дитини і більше нічого.

У перші дні перебування у Львові Родзісад наказав розстріляти трьох спійманих зі зброєю стрільців. Його присадкувата, товста фігура маячила коло вікна, коли пролунали постріли. Після цього йому не переставало здаватися, що, якби він був присутній на розправі, тривоги покинули б його. Йому інколи хотілося когось власноручно вбити. Якось він ледве стримався.

Один запопадливий тип з місцевих запропонував у служанки досить вродливу молоду дівчину. Поробивши три дні, вона відпросилася до матері в приміське село. Поверталась надвечір, у полі її хапнули солдати. Та кілька їх не могли справитися. Нарешті, знайшли вихід: прив’язали назадруч до кам’яного хреста на межі й тоді вгамували хіть. Вранці Родзісад вишикував полк, аби зачитати розпорядження, коли на подвір’я з хрестом на плечах вповзає ця Текля. Прийшла скаржитись. У полковника затряслися губи. Ще мить – і він убив би її на місці. Але солдати почали сміятися, і їх регіт зупинив його руку на півдорозі до кобури. Вночі, приспавши «лялечку», він заспокоїв Теклю, її тіло було м’яке й податливе, як плюш… Інших полонених Родзісад з того дня віддавав до польового суду.

Коли стрілецькі сили розпорошилися і в місті наступив спокій, Родзісад намагався не задумуватись про своє становище. Він автоматично виконував розпорядження, так само автоматично віддавав накази, пестив «лялечку» і досипляв з Теклею, яка німо гріла його своїми повними грудьми. На вулиці не показувався, з цивільних зчаста бачив, крім Теклі, двох слюсарів, які монтували в казармі водогінну систему. Молодший із слюсарів, худий, аж невагомий на вигляд, але неквапливий в руках і бесіді галичанин, привернув полковникову увагу. Його очі світилися якоюсь дивною весело-журливою тугою. Полковник завжди думав про нього одне й те саме: йому анітрохи не можна довіряти. Це суперечило поведінці галичанина, проте Родзісад ніби з-під поли чув: «Не вір. І Теклі не вір…» Йому ставало прикро на серці. Він зачинявся в кабінеті і з роздратуванням питав себе, що таке характер. Пригадуючи інтонації, з якими Повсюда вимовляв слова, вираз його обличчя, він не міг дійти певного висновку про цю людину. В нього виникло підозріння, що характер – щось розпливчасте, вигадане. Людина – скупчення надій і спогадів, їх можна вивідати, але сказати твердо, як вона поведеться в тих або інших обставинах, важко. З цього погляду це якесь суспільне вариво. Визначити, коли воно закипає, немає ніякої можливості. І знову чув: «Не вір…»

Мало-помалу він став переносити це відчуття на всіх – на заступника, начальника штабу, на солдатів і навіть на кашовара Адама, прізвища якого в полку ніхто не знав, і воно, либонь, встигло згубитися у списках. Родзісада почали минати і бридитись. Він усім став нагадувати смердючого гриба під кущем, який хочеться розтоптати, наперед знаючи, що не втечеш од його гнилого духу.

VIII

Я ночував де трапиться – у казармах, у Покутського чи в Марійки Вістун. Часто згадувалися Марійчині слова про її сусідку з будинку навпроти. Марійка теж стала в’ялою і так само лише простягала руку до лампи, не пробуючи вкрутити ґнота. Я запитав:

– Як твоя сусідка? Далі чоловік гасить лампу?

– Я бачу в її кімнаті іншого.

– Сама гасить?

– Здається.

«Півроку буде впадати і клопотатися коло нового, а потім знову зів’яне в чеканні».

– А хлопчик?

– Той, що виходив на балкон з таким виглядом, ніби за ніч змінився світ?… Давно його не бачу. Мабуть, переїхали.

«А той попередній теж був коханцем, – подумав я. – Подружжя не відчуває минучості ночі. Жінка скаже: «Гаси». Він посміхнеться: «А сама?» – і котресь, зрештою, дмухне на лампу, не вичікуючи і не напрошуючись на дарунок уваги, яка в обігу між коханцями, як квіти чи акація». Але я знав, від чого жіноча втома: це чекання дитини…

Якось Марійка поклала переді мною стосик книжок. Я переглянув кілька сторінок одної з них і мене вразили слова: «Немає нічого більш жахливого, ніж становище нації, яка розуміє, що вона гине і втрачає свої сили. Цілісна нація, що підпала під ярмо деспота, зберігає надію, що коли-небудь їй удасться визволитися завдяки збігові обставин і власній просвіті. Але яким чином розділена нація, нація, що втратила своє існування, зможе знову отримати волю? Втративши свою цілісність, вона втрачає свої сили і стає цілком байдужою до своєї первісної батьківщини; вона втрачає радісне відчуття загального блага, стає іншим народом, приймає інші обряди…»[32]

Після Шевченка тут ніхто не підносився духом і громадянською гідністю настільки, щоб писати одноплемінникам останні попередження. Тутешні розбійники таки по-розбійницьки лементували: «Налигачами рубати цей безхребетний люд…», ставали в позу розпачливого батька і благословляли владарювати щороку інших Фортінбрасів,[33] кладучи їм до ніг отруєні ножі. І не було кому салютувати гарматним ревом, бо мертвих паплюжили гірше, ніж живих, і вони не могли заговорити привидами справедливості.

Я зі страхом подумав про ті дні, коли втомлюся й більше не зможу думати про свою біду. Поки я про неї думаю, мені здається, що навколо є ще люди, а коли стомлюся, нічого не стане. Як тоді жити? Вважати, що тебе оточують свині – і приймати їх, відвідувати їх смердючі лігвиська?

Цей страх знову привів мене до Корняктового льоху.

…Тіні, поклики предків! Батько запам’ятався мені в намаганні щось сказати. Кривов’яз лише встиг повідомити, де шукати його думки.

У льоху було порожньо, і мені стало легше, я міг одверто говорити.

– Ти чого повернувся? – запитав Кривов’яз. Він був зодягнений у чорну сутану і дивився на мене трохи презирливо.

– Шукаю вас, – відказав я.

– Якщо ти переоцінюватимеш роль померлих, ти нічого не доб’єшся.

– Але ж я мушу від когось почати.

– Не містифікуй. Ми вмирали з надією, що нас не забудуть, але це не найголовніше. Не тримайтеся тіней.

– Я чекаю революції.

– Ти знаєш, що ми вам надокучили своєю сталістю світогляду і вірністю ідеалам. Іди своєю дорогою і не зважай на минувшину.

– Не смію. Я ниций духом. Я боюся, що в мене нічого не вийде.

– Тоді я признаюся: ми теж були фарисеями. З неминучості. Не зважай на нас.

– Ваша праця не може вмерти.

– Вона й не може нині бути підмогою. Вам треба на якийсь час усе забути, аби й нас не піднімати з упадку. Вставайте самі.

Щуриха перебирала під нарами тріски. Вона сердилася, заштовхувала тріску до нори, волокла назад, скаженіла.

– Не перетворюйте життя в сон, – сказав Кривов’яз. Я спантеличено озирнувся і почервонів.

– Я тебе мало знаю, – сказав Кривов’яз, – але мені однаково, чи ти мене шануєш. Я просто певний, що мене важко викинути з життя. І ти цього добивайся.

Раптом до льоху хтось почав спускатися. Заховавшись у ніші, я став наслухати. Крізь віконце, що виходило на Ринкову площу, падало світло ліхтарні. В ньому вималювався силует поліцая. Це був молоденький хлопчисько, галицький селюк з-під Золочева. Я кашлянув. Поліцай засвистів. На сходах загупали чоботи, по стінах забігав сніп світла. Але вони не могли знайти мене у темній ніші, видовбаній в мурі на рівні голови. Обдивившись усі закутки й трохи постоявши в дверях, поліцаї подалися назад. Кривов’яз появився знову.

– До побачення, – попрощався він як живий.

І рушив нагору. Я виразно чув його кроки на сходах. На вулиці я не міг збагнути: розмовляв я з Кривов’язом насправді чи примарилось. «Фантазія», – вирішив я.

– Не смій сумніватися! – почулося раптом з-поміж рицарів на карнизі будинку.

Я розгублено закивав головою. Пам’ятав, що третій день перебиваюся на сливах, що ледве вистачило волі піти від Марійки і не згризти останнього сухаря, який лежав на її столику, що, отже, може приверзтися що завгодно.

Над Львовом котився місяць. Я підняв на нього очі, а коли опустив – нічого перед собою не побачив, осліп. Я тихо попри мури став пробиратися вперед, трохи згодом перед очима пітьма ледь-ледь розступилась, але все проглядало ніби крізь мутну воду.

Зір повернувся до мене аж перед досвітком, коли я вибрався за місто і відпочивав на межі. Тоді я рушив далі. Кілометрів за п’ять од Львова натрапив на хатину під лісом, поминув її, ступив у ліс. Мені здавалося, що дерева розбігаються переді мною мов перед грішником. За лісом знову появилася похилена хатина. Я ліг під копицею сіна, заснув і не чув, як шляхом пройшла кіннота, в марші на Львів рухалися колони піхоти, котилися обози. Після підписання прелімінарних умов миру і встановлення кордону «на захід Рокитної і Городниці, на схід від Острога і Білозерки, а далі по ріці Збруч», а також зобов’язань «про невтручання у внутрішні справи договірних сторін і про заборону діяльності на своїх територіях організацій і груп, ворожих іншій стороні, та поважання прав національних меншостей» в Галичину поверталися польські війська.

Перекусивши зморщеними сливами, я пустився далі. Сонце було чуже, поля – чужі. Охоплював неспокій. Мене, напевне, чекала Марійка, можливо, згадували в Колобродах. Думки про село я постарався одігнати – коли тяжко, треба вміти звільнятися від зайвого тягаря, від того, чому не зарадиш. Життя кудись виведе, якщо житиметься. Мене ще не спіткала остання біда. Коли я стану перевертнем, тоді нащадки назвуть мене бандитом і проклянуть. Так, бо неволя розводить батьків з дітьми, вона їх убиває, щоб приручити дітей.

Дорога вилась видолинком, понад струмком, що вибігав з пожовклої діброви. На полини нудьгою падала біла павутина. Вдалині я побачив вершника, що швидко наближався. Охляп на шкутильгаючому конику їхав циган, чоло його полискувало, як скиба свіжозораної землі на сонці. Я махнув рукою, він стримав шкапу. Поверх голого тіла на ньому була сукняна свита, перехоплена в поясі дерев’яним ґудзиком, з отвору світилися чорні оченята голого циганчати.

– Пане, туди не йдіть, – перестеріг мене циган, повертаючи коня назад. – Там біда, там убивають.

Тільки тепер я помітив заграву і клуби диму над горизонтом.

– А що там таке?

– Ішло військо через село, бешкетували, і село збунтувалося. Тепер ось бачите…

Циган підняв руку і потряс пальцями, немов прощаючись.

– Підпалили?

– Так, пане. Горить.

Циган скривився і шарпнув вуздечки.

– Вйо-о-о!

Голос його тріснув серед поля якимсь неповторно дивним звуком. Він чогось повернув мене в мої гімназичні роки. Я мріяв зрідка, та завжди про одне: ні, я не герой, але мене просто всі люблять. Я бачив себе серед хлопців і дівчат у заповненій легкими сутінками кімнаті, награє гітара, дівчата наспівують якусь пісню, а хтось із хлопців розповідає гарну бувальщину, дивиться мені в вічі, всміхається, і його усмішка, притягує спочатку до нього, а потім до мене дівочі зори… Я всім до болю вдячний і на все для них готовий.

Переді мною встала хмара диму, і з неї дивилися сполохані очі циганчати на голих грудях батька. Чого циган покинув жінку? Може, він удівець? А може, був жонатий з селянкою і втік від неї, бо над її головою висне вічне нещастя? Це припущення мене схвилювало. Я повернув назад до міста, несучи в серці таку нудьгу, од якої хотілося завити вовком.

Циган повернув на поперечну дорогу і посувався обрієм тремтливим метеликом. Його захоплювало осіннє марево, як кривда заволікає свідомість. «Свідомість розбуджує зі сну лише вітер літ і порівнянь».

Я спіймав себе на тому, що з якогось дива мої думки перейняли Марійчин тон і голос і намагалися вкладатися якимись журливими ключами точнісінько так само, як у Марійки: на польський лад, манірно і сентиментально.

За південь я знову був на подвір’ї, де спав під сіном. У садку між вологою травою гнили сливи. Я почав їх збирати і їсти. Надійшов господар, сивобородий селянин в драному півкожушку і зеленому пом’ятому капелюсі. Він боязко, якось немов крізь власні очі, зиркнув на мене і, одвернувшись, рушив під повітку. Я відчував на собі його підозріло-зацькований погляд, та продовжував мовчки збирати сливи і напихати кишені. Треба було зі старим привітатися, але він так несподівано появився переді мною, що я розгубився. Він тільки спитав очима, що я тут роблю, і втік. А що я роблю? Хіба це можна пояснити? Адже ми давно не зупиняємося в розмовах на цьому. Я нікому не розповідав про свою роботу в казармах, Олекса мало говорив про свої картини, Ганиш майже не згадував про свої пісні, Марійка не балакала про музику, Кривов’яз – про історичні науки. Очевидно, ми бралися за те, що не могло мати в собі правди, і мовчали. У сад прибіг білявий хлопчик років дев’яти.

– Ти хто? – запитав він, узявшись руками в боки. Мабуть, його послали.

– Не знаю, – відказав я.

– Не знаєш? – здивувався малий. – А я знаю, хто я. Я Семен.

– Я Прокіп.

– Чого ти їси гнилі сливки? Принести тобі добрих?

– Я вже наївся.

– Якщо ти голодний, то прийди до хати, вклонися, тобі подадуть, чим багаті. Ти ще ляжеш тут і вмреш, тоді татка заарештують.

– Не вмру, я здоровий. І іду до Львова.

– Не дури. Сюди вже приходили вмирати. Ти поганий, хочеш, аби татка заарештували через тебе.

– Ні, хлопчику, я лише стомився.

– Я тобі винесу лемішки, і йди собі. Нащо нам напасті?

– В тебе розумний батько, – сказав я.

– Він боягуз. – Хлопчик підступив ближче. – А я не боюся нічого і вийшов тебе прогнати.

– Повір, я не вмру.

– Але ж мені тато не повірить.

– Добре, зараз піду.

Хлопчик зрубав прутом ясно-жовтий заснічений соняшник, і у віниччі під хатою загупали його босі п’яти. Через хвилину він повернувся в сад.

– На тобі лемішки, з’їж та йди собі.

– Ти сердитий.

– Я справедливий. І багато не розбалакуй, не заговориш. Лічу три рази до десяти, й щоб тебе тут не було.

І знову подався складати звіт. Я з’їв лемішку і ліг під стіжок.

– Я бачив по його очах, що він умре, – промуркотів наді мною хлопчик. – Що з ним робити? Ну і влипли!

Раптом він з розмаху оперезав мене прутом по плечах. Я кинувся, але не підвів голови. Хлопчик походив взад-уперед довкола мене й побіг до батька. Під хатою загомоніли, і я заснув під ті розпачливі побивання, цілком байдужий до переживань господарів.

Вночі я почув коло себе тихі скрадливі кроки. Я протер очі і побачив силует коня і пузату тінь цигана з сином за поясом. Циган не здивувався, стрівши мене знову. Засунувши циганча в сіно, він ліг під стіжком головою до мене і гірко зітхнув. Я його не розпитував, чого він повернувся, а він був не з говірких. Накотився туман, пробирала сирість. Циган насмикав сіна і вкрив плечі. Посопівши, він запитав:

– Спите?

– Ні.

Циган зітхнув, надовго замовк, потім озвався:

– Іду забрати шлюху.

– Кого?

– Жінку, шляк би її впік. Я їй дам!..

Циган дрібно вилаявся, нікого не минувши з жінчиної родини, сів, мов той кажан, наставивши гострі плечі, стріпнув непокірним чубом.

– Я знав, що вона сволочужка і нема в її паршивої батька ніякого золота, – сказав він. – Якби не щирила зуби, поляк не поліз би.

Він ні словом не спом’янув, що ж сам робив при тому – нишком кусав губи в шатрі, ховався в кущах чи, користуючись погромом, зрідка виглядаючи з вікна, потрошив скриню якогось селянина. Останнє, мабуть, найвірогідніше. Звідки в цигана ця суконна свита? Запалили хату, і не встиг переодягтися.

– Ні вам, ні нам нема життя, – мовив він, вдовбуючись у стіжок. – Вам ще легше, ви можете пристати на польське.

Я в душі погодився з ним, почав було говорити про Францію, та циган ніяк не міг второпати, який смисл порівнювати Україну і Францію, і, либонь, мав рацію.

Удосвіта я побачив на дорозі господарів. Вони поверталися з поля з веретами; побоялися ночувати дома, коли на обійсті зайшлі люди. Я розбудив цигана.

– Підемо. Ґазди непокояться через нас.

– Ви куди? – запитав циган.

– До Львова.

– Цигана б виселили. – Він розвів настовбурчені вуха смішним собачим рухом і почав відпорпувати свого нагого нащадка. – Де ти, бісове зілля? Вилазь.

Циганча всередині ще дрімало і солодко муркотіло, звісивши голівку, вбрану в густий баранець чорних кучериків. Циган узяв його руками за смаглявий прорешічений стеблами задок і поніс до прив’язаної під сливою шкапи.

Повітря було пронизане терпкою жовтневою студінню, небо затягували хмари. Подекуди проглядали голубі клапті, здавалося, вони кудись пливуть.

– Доброго здоров’я! – кинув циган, виїжджаючи з саду. Я з жахом побачив у його чортячих очах співчуття до себе. – Я їй покажу, шельмі. – Він ударив п’ятою коня. – Вйо-о-а!

Не вбили ні Адама, ні Сідлецького, ні Родзісада. Всі вони почували себе переможцями і ждали нагород. Родзісад розплатився зі мною і дав гроші за місяць наперед. Сідлецький запросив мене на іменини. Я купив йому альбом Рембрандтових полотен, написавши: «В день тридцятиліття гарній душею людині особливо приємно зичити довгих років життя – адже скільки ще добра розцвіте на її слідах».

Ми зібралися у кімнаті Сідлецького. Він уважно перечитав моє віншування, і його обличчя почужіло. Нащось погладивши обкладинку, він поклав альбом на полицю і повернувся назад до столу з тим же відчуженим виразом. Зміну в його настрої помітили. Капітан Опольчик дістав альбом і опустив свої чорні нерушкі очі на посвяту. На чолі його збіглися зморшки. Не підводячи голови, він наблизився до столу і зітхнув:

– Давно мрію до непритомності напитися.

Він справді пив багато і з насолодою. Я б уже дав дуба від тої ведмежої дози, а щоки Опольчика навіть не зайнялися рум’янцем, ніби в його шлунку сидів велетенський солітер, що всмоктував горілку. Крім мене і Опольчика, на іменинах було ще кілька офіцерів з полку. Нашу балачку прикрасили анекдоти. Потім мова зайшла про дівчат. Ренет запропонував:

– Подамося, хлопчики, до дівчат. Я люблю галицьких дівчат. Нехай Петен вважає цю землю російською, та я знаю, куди потрапив.

– Н-ема н-настрою зн-найомитися, – спробував заперечувати Сідлецький.

– А що тут знайомитися! – посміхнувся Ренет. – Я теж зледачів і лиш на готове йду. Поведу на готовеньке. Дівчатка горді, як пави, але ми самі погасимо світло. Одну знаю – очі, мов купіль, не одвернеш голови. А перса – як шпулі. Підемо?

– Д-давай з-закуримо. – Сідлецький тремтячою рукою взяв цигарку.

– Нам, братчики, після росіян і австрійців треба багато надолужувати, – сказав Ренет, кліпнувши. – Тут встигли попрацювати.

– Пп-пане П-повсюдо, – звернувся Сідлецький, наважившись. – В-ви з-з н-н-нами? Які в нього були невинні і щирі очі!

– Мені треба на пошту, – сказав я. Опольчик теж відколовся од компанії. На вулиці він підхопив мене під руку.

– Я їм сказав, що йду вислати жінці гроші, поки дівчата не повигортали, – мовив він і посміхнувся. – Ви справді на пошту?

– Ні.

– Коли дозволите, я вас проведу трохи. Цього Ренета я пік би на вогні. Він з солдатами зґвалтував Родзісадову куховарку. Дівчина славна, не могли покласти, то прив’язали в полі до кам’яного хреста.

– Потім з хрестом прийшла в казарму скаржитись? – запитав я.

– Еге. Ви про це знаєте?

Ні, мені про це начебто ніхто не розповідав. Може, це мені наснилось. А можливо, все-таки я десь чув про це? Докладно я не міг згадати. Хіба через це виснаження і голодові марення я здатний відділити справжнє од видуманого?

Опольчик окинув мене запитливим поглядом.

– Мені сюди, – сказав я, звертаючи в підворіття.

Опольчик, нічого не розуміючи, вилупив очі і, ніби прив’язаний невидимою линвою до того місця, де я його покинув, пішов колом на вулицю і повернувся назад на тротуар. Ще хвилину постояв і, спотикаючись, пішов.

Трагедія прив’язаної Теклі… Згодом її будуть ґвалтувати іншими способами, її поїтимуть винами, будуть напихати цукерками. Почнеться місіонерство – її будуть ґвалтувати святим причастям і ґречними букетами, пам’яттю про родичів і її власним коханням, сподіванням добра і мрією про щастя.

Опольчик хитався тротуаром кроків за тридцять від мене, але я чув сморід його мундира і його вірнопідданської душі. У цьому смороді вже тепер відгонило ладаном. Опольчик, потомок розіп’ятих царськими солдатами польських революціонерів, стане примарою кривди і дурисвітства.

Біля Вірменського собору я побачив Грушевича, що йшов під руку з молодим худорлявим юнаком, схожим на колишнього заліського урядовця Володимира Майдана. «Ще одна тінь лицемірства», – подумав я про Майдана і перейшов на протилежний бік вулиці. Всі ці люди мені остогидли. Вони були акторами у трагедії занепаду і мене примушували грати. А я стужився за самим собою, згубився десь серед чистого поля, намагався знайти себе, та мені завжди щось перешкоджало – то общипана квітка, то пересохлий потічок, то гребінь шоломів над обрієм, то якийсь невдатний циган…

Над вежами Вірменського собору вітер сік сиві патли хмар. Якби котрусь з цих мандрівниць опустити до стін собору, вона б злилася кольором із старовинними стінами. Мені чогось спало на гадку, що цим відтінком історії мало користуються живописці. Олексині колони були білі як сніг, а лице знедоленого грека він намалював сірими тонами… У документах сказано, що Вірменський собор збудував якийсь Дорінг. Цей чоловік чемно сидів за столами у меценатів, тоді як чорнорукий вірменин, прізвище якого не згадується, бігав по лаштунках з лінійкою. Дорінг живе понині. Час уміє знищувати свідків, коли йому невигідні їхні оцінки… З Вічевої площі я завернув до костьолу бенедиктинок. «Архітектура – очі епохи». Шкода, що тепер нічого не будують. Січена корона на вежі, коли на неї довго дивитися, будить у серці таке ж блаженне почуття спокою, як випливаюче з ранкової імли плесо озера. Здається, все на світі гарно і добре.

Погляд мій упав на лоджію – неповторний куточок задуми і чистоти. Мені ще більше стало жаль Грушевича. Апостол гуманності! Шаман Грушевич накликає погоду доброзичливості. І ось мені його жаль, я його буду шукати і слухати, прощаючи досить суттєві помилки Він все-таки досягає мети. Але яка це драма: неповноцінна людина, якою є кожний невільник, наполегливо, надокучливо добивається миру між ближніми…

Часто він городить таке, що й на вуха не налазить. Та нісенітниці з уст пристрасті врешті-решт перетворюються в атрибути вірогідного. Тоді витріщуєшся, як теля перед новими ворітьми: «А може, без цього справді не обійтись?»

На пошті у відділі до запитання приємна на вигляд чорнява панночка розбирала кореспонденцію. Підписані латинкою конверти вона клала до окремої скриньки, Здивований цим нововведенням, я мовчки став біля віконечка. Панночка ворухнула коротенькими, мов приклеєними брівками.

– Раn jest tu po raz pierwszy?[34] – запитала вона з іронією.

– Для мене повинен бути лист, ласкава панночко. Моє прізвище Повсюда.

Вона надула губи і примусила мене чекати, поки не розібрала кореспонденції.

– Сzego pan chce?[35]

– Моє прізвище Повсюда, – повторив я.

Вона присунула до себе скриньку з листами, заадресованими українською мовою. В обох скриньках листів було майже порівну.

Я згадав, що попередня працівниця знала мене в обличчя, і нетерпляче зацюкав пальцями в поруччя, де в літні дні шикувалась черга. Панночка за склом запряла очима, мовляв, подивіться, що він собі дозволяє. Вона відштовхнула скриньку: «Нема». Я попросив пошукати в другій скриньці. Чи мені здалося, чи насправді очі в панночки раптом потепліли. Панночка подавала мені листа з явним задоволенням, бо він був у тій, іншій скриньці…

– Рrosze,[36] – сказала вона, міряючи мене веселим поглядом.

– Ваrdzo dziekuje[37]

Панночка усміхнулась і чемно кивнула головою:

– Do widzenia![38]

Я розпечатав конверт, і мені перехопило подих від здивування. У лист була вкладена фотокартка. Ванда і Віктор Живецький сиділи в траві серед квітів на полонині й руками посилали мені поцілунки. В це нелегко було повірити.

Ванда писала, що немає зла, яке не повертається добром. Я подумав, що таки так. Один раз слуга не підмітав – і те панові на руку, бо вимів би коштовний камінець. Чорта крути за хвіст, а він радий: довший хвіст виросте. Попробуй нашкодити! Медична комісія видала Живецькому білу картку, він заснував у своїх горах майстерню по виробництву карабінних деревець, одружився з Вандою і не може надякуватись голодному сватові з Галичини. У Львові поменшало на одного жовніра, а в Польщі стало більше на одного зброяра. Це теж логіка життя.

Я пішов ночувати до льоху, де була Миколина друкарня, на старовинному Волинському тракті. У цьому районі міста найміцніше трималися місцеві традиції. Варшавські соціологи виробляли новий погляд на традиції. «Український прапор» писав, що, на їх думку, з сучасних рис життя важко судити про рівень культури народу. Гомеостаз гальмує розвиток соціального організму, і з цим треба «рішуче боротися». З будинків уздовж Волинського тракту жандарми позстругували гіпсові китиці калини, під час обшуків реквізували киптарі й вишиванки. Якось уночі я бачив, як вивозили мармурове погруддя Шевченка. Отже, комулятивний характер нашого пізнання дозволить нам невдовзі відчути всі блага «вищої культури». Перед людиною відкриваються «нечувані в історії можливості для самовдосконалення». Незабаром її взагалі ніщо не зв’язуватиме. Скачи, бабо, хоч задом, хоч передом…

У льоху хтось був перед моїм приходом. Надворі було досить холодно, а тут і поготів. Я побачив на столі яєчну шкарлупу і шматок свіжого справжнього хліба. Видко, тут побував хтось з нашої комуни, але не залишився ночувати через стужу. Я накинув зсередини на двері залізну штабу, постелив на столі куртку, склавши під голову рукав на рукав, зняв блузу і сорочку – мене біда навчила: я з головою накривався сорочкою, накинувши зверху блузу, і зігрівався власним диханням, бо сорочка набирала вільгості й не пропускала тепла. Задекувавшись, я почав частіше дихати. Дрож в тілі швидко вгамувалась. Тепер можна було півгодини помріяти. Голоду я не відчував, але вирішив думати про їжу. Я згадав, як одного разу приніс з поля четверо сіреньких з крапочками яєць і кілька цибулин. Того дня я приголомшив хлопців. Вибивши яйця в миску, я накришив цибулі і добре посолив. Ми вмочували хліб у цю мішанину. Ніхто з нас не знав досі таких розкошів.

Я вмію готувати інші присмаки: хлібець з кормових гарбузів, маківники з грису, суп з лопухів. Коли я падаю з ніг від зморення, голова моя працює. Стану над жмутом бурячиння, і до мене приходять десятки ідей, як це бурячиння зробити не тільки їстівним, але й приємним на смак.

Я ще подумав: «От якби прокинутися в Кратовій Канаді двохтисячного року!»[39] Але на цьому не закінчилося. До мене навідалися Ванда з Віктором Живецьким. В одній приказці говориться: гість – невільник, де посадять, там і сиди. Проте мої нічні відвідувачі почали танцювати. Я ввічливо попросив їх дати мені спокій. Вони не вгомонялися. Тоді я їм продекламував:

Я – Долі син, котра дарує благо,

І не страха мене ніякий встид,

Ось моя мати! Місяці ж – це браття,

Які мене підносять, то кидають.

Такий мій рід – і іншим я не буду,

І мушу знати я походження своє.[40]

Слова ці дуже збентежили Ванду. Вона схопила Віктора за руку, вони стали маленькими дітьми і чимдуж пустилися втіками. Я з вдячністю згадав мудрих професорів, які навчили нас цих заклинань. Дарма що їх важко розтлумачити. Очевидно, заклинання такими й повинні бути. «Всякоє іздиханіє хвалить господа бога». Дотям, до чого воно. Зате яка магічна сила! Скажеш ці слова блудній душі, і вона не тільки дасть тобі дорогу, а й знайде стежку до місця спокутування гріхів. Це могутнє заклинання я перейняв у Левадихи.

Спав неспокійно. Сорочка з плечей сповзла, я так передриготів, ніяк не міг зігрітися. На які хитрощі лише не пускався: пробував уявити, що зліз щойно з теплої селянської печі, що надворі жнивна спека, що п’ю гарячу каву, – дідька лисого, не відігрівався. Сонечко золотило червінь, листопадових тополь, на тротуарах енергійно вибивали каблуками дроб бліді зі сну панянки, гуркотіли вози, навіть уперше після війни продзвонив вулицею трамвайний вагон, – а мене ніщо не зворушувало і не тішило.

Мені мало було підвальних нічниць, то доправив Опольчик. Він чергував на пропускному пункті. Я привітався. Опольчик глянув поверх мене і відвернувся. Образився на мене. Але чого? Може, не треба було йти від нього? У мене після цього був такий настрій, що якби плебей, рятуючи доньку від патрицієвих рук, зарізав її на міській площі, я перший закликав би народ до бунту. Тоді Аппій Клавдій повісився б у тюрмі, і влада перейшла б до народу.[41]

Я працював «без ентузіазму». Колоди на дрова колов надвоє-натроє, подвір’я підмів абияк, а картоплі настругав «з очима». Адам всіляко намагався розвеселити мене, та для цього він був прісною натурою, а я, з свого боку, не заохочував його. Мені здавалося, що хоч тут я можу бути господарем. Усім зась до мене! Зась, панове! Стребивши шмат вареної яловичини з картоплею, я наладував торбу хлібом і з демонстративно піднятою головою пройшов через пропускний пункт. Куточком ока я бачив, що Опольчик стежить за мною. Я вже був на вулиці, коли він покликав мене.

– Пане Повсюдо, не збагну, що з вами сталося.

– Третій день не перестає боліти голова, – збрехав я.

– Ходімте, в мене є порошки.

– Пробував.

– Це недобре, мене так само зчаста похоплює, - заквоктав бравий капітан.

– Ви читали Хельтмана,[42] пане Опольчик?

Він заперечливо покрутив головою.

– Цікаво пише, чортяка, – сказав я. – Я вам його дістану, коли хочете.

– Буду вдячний.

– Він вважав, що польське відродження повинно завершитися соціальною революцією. «Я вб’ю тебе тим, що ти мусиш знати, але не знаєш». Я вивчаю польську історію. Послухай лишень. «Хто ви такий?» – «Людина». – «Що таке людина?» – «Особа, призначена для суспільства і для волі». – «Що таке суспільство?» – «Союз, який вводить між людьми таку рівність, котра при однакових умовах гарантує всім користування рівними правами…» – «Що таке воля?» – «Можливість, що дозволяє користуватися своїми природними правами і розвивати свої здібності». Правда ж, чудово? Це з короткого політичного катехізису Яновського.[43] Він писав, що не вся шляхта погана, але що зло полягає в її суті, в шляхетській системі. І знаєте, пане Опольчик, дуже прикро, що ці катехізиси, можна знайти всюди, тільки не в нас.

– Телефон, – сказав Опольчик. – Вибачте, порозмовляємо іншим разом.

Він пішов на прохідну, а я почав себе картати. Не так це робиться. Подібні розмови треба починати за чаркою. Перш ніж переконувати противника, треба спіймати його на слові.

Наступного ранку я не встиг ударити сокирою по поліні, як прибіг солдат і передав, щоб я негайно зайшов до полковника Родзісада.

– Мені робітники більше не потрібні, - коротко сказав Родзісад.

Я стояв біля дверей, переминаючись з ноги на ногу. Гроші, які ви виплатили наперед, повернути? – запитав я.

– Ні. Можете йти.

На вулиці я на всі боки розглянувся і побачив метрів за тридцять стрункого, зодягненого в брезентовий плащ чоловіка. Я поволі рушив до міста, цей тип пішов слідом: мене передали під опіку таємної поліції. Підлий хрін цей Опольчик, потомок «професіональних революціонерів». Одначе від того, що я волік на плечах агента, я відчував шалену, дику радість. Досі я був людиною поза суспільством, тепер зв’язаний з ним міцніше, ніж можна було сподіватися. Це в Арістотеля сказано: «Людина поза суспільством або тварина, або бог». Я, правда, не міг стати ні тим, ні іншим, бо як-не-як жив на 2260 років пізніше і моя «антелехія»[44] утворилася з пари, яку видихували мій батько і моя мати, які були «представниками високорозвиненої цивілізації». Дорога назад мені заказана, а богом я не стану через гомеостаз. Все ж таки приємно відчувати, що ти є «об’єктом уваги», сяким-таким членом суспільства.

Мій батько не був політичне неблагонадійним (може, не встиг), незважаючи на це, в мені заговорив інстинкт переслідуваної людини. Я не ховався у підворіття, дратуючи агента, не поспішав у завулки. Вибираючи по можливості найкоротший шлях, прямував у поле. Агентові звеліли виявити, де я мешкаю. Він мене заарештує тільки в тому разі, коли я спробую втекти. Але серед поля, опинившись віч-на-віч зі мною, він побоїться простягнути наручники. Я на мить уявив собі, як він готується замкнути скоби. У цей момент я переплітаю пальці і не дуже й сильним рухом посилаю руки назустріч його щелепі… Ні, він далеко не піде за мною.

За крайніми будинками я уповільнив кроки й оглянувся. Агент ішов широкими розмашистими кроками з очевидним наміром наздогнати мене. Побачивши, що я його чекаю, він кинув очима назад, на пустинну вулицю, тоді нагнувся, роблячи вигляд, що зашнуровує черевик. Я перестрибнув канаву і пішов ріллею навскоси до дороги. Приблизно в половині гін ріллю перерізав обліг, і там стояв селянин з косою. Коли мені залишалося до селянина метрів п’ятдесят, я знову озирнувся. Агент простував за мною. Я йому прощально помахав рукою. Він став як укопаний, оцінюючи ситуацію. На чий бік стане селянин? Звичайно, він не вибиратиме між мною і агентом. Він скаже: «Дайте мені спокій», і, погрозливо піднімаючи над плечем блискучу косу, піде собі геть. Проте агент зробив інший висновок і повернув назад.

Це був виснажений, хворий і до того ж глухий дідок. У довгих, колись, мабуть, в’юнких вусах стирчали остюки; очі дивилися похмуро, з недовір’ям, і мені здавалося, що зараз діда турбує одне-єдине: чи я не хочу зігнати його з чужого облогу, де він косив ріпакове бадилля. Не добившись від нього жодного слова, я дійшов облогом до стежки, спустився у видолинок, напився води з потічка, вибрався на кряж і кинув очима по обрію, чи далеко до тої хатини, де ми з циганом ночували тиждень тому.

В Марійки була Мигельська. Вона й відчинила мені. Марійка лежала на канапі, видко, нездужала. Побачивши мене, зашарілась, притиснула до грудей капу, якою була вкрита.

– Я не кажу, що година вранці варта двох увечері, - проспівала. Мигельська. Я ж прийшов до Марійки десь у часі виходу на роботу. – Оце, я розумію, друзі, - додала поетеса. – Умри, – не знатимуть. Чи ви довідались, що Марійка хвора?

– Цить, Зорянко, – зупинила її Марійка. – Я по Прокопові бачу, що він теж ніби з ліжка піднявся.

Я сів на стільці біля Марійки, і вона, вганяючи мене в краску, торкнулась моєї руки.

– Колись я вам говорив, що шпигую за долею, – сказав я. – Тепер вийшло подвійне свинство: і за мною шпигують.

– Треба вас, братчики, рятувати. – Мигельська зробила замріяні очі. – Ви чули, Прокопе, як занапастилися Чорнота з Ганишем?

– Ні.

– То справжня історія! Їх вистежили в Корняктовому льоху. Тої ночі Грушевич з ними не ночував, а досвітком пішов за речами. А Олексу і Павла ведуть. Олекса несе в’язку хрестів, Павло – картини, позаду вже тягнеться юрба. Ті живоглоти підштовхують хлопців карабінами, погукують на натовп, посвистують своїми пищиками, збираючи поліцаїв на підмогу. Запакували зразу до тюрми. Щастя, що я зустріла Грушевича. Я знала, куди кинутись. Ми це трактували як гоніння на християн. Митрополит втрутився, скрізь зчинили галас – і хлопці на волі. Олекса реставрує ікони в Святоюрському храмі. Ганиш керує чернечим хором. Я в житті стільки не наїздилась у фіакрі, скільки в ті дні. Ну і це зіграло свою роль, – Мигельська подала мені газету.

Я двічі перечитав надрукований у польській газеті польською мовою віршик, але нічого в ньому не знаходив. Я запитально глянув на поетесу.

– Ця трагедія змальована символічно, – пояснила вона.

Я ще раз перечитав і, посміхнувшися в душі, поклав газету на столик. Раптом я подумки вдарив себе по чолі: якщо Мигельська має такий доступ до чорноризців, то це вона, а не хто інший, доповіла про смерть і похорони Кривов’яза. Це вони перешкодили Павлюкові. Він потрапив у їхні пазурі, і Мигельська повинна знати, що з ним. І ще одне: таємницю видав Мигельській Павло або Олекса. Якщо церква взяла їх під захист, то вони не могли із вдячності не доповнити Павлюкової характеристики. Я вивідаю у Мигельської, де Павлюк. Але з цим не слід поспішати. Мабуть, найліпше заручитися Марійчиною допомогою. Я скажу їй про свої підозріння і попрошу коли-небудь «признатися», що вона не рада моїй дружбі з Павлюком, що я з ним часто десь пропадаю. Мигельська рада буде «розкрити» Марійці очі на мене, адже Павлюк замкнений «там і там», а я, очевидно, одбріхуюсь.

– Я постараюся трошки прислужитися вам, – сказала Мигельська. Та попередила: – Лише не подумайте, що я особисто вами зацікавлена. – Мигельська поклала Марійці на плече руку. – Задля цієї дівчини. Вона мені як сестра.

Здається, я це колись у Бальзака знаходив: «Чим ганебніше життя людини, тим вона міцніше за нього чіпляється; воно стає постійним протестом і безконечною помстою». Невже мені доведеться скористуватися впливом Мигельської і її монахів? Тоді я їх не перестану ненавидіти разом з тим ідеалом волі, який вони відстоюють. До чого доходить! Вже все втрачено, але й на цьому голому полі точаться бої.

Я готовий був втекти геть, як утік від Опольчика. Марійка і Мигельська обмінялися поглядами, і Марійка зітхнула.

– Що з тобою? – тихо запитав я.

– Простудилась.

– Не смійте її надовго покидати, – шпигнула мене Мигельська.

Я відчував, що вона мене недолюблює, але вона не знаходила способу показати це так, щоб мені запам’яталося. Така можливість виникне, мабуть, після того, як вона мені «прислужиться». Я повернувся гадками до Гривастюка. Напередодні розвалу республіки він од імені уряду вимагає відкупити бункер, який фігурує в числі прикордонних оборонних споруд. Я посилаю до нього Марину з рештою фронтового золота – і республіка падає. Як я доведу, що він привласнив золото? Але його непокоїть недобита жертва, і він піддає мене остракізмові.

– Ви чули, панство, що у Львові буде відкрито пам’ятник жертвам світової війни? – звернулась Мигельська.

– Так, від тебе, – наївно мовила Марійка, бо це повідомлення призначалося мені. Я нудьгуюче дивився у вікно. Я не знав, що на це відповісти, і не підтримав розмови. Досить з мене, треба остерігатися балачок.

– Були пропозиції поставити цей пам’ятник на місці Міцкевичевого.

– Польський уряд не дозволить, – озвалася Марійка.

– Падає сніг, – сказав я.

Дівчата повернулися обличчями до вікна. Сніг опускався рідко, ніби небо вирішило з’ясувати, чи на землі не будуть протестувати.

– Я дуже люблю цей час, – прошепотіла Мигельська. – Відбуваються якісь зміни, хвилюєшся, задума… Дивіться, який лапастий пішов. Ой, як гарно! Але скажіть, чи й вам здається, що в такі хвилини все навколо стає чужим?

Марійка кивнула.

– Трішки моторошно, – провадила далі Мигельська. – Видко, в нас залишилося щось від наших давніх предків, на очах яких почав мінятися клімат. Взагалі осінь поспіль зворушлива. Бабине літо, журавлі, пожовкле листя, гудіння вітру в комині, перший сніг… Люди в цю пору більш зібрані, уважніші до всього навколишнього. Так, так. Мені завжди хочеться про це написати. Я піду, товариство. До побачення.

Я провів поетесу до виходу і замкнув двері на ключ.

– Так би кудись пішла, – сказала Марійка.

– Кепсько ти виглядаєш, дівчино. Потерпи.

– Я майже здорова. Прокопе. Поведи мене знаєш куди: на цвинтар.

Я посміхнувся:

– Ти ж не хотіла б мене там бачити.

– Підемо? Дивись собі у вікно, поки я вдягнуся.

– Не натвори лиха, лежи.

– Ну не переч, – попросила вона. – Я здорова. І ми з тобою ще нікуди не ходили. Ти сам милуєшся світом божим. Та, правда, ти ж егоїст…

– Облиш ці концентровані характеристики. Егоїст, авантюрист, мракобіс! Може, просто дивак? Чи людина зі страху, як казав Микола Павлюк. Люди зі страху – це створіння неволі, до певної міри дон-кіхоти, частіше терпеливці, зрідка бунтарі. Словом, нині вони в одній личині, завтра в іншій. Та причиною цього є не безхарактерність, а безвихідь, яка штрикає то косою, то вилами, замахується то ціпом, то арканом.

– Це називається «хамелеон».

– Так? Почекай, ще щось мав сказати і забув.

– А може, це викрут? Я готова. Прокопе. Йдемо?

Потіли дахи, в ринвах чулося поцюкування крапель. З підворіття в напрямку до Ринкової площі вели розпливчасті сліди Мигельської. Небагато минуло, як я починав спочатку. І ось я в гіршому стані, ніж був.

– Підемо туди, – показав я в протилежний до слідів Мигельської бік.

– О, ти і в цьому вірний собі! – засміялась Марійка, збагнувши, що мене вабить пройти незайманим тротуаром.

– Я забобонний.

– Даю слово, що ти що-небудь вигадаєш на цвинтарі.

– Можливо.

– Про що ти думаєш?

– Про революцію.

– Ха-ха!

– Не віриш? От ви, їй-богу! Рівно два роки тому я йшов на розмову зі статуєю Франца-Йосифа, признався одній дівчині, а вона насміялась. А я казав правду.

– Що то була за дівчина?

– Її звали Ревекою. Вона наклала на себе руки.

– Хтось скривдив?

– Доля. Жах – губити себе ні за що. І жахливий суд людини над людиною. Чому бог час від часу не дозволяє злочинцям карати себе самих?

Він став втикати голку в очні ями.

Не слід, – кричав він, – видіти очам тим

Ні мук моїх, ні вчиненого зла…»[45]

– Поліцаї ідуть, Прокопе.

– Візьми мене під руку.

Так, мучачись не раз, – багато раз

Вій протикав орбіти, і з очей

Стікала кров на бороду його

Не краплями, – а струмінь проливний

Червоно-чорний полоскав її…[46]

Поліцаї позирнули на мене з зацікавленням. Я був одягнений у стару куртку і, мабуть, здавався набагато старшим за Марійку. Минувши нас, вони обмінялися веселими репліками. Човгання їх чобіт раптом припинилось. Я оглянувся. Вони стояли, дивлячись нам услід, немов побившись об заклад, що ми не батько й донька. Я й сам почував себе ніяково з цією юною лебідкою. Що вона в мені побачила?! Як лишень я буду за це розплачуватись?…

На моєму обличчі, певно, проступили в цю хвилину старечі тіні, як бувало в Тодосія, бо Марійка запитала:

– З тобою щось негаразд. Ти ніби хворий?

– Поліцаїв злякався, – відказав я.

Вона похитала головою.

– Ні, коли ти так швидко відповідаєш – кажеш неправду. Я вже переконалася. Це було, коли ти розмовляв з Зоряною Мигельською. Виходить, у тебе є звички, ти не абстрактний продукт суспільства.

– Помиляєшся, це автоматизм.

– У деталях людського життя багато поезії.

– У них все – поезія. Але нині деталі поспіль стандартні.

– Не сперечайся, колорит у характерах завсіди буде існувати.

– Дівчинко! – вигукнув я. – В тому-то річ, що цей колорит нищать злигоднями і неволею. Це перший крок до того, щоб знебарвити і вихолостити народ.

– Мені завжди хочеться запитати тебе, – сказала Марійка, помовчавши, – чого та уникаєш націоналістів. Я бачу з твоїх міркувань, що тебе болить те саме, що і їх.

– Мене душить недоля народу, а їх що болить?

– Тим паче.

– Ось і цвинтар, – сказав я.

Марійка всміхнулася і тісніше притиснула до стану мою руку.

– Ми проходили мимо будинку пір року, – сказав я. – Ти не помітила, в якій позі був Хронос?

– Ні. А що?

– Мені здалося, що його здерли.

– Не може бути.

– Тоді його треба зняти.

– Навіщо?

– Бо плин часу для Львова зупинився.

– Ти сердишся, що ми йдемо на цвинтар?

– Я давно про це мріяв.

– То в чому річ? Га, Прокопе?

– Зима.

– Зима, – повторила Марійка. – А ми не першими прийшли на цвинтар. Дивись, скільки слідів.

– Це розлучені небом прийшли змітати сніг зі своїх близьких. Яка зворушлива турбота!

– Ти бував на львівському цвинтарі?

– Ні.

– Він один з найбагатших у Європі.

– Коли ми хоронили Кривов’яза, я подумав, що цей цвинтар, мабуть, найхарактерніший тим, що в кожному кварталі можна провести чітку лінію між могилами багачів і бідняків.

– Чого ж ти кажеш, що не був тут?

– Я хотів почути, чим ти мене здивуєш. Тепер слухай: це один з найнещасніших цвинтарів у Європі. Його пограбували. Ти зараз побачиш. З гробівців познімали плити і потрошили черепи в пошуках за золотими зубами і перснями; мармурові плити повивозили до Варшави; мідні хрести і підсвічники перелили на гарматні гільзи. Інше: спитай, де могила Павлика, – тобі ніхто не покаже. Я можу назвати півсотні прізвищ визначних людей, могили яких зрівняли з землею. Якщо діти не піклуються про збереження пам’яті своїх батьків, то вони будуть поганими батьками. Але ж діти не мають змоги це робити, бо оплакують свою долю. Буваючи на цвинтарі, ти легко можеш зробити висновок про те, куди поспішає цивілізація. Якщо її слідів тут немає, то вона поспішає до гробу.

– Але тут повинні бути люди, які мають доглядати пам’ятники.

– Є. За господаря недавній комендант Петрушевичевої резиденції.

– Це до прикрості символічно, сказав би Прокіп Повсюда.

– Той тип постачає служанок польським офіцерам, – додав я. – Зате він і йому подібні ріжуть патріотів: «Знести пам’ятник Міцкевичу». Чи знають вони, що Міцкевича звеличили українці Попіль і Паращук?[47]

– Могила мого батька, – сказала Марійка. – Боже, справді нема підсвічників.

Од підсвічників залишилась тільки масивна залізна плита з медальйончиком. Рельєф зображав низьку візерунчасту вазу, на якій сидів дикий голуб. Своєрідний натяк на скороминучість життя. Хтось ушанував галицького депутата: овальний порцеляновий портретик видовбали.

Марійка молилась, склавши руки на грудях. Вона скидалась на ангела.

– Я йому розповіла про нас, – сказала Марійка потім, по дорозі з цвинтаря. – Не будеш сердитися?

Вона вся немовби світилася, погляд став лагідний і покірний.

Ось і на тому світі зможуть рядити, яке спокутування накинути на мене за гріхи. А скільки я ще ряситиму ними!..

Зачесала шарга з дощу і снігу. На каштанах підмокала кора і збиралась брижами від холоду. Я зупинився під яблуневою гілкою, що звисала через штахети. Було дуже багато бруньок. Можна на той рік чекати від садів великого врожаю. Взагалі земля жадає родити, адже шість років її топтали і рвали вибухами, шість років вона тужить за хліборобськими руками. Вона хоче розгорнутися перед зором шовком жита, теплими смугами наповненого бджолиним гудінням картоплиння, розлитися навколо білою росою гречаного солодкого цвіту.

– Якби ти нікуди не йшов від мене! – мовила Марійка.

Я подумав, що життя мусить поліпшитися. Може, мені вдасться заробити грошей і сплатити ту чортову контрибуцію? Чи я до самої смерті маю нести каторгу? Схоже на те, що бог війни вирішив мене не одним, то іншим способом звести зі світу. Навіть у мирний час не хоче поступитися. А якщо це означає, що буде нова світова війна? Не може бути, щоб мене випадково так обплутало…

Гривастюк… Хто б додумався зробити забутий у бузині бункер могилою? Як він тонко зіграв на скрипці віку! Ось він переді мною. У вишиваній сорочці, в зеленому капелюсі, простакувато вдоволений, невибагливе спокійний, щиро відкриті зіниці легко плавають під сивіючими бровами, повторюючи: «Гай-гай… Тож маємо в Галичині свою рідну владу. Дочекалися. Довго чекали, дуже довго…»

– Ти якийсь млявий, – каже Марійка. – Більше на цвинтар не підемо.

– Все-таки добре, що я заволодів бункером.

– Бункером?

– Так. – «Слава богу, це всіх бентежить».

Марійка запитливо-сумно поглянула на мене і знизала плечима.

– Ще ти щось згадуєш.

– Село, свою хату.

– Продовжуй. – Марійка очікувально стулила губи.

– Та більше й розповідати ні про що.

– Не хочеш? – тихіше мовила вона. – І не треба. – Згодом крадькома зиркнула, твердо, зі злою радістю додала: – Я люблю тебе і любитиму.

– Проїдемось трамваєм?

Вона стріпнула віями, усміхнулась:

– Такі ви – зі страху.

Ми висіли аж на Гетьманських валах. Я пообіцяв прийти ввечері.

У Святоюрському храмі гриміла відправа. Я скосив очі на статую змієборця і став підніматися сходами до дверей. Зверху могутнім водоспадом на мене лився церковний гімн. Мене засліпило сяйво царських воріт, я знічено притулився плечем до колони, забувши перехреститись, і мене зокола заштрикали похмурі погляди. Я заворушив губами, ніби шепочу молитву.

А господь торжествував, усвідомлюючи свою вседолаючу міць. Перед ним раз у раз падали ниць, попереду я не бачив жодної гордо піднятої голови. Очі, висушені демонічним переобтяженням уяви, повзали, як липучі мухи, шукаючи, хто приховує свої провини перед богом. Для цих очей невинність видалася б гріхопадінням, бо тут падіння було гідністю.

Я нишком спостерігав жебраків, сповитих у чорні шалі вдів, юнаків і дівчат з чорними жалобними стрічками на рукавах, зморщеними, мов порхавки, дідів, прилизаних батьків і виснажених матерів. Ці люди не могли не бути рабами, і чиїми рабами вони не були б, усе будуть змагатися в покірності і шпигуватимуть одне за одним.

Коли весь собор падав навколішки, я подався за колону і тихо вислизнув надвір. Проколовши списом дракона, на мене звисока дивився святий. Він і не здогадувався, що в нинішні часи його прикладові гріш ціна. Він рвався у небеса на здибленому коні, не відаючи, що дракон тепер отримав право громадянства. І взагалі – яким недоречним виглядав наді Львовом увесь у пориві й вітрі пристрастей Святоюрський храм! Це була симфонія занепаду. Я пішов на горб. Кручено падав сніг, ніби його колотили звуки з собору. В голові моїй чогось усе пішло обертом, і мене почало тягнути за рухом білих схрещених мечів. Я відступив від обриву й несподівано побачив Павла Ганиша. Власне, я сюди й піднявся, щоб його побачити, але ніяк не сподівався, що він вийде з собору під час відправи. Він був з непокритою головою, в чорному ретельно випрасуваному вбранні, на лівому рукаві полискувала крепова стрічка. Він був іншою людиною. Я навіть завагався, чи це він. Тіло його злегка пружинило, вогкі чорні очі дивилися весело, майже щасливо.

– Привіт, Повсюдо, – сказав він спокійно, без радості й здивування, що зустрівся зі мною.

– Здоров, Павле.

– Вийшов на хвильку подихати. Сьогодні я взяв од хористів те, чого добивався.

– Чудово співають.

– Скільки це мені коштує!

– Ти, брате, змінився, – сказав я.

– Почуваю себе чоловіком.

«Ось воно як!» Я співчутливо запитав, по кому він носить жалобу.

– По Володимирові Кривов’язу, – відказав Ганиш, і відказав не те що крізь зуби, а так, наче язик його був зшитий з золотих ниток. – Як поживаєш?

– Сам знаєш, як у мене буває: тиждень голодую, день відгодовуюсь.

Павлів погляд блукав між будівлями Городецької, і мені здалося, що він не слухає.

– Що Олекса поробляє?

– Має по горло роботи. Талановитий хлопець, тут одразу запримітили.

Мені ще можна було уявити Олексу в чорному костюмі з нашивкою на лівичці, та уява моя несподівано зледачіла. Мабуть, я із заздрістю ще подумав: «Стати чоловіком – це стати над людьми». На жаль, у мене нема хисту ні композитора, ні художника. Можливо, і я зміг би жахнути рабів.

Ганиш ще трохи постояв, коротко відповідаючи на мої запитання. Я, звичайно, чекав від нього цього холодку, але кортіло пересвідчитись. Відступаючи і поправляючи рукою зачіску, він кинув:

– Заходь. Нам з Олексою дали по кімнатці, - він показав на монастир при храмі. – Тісно, але затишно.

І покинув мене не прощаючись. Я вирішив позичити грошей у когось іншого.

IX

Я виїхав до Перемишля вночі, а вдосвіта був уже під фортецями. Але тут мені трапились балакучі хлоп’ята, які справили мене за місто, докладно пояснивши, яким мостом переходити Сян.

Я не досить тямив, що таке табір. До того мене збаламутило інше. Перемишль – це замки і твердині. Я покладався на історію, адже всі ці споруди нині переосвячені в тюрми. У льохах Львівського арсеналу страждали козаки і гайдамаки, в Петропавловці сидів Чернишевський.

Покутський розшукав на фортечні грати таку сталь, яка варилася тільки один раз, причому рецепт і сталевара з певних міркувань знищили. Дві тонесенькі пилочки ми вклали у звичайні курячі яйця, мистецьки з’єднавши плівку і шкаралупу. Я страшно обурився, почувши, що табір – це огороджене колючим дротом поле з землянками.

Розстебнувши Грушевичів плащ, я дістав з внутрішньої кишені гроші. Мав кілька марок на прохарчування, але хлоп’ята під замком Казимира Великого розповіли мені дещо про начальника табору, відставного полковника, чутливого до чарки, і я купив пляшку горілки й рушив до вкритого червоною бляхою будиночка на перемишлянському Підзамчі; над будиночком, ніби підхоплена вітром перепиранка, літала голубина зграя.

Була гарна зимова днина, якась сонно незворушна й іскриста, ніби Марійка в приступі меланхолії. Я відчинив увінчану дерев’яним хрестом хвіртку. Прошумівши на купі золотистої соломи, до мене кинулись собаки. Їх було аж четверо. Вони зупинилися кроків за три від мене і забликали очима. Сука завбільшки з добре телятко, випроставши м’які передні лапи і прогнувшись у крижах, лизнула повітря і сардонічне засміялась. За нею засміялися інші члени сім’ї, і мені стало моторошно від їх майже людського сміху – очевидно, одного з приголомшливих досягнень полковника.

– Раni ma bardzo zly humor?[48] – звернувся я до суки.

У відповідь вона кашлянула. На звук з-за будинку почали вибігати кури, індики, качки, гуси, що, певно, грілися проти сонечка. Уся компанія вишикувалась позад собак, із зацікавленням розглядаючи мене.

Над подвір’ям залопотіли голуби. На метушню вийшов господар. Та він мовчки подивився на мене примруженими очима і подався до хати. «От заковика! – подумав я. – Цей полковник і вдома почуває себе начальником».

А звірина продовжувала чекати. Сука знову лизнула повітря і заскавучала. Мабуть, треба було і їм принести гостинців, та про це хлоп’ята нічого не казали. Я поклав руку на ребро хвіртки. Собаки побачили в моєму рухові щось непристойне і загарчали. Тоді я спокійно обійшов їх, піднявся східцями до ґанку, витер ноги і, глянувши в сіни, мало не спіткнувся: з сутінків на мене напружено дивився господар. Обличчя його було сіре і зливалося з кольором коротко підстриженого злиплого волосся.

Я привітався, сказав, що хотів би бачити полковника. По лиці господаря промайнули якісь хворобливі тіні, він запитав, чого мені треба. Наскільки я зрозумів, переді мною стояв відлюдник, чоловік замкнений і, як завжди в такому стані, жорстокий, але здатний легко розгубитися, коли на нього натискати віч-на-віч. Він стояв навитяжку, тручи пальцем бічник приставленої до стіни драбини на горище, і мені видалося, що він невловиме обходить мене думками, як лінивець нову роботу.

Коли я назвався солдатом італійського фронту, полковникові очі на коротку мить посвітліли, і він запросив мене до кімнати, вибачився за безладдя, бо служанок принципово не бере, а німого діда утримує заради домашньої птиці – дітвора зазіхає. Ми пробалакали доброї півгодини, полковник мало-помалу розговорився, але дослідів не зачепив жодним словом. Якби я на свої вуха не чув собачого сміху, то вважав би їх хлопчачою вигадкою. А може, серед мешканців містечка були люди, які насміхалися над його пристрастю, і він до пори стримував себе, сподіваючись точніше переконатися, що я чужий.

– Я під Трентіно командував ротою, – сказав полковник і перейшов на німецьку мову. – Aufstehen!.. Aufgesessen!.. Vielleicht konnten wir am Abend zusammenkommen?[49]

Він скоса поглянув на мене, ніби перевіряючи, яке враження справила на мене його чиста берлінська вимова.

– Ісh habe mich zu einer Reise entschlossen…[50] – почав було я.

Полковник несподівано усміхнувся і сказав, що раз я приїхав здалека, то так і бути, він мене вислухає. Я вийняв пляшку, велично обмахнув з неї наліт вільгості й поставив на стіл. Полковник розгублено озирнувся по кімнаті, розправивши плечі, звівся, зайшов до сусідньої кімнати і повернувся з підсмаженими голубами, хлібом і квашеними огірками. У нього був такий вигляд, ніби його щойно обікрали, але, позирнувши на пляшку з печаткою львівської ґуральні, він одігнав сумніви.

Ми розпили рівно половину пляшки. Полковник пожвавішав із цілковитою щирістю, забувши, що я не за цим приїхав, став розповідати про свої досліди. Я слухав його терпляче і почував себе не ліпше за того злодія, який-протягом місяця годував м’ясом собаку, а коли заліз через вікно, наступив котові на хвіст. Пташине царство для полковника було тим самим, що огриблення коріння для дуба. Завдяки йому він існував.

З полковникових спостережень виходило, що кожна птиця має свій характер. У гусей, приміром, філософська вдача, качки меланхоліки, голуби сангвініки, а собаки холерики. Але і між гусьми, качками, голубами, як і між собаками, є оригінали. Це не просто виявити. Кожна звірина намагається наслідувати звички господаря, таким чином, господареві особливо важко працювати, ми ж бо, присвятивши своє життя науковим проблемам, повністю забуваємо про себе. Крім того, досліди вимагають великих затрат. Зельта, наприклад, поки дійде до тієї стадії, коли не соромиться демонструвати свої звички, випиває вісімку горілки. Гуска Пруссія з’їдає півфунта вимоченої в горілці кукурудзи. Голуб Мадагаскар потребує близько ста грамів.

Полковник подав мені книгу спостережень, коротко зітхнув, як це робить утомлена, фанатично віддана справі людина. Виражаючи дослідникові співчуття, я зітхнув довше, з присвистом.

Пополудні після того, як я досхочу надивився п’яних гусей і собак, полковник видав мені записку до свого заступника, дозволяючи мені побачення з номером 716050. Перед цим старий дивак мав з табором телефонну розмову (сам він перебував у відпустці) і дав заступникові якісь розпорядження з приводу зовнішності арештанта.

Поспішаючи до табору, я думав про систему нашого життя. Це такий організм, руками якого можна і задушити, і воскресити людину. Все залежить від того, наскільки ти пройдисвіт. А взагалі нікому невідомо, куди тече життя.

Загорожі починались одразу ж за мостом через Сян. Микола вже чекав мене у дерев’яній будці. Я подав солдатові записку, і той, перекинувши через плече карабін, вийшов за ворота. Ми залишилися один на один. Микола змарнів, стояв, увігнувши голову, і так він, мабуть, вже ходитиме. Ми міцно обнялися, Миколині очі затуманилися сльозою.

– Ти як сюди дістався? – запитав він охриплим голосом.

Я знизав плечима, чогось не знаходячи що сказати.

– Тебе не Ореста видала, – мовив я, помовчавши. – Знаєш?

Микола махнув рукою, мовляв, це тепер не має значення.

– Я думав, що ти в фортеці, - заговорив я квапливо. Привіз у варених яйцях пилочки. А ти в таборі, бачу, й солдат вступився…

– Звідси не втечеш, – озвався Микола, хотів було пригнутися, та тільки показав рукою на ноги: – По три чоловіки сковують ланцюгами.

– Що я можу для тебе зробити?

Микола насмішкувато гмикнув і зморщив чоло.

– Звідси нікого не випускають, Прокопику. – Очі його звузились. – І сам занапастишся. Гайном люди стануть, так чи інакше. Можеш випрохати для мене полегшення, та від цього ніщо не зміниться.

– Тут і поляків тримають?

Микола кивнув. Згодом запитав:

– Як комуна?

– Розпалась. Грушевич, Ганиш, Чорнота мають посади, а мене звільнили за довгий язик. Опольчик такий є в полку, «потомок революціонерів», видав. Пани митці влаштувалися в Святоюрському храмі. А пилки все-таки візьми, – перескочив я на інше, виймаючи яйця з кишень.

– Даси при солдатові, - попередив Микола. – Тоді не будуть обшукувати.

До великої землянки проти віконця, розсипаючи кайданний передзвін, пройшла партія арештантів. Усі вони були з непомірне великими, через заріст на обличчі, головами. Мов сторч поставлені пуголовки. А в Миколиній бороді вже пробивалась сивизна, та він її, можливо, й не бачив і про неї ніхто йому не сказав, бо в таких умовах це дрібниця.

– З дому вісті маєш? – запитав Микола.

– Ще того дня, як тебе забрали, зустрів Богдана Онука. Тоді півсела чекало на головному вокзалі відправки до Канади. Богдан говорив, що в Марини начебто сухоти. Мене шукають.

Ми досі стояли, зіпершись на стіну біля віконця. Микола опустився на лаву.

– Сідай. Як же ти далі думаєш жити?

– А що я зроблю? Невидимкою стану?

Микола замислено потер скроню.

– А ця дівчина – продовжуєш зустрічатися?

Я просто подивився йому у вічі, і він поклав мені на зап’ястя руку.

– Тільки революція нас врятує, - сказав він.

– Отже, швидше пиляйте свої окови. Тепер, правда, забагато важче, ніж було навесні. Львів повен війська. Треба ж було возитися з стратегією і тактикою! Це не місце для докорів, але я не можу не сказати: революція – це не гра в шахи. Петрушевич вигнав за Збруч більшу армію, ніж мали поляки. Поміж стрільцями не було й двох сотень попівських синів. Це народ був під карабіном. Його спаплюжили і кинули на заражену тифом територію. Ви не могли не знати і про легіон Загряди. Тим часом у сварках зуби з’їли, а Галичина гине.

Микола мовчав.

– Я, Миколику, не дорікаю. Я скаржусь. Не ображайся.

Це був мій друг, якого я знав з дитинства, якому мав право вилити все, що зібралося на серці, хоч це, можливо, було й несправедливо. Микола заграв жовнами й опустив очі. Я одвернувся, і він витер долонею куточки очей. Мені вперше по-справжньому стало жаль його. Іноді ми забагато вимагаємо від людей. Це теж результат отого наукового звання життя, я б сказав – ходульного знання, яке врешті-решт ставить його на милиці.

– Друкарню не розграбували? – запитав Микола, з неспокоєм дивлячись на солдата, що заходив, мимо віконця.

– Я її перевіз до Покутського.

Мордуючись у якихось думках, Микола невиправдано довго сидів з опущеною головою, так нас і солдат застав. Пора була прощатися. Я поклав на стіл клуночок, запитав солдата, чи можна віддати арештантові. Той кивнув, і на цьому побачення закінчилося. По дорозі до міста я міркував, що можна більше підлизатися до коменданта табору. Я міг би написати про нього в газету, він був би страшенно радий, але Миколу однаково не випустили б, а їздити до Перемишля немає за що.

На головному вокзалі я стрів Онисима Невечора.

– Приїжджав на похорони родича. Не змогли вилікувати. – Він узявся рукою за вилогу мого плаща, ніби силоміць хотів затягнути в лоно свого смутку. – Після війни лікарі – різники. Значна частина хворих умирає від їх ножів. Поховав та й чекаю поїзда на Станіслав. Так мені якось маркітно: вже нікого нема з родини, зостався сам. А ви звідки приїхали?

– Тиняюсь, ніде прихилитися, – відказав я.

– Ой, живемо як у мішку. Я вам скажу, що лишень на вістрі сокири поліпшення. Я тільки в сокиру вірю. – Він блиснув на мене білком невидющого ока, і мені раптом захотілось одірвати його руку від поли, такий він був непевний і бридкий. – У нас села потроху протестують, – провадив він далі – Було б ще кому на чолі стати та розумно це в силу перетворити. Недавно трапився цікавий випад Приїжджає до села з документом інспектора молодий чолов’яга і велить війтові збирати віче. Війт-млака, при землі перед панами повзає, не дуже придивлявся до документа.

На вічі той незнайомець питає людей: «Зброю маєте?» Навколо заминка, мовчать, бояться сказати правду. Тоді незнайомець гукає: «Щоб через годину всі чоловіки і хлопці прийшли зі зброєю, хто яку зберіг. Селяни порозходилися, при вікнах чатують. На вулиці дехто вже показався з обрізом, інші стали виходити, словом, все село зброю винесло. Приходять на майдан, а за тим інспектором ні слуху ні духу. Так сказати, нічого ніби й не сталося, але, з іншого боку, веселіше робиться, бо от як не нищили, а люди своє знають, тримаються напоготові.

– Випадок справді цікавий, – сказав я. – І порозходилися зі зброєю?

– Атож. Війт не посмів одібрати, бо звідкіля йому знати, що то за інспектор. А може, він ще раз приїде? Тут надвоє гадати.

– Це могло бути й провокацією.

– Могло, звичайно, – мовив Невечір якимсь особливим голосом; мабуть, перший видобув обріз, але дотепер не робив подібного припущення. – Та, знаєте, люди бачили по відношенню незнайомця до війта, що це свій хлопець. А втім… У мене знаєте, що було на серці? Я згадав, як не раз вранці ми, малі, лежимо на печі, мати підігріває борщ на плиті, а сусідки, чоловіки яких уже пішли в поле, гомонять у хаті про яку-небудь біду, що насувається. Вони балакають, а в мене щеміт, і я люблю всіх, хто в хаті, за те, що разом журяться. І так воно щоднини, а як лишень прийде біда – ми самі, ніхто не навідується, ніби розбрелись у комірне. Тоді мене огортав жаль до наших сусідів, які стали нам чужими перед лицем біди. Щось схоже було зі мною і того дня. Поховалися за вікнами і чекають кожне зосібно, поки невідомість загляне в двір. У самого одинокість і страх, та пересилив себе, вийняв з-під стріхи карабін, пішов на вулицю… В житті бувають хвилини, в які чиниш таке, чого від себе й не сподівався. Але лихо переважно роз’єднує. Я колись читав про напади татар. Хто гріється панською ласкою, той поспішає за мури замка, хто має добрих коней – тікає у степ, а решта, попеліючи від жаху, дочікується, коли накинуть аркан на шию. Не один мільйон молодих чоловіків і жінок забрав хан у неволю. Самі татари були певні, що вже не лишилось людей на нашій землі. А що тепер? Не те саме? Слово даю, що поляки дивуються, як ми не вигинемо пень у пень. Видко, нас тримає лють. Та я розбалакався, пане Повсюдо, а ви, либонь, квапитесь.

– Ви були з Олексою? – запитав я.

– Бачився. – Під синьою вією знову ворухнувся білок його сліпого ока. – Хлопці якісь не ті стали. Правду сказати, то й розмови між нами не вийшло. Перекинулись прихапцем кількома словами, і я пішов. Коли моє невлад, то я назад. Грушевич бідкався, чого я його не попросив оглянути родича. Але ж я при ньому говорив, що Федько лежить при смерті. Здається, й ви тоді були присутні. Грушевич навіть вусом не моргнув. Тепер шкодує. Каже, ми повинні виручати одні одних. Я подумав, навіщо отак навідліг рубати по чужих жилах. Ти ж мене, добродію, і не знаєш, а робиш закиди. Я кому можу поміч дати, то й без тебе даю…

Однаково Невечір не вселив у мене приязні до своєї особи. Якийсь він гадюкуватий. Прощаючись, я взяв його адресу, сказавши, що напишу в тому разі, якщо у Львові почнеться заворушення. Нехай і в селі починають бунтувати. Моя пропозиція і довір’я зворушили його. Він напівголосно сказав. «До побачення», і губи продовжували ворушитись, немов вимовляючи якусь присягу. Очевидно, я говорив про «заворушення» таким тоном, наче це подія найближчого часу. А я, оцінюючи подумки усіх знайомих, сам не допускав такої можливості.

Надворі піднімалася завірюха. За останні гроші я купив квиток на трамвай, доїхав до середмістя і став під якимсь будинком, не знаючи, куди податися. Вперше відчув, що нічого не хочу. З дахів кидало снігом. Я ближче притулився до стіни і заплющив очі. Переді мною на хвильку з’явився Василько, потім його заступив Семенко з оселі за лісом, який оперіщив мене прутом, гадаючи, що я мертвий. Збоку вибухнув дівочий сміх. Я відкрив очі. Мимо пройшли дві панянки, заквітчані сніжинками. Вони мигцем глянули на мене, не перестаючи сміятись, та, зробивши кілька кроків, повернулися назад, і одна з них простягнула паперову марку. Я внутрішньо здригнувся. Панянка подивилась на мене і ткнула мені асигнацію за вилогу плаща. Далі вони рушили підбігці, ніби їх підхопила віхола. За сніговою завісою знову пролунав сміх.

До вечора випало стільки снігу, що перестали ходити трамваї; під тягарем налипу порвалися електролінії; електростанція, попрацювавши кілька днів, знову зупинилася. Місто залишилося без води. Я прислухався до розмов у підворіттях, – може, почую ще про якусь аварію чи катастрофу. І не обманувся в очікуваннях: на Ринковій площі залізничник розповідав про те, як під Мостиськами зійшов з рейок товарний поїзд.

Навколо мене несподівано завирували біди. Мені стало не так сиротливо. Покутський не повірив би, що вранці я стояв на краю безодні. До мене повернувся дар шкилювати з життя, я втішився, що Покутському вдалося продати касу гарту, і я міг віддати Грушевичеві гроші, які позичив, їдучи до Перемишля.

– Якщо Павлюк вирветься на волю, – сказав Покутський, – спробуємо натискати на власті, аби місцевим давали роботу. Досі стараються для польських переселенців.

– Хіба між вами нема комуністів? – запитав я, здивований цим поворотом.

– Чого ж, є, але це люди, яких треба вчити. – Покутський зробив енергійний кидок рукою, в очах засвітилися іскорки. – Якби повернулися кадри, ми б заварили кашу! Нині кожний майстровий чоловік прокинувся розумом.

Мене не залишав подив. Я знав Покутського як чудового фахівця, сердечного діда і воркотуна, коли мова заходила про політику. Тепер я бачив перед собою Покутського, який чогось прагне і навіть натякає, як поводитися, з ким мати спілку. Як завжди в таких випадках, мене підмивало випробувати його віру сумнівами, та я стримав себе. Я тільки сказав:

– Плакучі верби зробили корейців людьми довірливими і кволими.[51]

Покутський навіть бровою не повів.

Тоді я розповів йому про перемишлянського полковника і його досліди. Майстер щиро розсміявся. Від його сміху в мене на душі стало певніше. Невечір казав правду, що іноді не здогадуєшся, що можеш викинути. Я загладив провину перед майстром мальовничою оповіддю, а про Невечора подумав, що коли його поляки обізвуть бандитом, я ні явно, ні про себе не буду не погоджуватись. Якщо людина живе пекельною ненавистю, її навряд чи захищатимуть.

– Заночуєш у нас? – спитав Покутський, озираючись на двері до кухні, де мучилась від болю голови його стара. – В такому разі йду загрію чаю.

Ця іродська Невечорова ненависть, очевидно, явище закономірне. Коли одна з двох націй пригноблена, то як би там не викручувались теоретики, а таки провадиться війна між народами. Так, війна. Та недалекограмотна панянка з пошти стріла мене в штики і шпигнула б, але я заговорив польською мовою. Кільканадцять, навіть кількасот людей, не заражених шовінізмом, не створюють погоди. «Війна! – повторив я про себе. – До того ж війна нерівна. А я собі з насолодою ганю винуватців недавньої світової війни, цієї ж не бачу».

– Цукрувати сахарином? – запитав Покутський, показавшись у дверях.

– Цукруйте сахарином, – відказав я, смакуючи це дивне поєднання слів, якого навчили нас поляки.

– Питаю, бо ти на серце скаржишся.

– Господь з ним.

– Бери, бо пече, чортове зілля.

Я взяв з майстрової руки склянку. Його тремтяча рука так мене чогось вразила, що захотілося поцілувати її.

– Гризи сухарик, – запропонував Покутський і додав півголосом, стурбовано: – Стара моя в’яне на очах. Не приведи господи, сам зостанусь. Якби ти мав документи на чуже прізвище, взяв би до себе.

– Ану, може, зурочу: думаєте, не дійде до цього? Покутський цмокнув і пригубив склянку.

– Але така потреба мене вже не збентежить, бо я наперед прикидаю, що можливе, а що неможливе.

– Чай вистигне, – нагадав Покутський, піднявши обличчя, і я прочитав на ньому, що він ждав співчуття, а не мого хизування перед долею. – Бери сухарик.

Я обвів поглядом бідненько вмебльовану кімнату. Я в ній багато раз бував, але не міг запам’ятати. І обличчя Покутського не міг запам’ятати. Воно було просте і добре. Це саме я міг би сказати про батькове обличчя, але коли його не стало, обличчя закарбувалося в пам’яті. Я глипнув на Покутського, і мені зробилось боляче: «Невже тільки смерть відкриє його моїм очам?» Покутський ніби вгадав мої думки – я побачив боязке запитання в його очах. З опущеною головою допив чай, пересів на полисілий плюшевий диван.

– Біда з моєю старою, – повторив Покутський, відсуваючи склянку.

– Покликати Грушевича?

– Ні, не треба, – він махнув рукою. – Баба просить у бога смерті, бо стомилася жити. Нічим не зарадиш. – Голос його перетяло хвилювання, він додав хрипко: – Вирішила покинути. Покидає…

Видко, нелегко погодитися зі смертю, коли людина сама її жадає.

Покутські побралися двадцятирічними, прожили в цьому будиночку без найменшої суперечки до глибокої старості. Дітей не було, вони з’єдналися помислами і звичками – це важка розлука. А я в такій ситуації мовчу, мов води в рот набрав. Не вмію розрадити, не знаходжу слів. Покутський ще трохи посидів, тоді кинув мені на диван подушку і капу з високо застеленого ліжка й подався на кухню до старої. Я задув каганець.

Думалось уривками, шматочками знегод. Я шукав у минулому цих знегод, щоб загасити відчуття чужої смерті. У мене була готова впевненість, що Покутська сьогодні помре. Я це відчув усією істотою в той момент, коли побачив на скляних дверях до кухні зігнуту тінь Покутського. Майстер загасив каганець у кухні, тінь платвою рубонула по шибі, і я збагнув…

Мабуть, накликана смерть – щось хиже, безжальне, таке, що ворохобить навколо повітря і темряву. Смерть жахлива не тим, кого вражає, а тим, як відбирає життя. На фронті вбивали і солдатів, і генералів; смерть там була діяльно-невмолимою, приходила, не питаючи, забирала безслідно. Коли людина вмирає од старості чи недуги, це недовго панує над уявою, коли накладає на себе руки, стає шкода. А коли хто-небудь никає по землі з думкою про смерть, це потрясає свідомість, і потім душа небіжчика роками тяжіє над головою. Я знаю, що Кривов’яз чекав смерті, готувався до неї, і мені здається, що він ходить моїми слідами. Я немовби живу в його присутності. У Перемишлі, розмовляючи з Миколою Павлюком, я весь час відчував його поруч і навіть слова вибирав такі, за які він мене не осудить.

Здогадуюсь, що твориться з Покутським. Він не перестає себе питати, що таке зробив, що вона намислила покинути його.

– Прокопе! – раптом скрикнув старечим надтріснутим голосом Покутський.

Я засвітив каганець і відчинив двері до кухні. Покутський навколішки стояв на ліжку, тримаючи дружину за плечі, голова і руки її звисали додолу.

– Навіть словечка не промовила, – крізь плач сказав майстер.

Надворі загудів вітер. Покутський тримав покійницю, поки гудіння не повернуло його до реальності, тоді обережно опустив тіло на подушку і показав рукою на мисник. Я запалив від каганця свічку. Покутський нахилився над головою дружини, потім раптово оглянувся на вікно, і на обличчі його був такий вираз, ніби він збирається кричати на весь світ, яке його спіткало горе. За вікном стугоніла віхола. Там же щохвилини вмирали як не від голоду, то від накликаної смерті. Там теж панувало горе. Покутський похилив голову і зашепотів молитву.

…Після похоронів Покутський подякував мені за те, що я взяв на себе частину клопотів, і, простягаючи руку, протяжно мовив: «Прощай». Він хотів побути на самоті, посидіти коло свіжої могили і звикнути до того, що віднині добрий шматок його життя назавжди відділився. А я по дорозі до міста набрів споминами на Северина Шутька. Він приходив до батька не лише для того, щоб побалакати про політику. Северин через свою жінку вічно ходив голодний. Тримали вони корову, щороку різали свиню, при хаті водилася птиця, але все те через скупість Северинової жінки марнувалося, пліснявіло, зварити вона не вміла, і Северин, до кого б не заявлявся, пускав трубою ніс і нишпорив голодними очима по припічках. Першим його словом після «Славайсу» було: «Біда…» До нього він надточував: «У Грушівці громом спалило хату», або «Град вибив жито за Лісничівкою», або ж «Кажуть, податки збільшать…»

Якщо була пора обідати, а Северин так вибирався з дому, щоб застати накриту скриню, мати подавала і йому наповнену миску, і він, не забуваючи орудувати ложкою, починав пропонувати батькові політичні теми, тонко вловлював, що батька в цю мить найбільше пече, і починав з усіма подробицями «розглядати проблему…».

Щось схоже і в мене. Всюди я стараюся спровокувати розмову про безнадійне становище. Я тру в кишені паперову марку, подаровану панянками, і не наважуюсь купити за неї селянського коржика, бо, хто знає, може, ці українці змилосердилися над своїм братом.

Як мене, не доведи господи, почне вирятовувати з біди Олексин і Павлів «гурток друзів», тоді моє прізвище навічно запишуть до якоїсь резолюції, передадуть її в закордонні архіви, і мені не допоможе навіть те, що буду кричати: «Я – це не я». Поки що, наприклад, важко судити, як поведеться посмертна Кривов’язова доля, але чогось мені здається, що його запишуть до якоїсь «вічної» резолюції.

У мене душа терпне перед таким прийдешнім. Якось перед наступом мене з одним поляком послали в розвідку. Ми переповзли розмокле глинисько, яке називалося нічийним, тереном, і захопили живого сплячого «ворога». Поляк подивився на мене, я – на нього, і ми тихенько, щоб не розбудити «ворога», полізли назад і доповіли «отаманам», що першу лінію траншей займає піхотний батальйон. Цілої півночі по цій лінії били гармати. Вранці нашу роту все-таки не посміли кинути в атаку проти «батальйону». Не озивалися і з «того боку», але я бачив, як над бруствером, схожа на мишу, сновигає кашкетина «ворога». Ми з поляком перезирнулися, розсміялися і реготали до кольок в животі. Дай боже, щоб усі так шанували поляків, росіян чи австрійців. Але я вже про це думав: поодинокі люди нічого не вирішують. Народ скований системою, система штовхає його на інший народ, затуманює розум, засліплює очі, і сльозами його не розжалобиш. Отой нещасний Живецький не має зла проти мене, я не маю проти нього, та він виробляє деревця для карабінів, якими нас тримають у покорі. Це нині вигідно, завдяки цьому Живецький з Вандою не тремтять над шматком насущного.

А Невечорова ненависть мене виводить з себе. Це темний чоловік. Олексин і Павлів «гурток друзів» напускатиме його з ножем на материнські груди офіцерських жінок.

Боже, як усе це заплуталось!..

Якби я був паном вождем, я б своєму народові день при дні повторював: «Пам’ятайте: кривда народжує кривду». Ага! Пани вожді, посилаючи кривдити, репетують: «Ви йдете на святе діло!» Забагато людей у цьому світі живуть торгами, спекуляцією, а не працею. Я бачу по цьому польському урядові. Поляки теж чекали його сотні років, і він за кілька місяців заповнився тупими, бездарними і лінивими перекупками, що продають надії і преспокійно точать кров із жил.

Львів потопав у снігах. Дорогу більш-менш пробили тільки на цвинтар. Чим далі в місто, стежки ставали вужчі й мілкіші, а на Ринкову площу не ступала жодна нога. Ледве помітний слід вів до будинку, в якому мешкала Марійка Вістун. Я чогось подумав, що це пройшла Марійка.

– Ти вже у Львові? – стріла вона мене втішено.

– Вже встиг справити Покутському похорон.

– Вчора з нашого будинку аж трьох ховали. Та не стріпуй снігу, я люблю, в хаті його запах. Я теж недавно прийшла. Була в Мигельської. Пообіцяла, що знайде мені роботу. В митрополичій друкарні перекладають з церковнослов’янської євангеліє. Потрібні коректори. Дозволиш?

Я усміхнувся і, кинувши на підвіконня шапку, сів на канапу.

– Так? – запитала Марійка.

– Правду кажучи, не хотілося б, щоб ти була в тому колі.

Вона була в шерстяному светрі під шию, широкій спідничці і високих чобітках. Я помітив, що в її рухах більше легкості, справжньої жіночої легкості, яка приходить з певними обставинами. Цього я чекав і боявся, і зараз ця велика, хвилююча краса, до якої я почував себе причетним, мене засмутила.

– Заспокойся, в черниці не піду, – мовила вона, насмішкувато зводячи брови, вкладаючи в інтонацію особливий, таємничий відтінок.

– Я не це мав на увазі.

– А знаєш, Прокопе, – раптом зупинилася посеред кімнати Марійка, – в мене знову був трус.

– Пронюхали, – сказав я, відчуваючи, як мороз пройшов поза спиною.

– Гадаю, тут замішана моя сусідка. Сестра її служить у польського полковника.

– Ні, - заперечив я. – Якби сусідка, вони точніше знали б, коли шукати. Це робота Мигельської, - випалив я несподівано для себе, та одразу ж повірив: її.

– Ти збожеволів! – Марійка сплеснула долонями і почервоніла за свою грубість. – Прокопе, – благальне мовила вона. – Це образливо.

– Мигельська, – сказав я, дедалі утверджуючись у своїй думці. – Я, Марійко, знаю життя і цих друзів. Я вже сам себе побоююсь, настільки наперед знаю, до чого має прийти. Це ніби перед смертю. Така загострена інтуїція, що не можу тобі пояснити. Я прийшов до Покутського, він каже, що стара нездужає, мені чогось не при гадці, я навіть пожартував над дідом, коли ж лягали спати, я побачив на кухонних дверях його тінь, і щось у ній таке було, що я в думці сказав: «Стара сьогодні вмре». Вранці відвезли на цвинтар.

– Не смій так про Мигельську, – схвильованим півшопотом сказала Марійка. Очі її блищали. – Я з Зоряною знайома багато років.

– Цим способом вони і митців завербували. Дивно лише, навіщо я їм здався. Уламок гімназиста з вирваним серцем і розпливчастим світоглядом – навіщо я їм? З села приїжджав. Невечір, колишній стрілець, людина, страшно озлоблена на поляків. Вони його поки що відшили, хоч не збагну, який у цьому сенс. Може, щоб їдкіший став. А я? Той Невечір рубатиме шаблею, я ж і на це не здатний.

– Ти так багато береш на себе, аж нескромно.

– Вибач, коли так.

– Але не гнівайся, добре?

– Угу.

Марійчині заперечення мене стомили. Я став як ганчірка: можна робити що завгодно. Ліг. У голові порожньо, все тіло відмовлялося служити, навіть, здається, не билося серце.

– Ти голодний? Загріти чаю?

Я не одізвався, і Марійка вийшла до передпокою.

Вночі вона ніби пестила мене. Чи мені снилося?…

Х

Мені чогось бракувало. Я вертівся на всі боки, але нічого не знаходив. Тоді я вирішив на якийсь час піти з міста. Доброго півдня добивався крізь замети за ліс, до Семенка, «який б’є мертвих». Над хатиною цідився голубий димок. Стіни були обкладені бур’яном, замість вікон на снігове пустище глипіли маленькі темні щілини.

Я знайшов під повіткою лопату і взявся розчищати сніг. Навколо його поцяткували заячі сліди. Я намагався вибирати сліди цілими і складав візерунком уздовж стежки. Довівши її до повітки, сів на дровітню відпочити і побачив у кутку кільце дроту. Через кілька хвилин у мене на руці висіло півтора десятка силець, і я рушив снігами до лісу.

Зайці раз коло разу стрюхикали всі галявини, але в гущавину йшли своїми окремими путівцями, на них я і розкладав петлі, прив’язуючи вільні кінці дротин до пригнутих гіллячок, щоб, потрапивши в зашморгу сірі бешкетники повисали в повітрі й довго не мучились.

Хутко насувався вечір. Мені, звичайно, було б приємніше зайти до хатини із здобиччю, але я спітнів, поки розвішував сильця, і боявся простудитися.

В хатині блимав каганець. Заглянувши у віконце, побачив біля плити на стільчику похнюпленого господаря з гачком для грані. Дверцята в плиті були відчинені, на хату шугало червоне сяйво, і виразно було видно великий горбатий ніс господаря і валок довго відпущеної бороди. Господар неспокійно повів плечем, відчувши мій погляд, автоматично підгорнув грань і знову опустив голову.

Я загримав у двері, закалатав обмерзлою ожеледдю клямкою. У сінях, шлапаючи і з шелестом хапаючись руками за стіни, хтось добирався до дверей, затих, а коли я ще раз сіпнув клямку, тужно заскиглили дверні завіси в глибині сіней – у коморі чи в другій половині хати.

– Відчиніть, – гукнув я.

Знову шелест і шлапання, але вже якісь старанніші і легші.

– Хто там? – спитав жіночий голос.

– Подорожній, впустіть загрітись.

У сінях почулося зітхання, гримнув засув. Хата була непричинена, і я побачив у скупому світлі високу струнку жінку з обв’язаною рушником головою. Вона сердито штовхнула засув і чистим дзвінким голосом запросила:

– Заходьте.

Я підійшов до плити, наблизив до дверцят руки. Жінка вміряла мене проникливим поглядом темних, глибоко посаджених очей і, ставши ногою на припічок, вилізла на влаштовані майже під стелею нари. Я сів на лаву. Під бічним вікном на ослоні в купі кожухів хтось схлипував судорожним сонним плачем.

– Вибачте, що невчасно потурбував, – сказав я. Молодиця на мить звісила з нар голову і знову лягла. – Ви звідки? – запитала вона своїм зворушливо-мелодійним голоском.

– До Львова їду, – відказав я. – А ви як – самі? Молодиця промовчала, потім через добру хвилину покликала:

– Сильвестре!

З сіней, розтираючи долонею горло, ввійшов господар, став біля печі, дивлячись на молодицю, ніби питаючись:

«Кого впустила і як мені поводитися?»

– Подорожній, – сказала жінка. Господар повернувся до мене, недовірливо оглянув зверху донизу і буркнув:

– Добрий вечір.

Я тільки тепер розрізнив солодкувато-теплий запах самогонки і побачив на плиті високий спіжовий казан з мідною трубкою в накривці.

– Ночувати проситься? – звернувся господар до жінки.

– Не знаю, – відповіла вона холодно. – Спитай сам.

– Ночувати проситесь? – похмуро скосився на мене господар.

– Як дозволите… Якщо ваша ласка, переночую. Господар полапки обмацав кишені, вийняв люльку і капшук з тютюном.

– Курите?

– Так. – Я взяв пучку махорки. – Дякую.

– Нема за що. – Господар ще раз пильно подивився на мене і сказав: – Холодно надворі?

– Дуже.

Він якось вдоволено похитав головою, ніби кажучи: «А ти як хотів? Знай наших». Потім раптом нахмурився, підтягнув штани й опустився на стільчик.

В хатині було до краю бідно, земля подовбана, певне, дрова кололи, не виходячи за двері, в кутку стояло погнуте відро з водою, і над ним на цвяху висіло оббите горнятко. У чорному перекошеному миснику стояла ребром велика глиняна миска і пляшка без шийки.

– Там під припічком ще є квасоля – дай, – кинула молодиця і чогось надула в посмішці губи, немовби їй вдалося над кимсь помститися.

Господар потягнувся рукою до горщика, помішав дерев’яною ложкою.

– Беріть їжте.

Я вийшов до сіней помити руки, потім усівся за скринею і, набравши в жменю квасолі, став по одній класти до рота. Господарі, здавалося, насторожено чекали, коли несподіваний гість насититься. Захланний і ненаїдний Северин Шутько на такий випадок мав правило: що не до рота, то дякую. Але мені за кожну бобину було заморочливо кланятись.

– Може, «отого» дай, – запропонувала молодиця. Господар нехотя звівся, узяв пляшку без шийки, поставив передо мною горнятко і з ваганням подивився у вічі.

– Я майже не п’ю, – сказав я. – Трошечки, коли ласка. «Оте» було міцним із запахом перегару перваком. Господар став до дружини спиною, налив собі й махом вилив до рота.

– Ще? – запитав він і нахилив голову, наслухаючи. На нарах панувала тиша, і він додав: – Пийте ще. – Тут же моргнув мені, ковтнув сам, а відтак налив мені.

– За здоров’я вашої господині, - сказав я. Молодиця ворухнулась, окинула мене якимсь нестямним поглядом і шарпнула на голову рядно.

– Можете покластися на лаві, - показав рукою господар. – А мені ще треба попильнувати.

В бур’яні за вікном стиха шепотів вітер. У мене перед очима стояла галявина з заячими слідами Від думки про незахищеність людини серед того снігового моря я здригнувся. В хатині було тепло, навіть запах самогонки не відбивав почуття домашнього затишку. Мене трохи вразили стосунки між господарями, я так і не дотямив, хто з них тут перший, але нехай собі живуть, як уміють. Коли я вкладався, молодиця зробила щілинку проти очей. Я знав, що за мною стежить її відьомський погляд, здогадувався про це і її чоловік, очевидячи застарий для неї. Я намагався пригадати її обличчя. Воно було дрібне, як у дівчини-підлітка, тільки довгі чорні брови і темні хижі очі свідчили про те, що молодиці вже десь поза двадцять п’ять Мабуть, заміж вийшла дуже рано, коли син виглядає на років вісім-дев’ять. Це він плачем схлипував крізь сон. Певне, одержав від старого на вечерю кілька палиць.

Я спав некріпко, чув, як возиться біля плити господар, як підбадьорює себе перваком з пляшки без шийки.

Всю ніч горів, чадячи, каганець. Господиня час від часу мотлихалася на своєму троні, а перед досвітком злізла, налила собі самогонки (старий куняв) і видряпалась назад, показавши довгі, тонкі й білі як сніг ноги. Натягаючи рядно, вона подивилась у мій бік недобрим ворожим поглядом.

– Як ваше прізвище? – запитав я вранці господаря. Молодиця вже тарабанила в сінях коновками.

– Окільнюк. Сильвестр Окільнюк…

«Той, що б’є мертвих», ще хропів у кожухах на ослоні. Я взувся у теплі підсохлі чоботи, вмився надворі терпким снігом, витер рукавом лице. Молодиця була не в гуморі й не відповіла на привітання. У хаті я сказав старому:

– Пане Окільнюк, ви не маєте бажання піти зі мною по зайців? Я розіклав у лісі сильця.

Старий зиркнув на двері, якусь хвилину думав, прислухаючись до гримоту, і заперечливо покрутив головою.

У лісі я готовий був умерти, побачивши на краю галявини розшматованого вепром зайця. Та доля не скривдила мене. Між стовбурами на гіллячках, як хлоп’ята, висіли великі вухані. Я переставив сильця і перекинув через плечі здобич. Крім мене, з хатини ще ніхто не виходив. Окільнюк спав на печі. Молодиця через лійку наповнювала пляшки, складала до кошика, кудись збираючись. Побачивши, як я розбагатів, вона кинула на мене заздрісними очима.

– Шкода, – сказав я. – Шкурки мені ні до чого, а зайці замерзли, хіба що прийдеться почекати, або лишити їх вам.

Вона вперше усміхнулася. В її роті не вистачало одного переднього зуба.

– Покладіть, нехай відтануть.

– Незручно, я вже у вас забарився.

– А шкурки гарні. От справили б Семенові комір.

– Мабуть, я ще не піду.

– Та й правда… – Вона чогось зашарілась. – Я несу це зілля на польську колонію, – махнула вона кошиком, – Виміняю муки, може, печеного хліба.

Куточки її губ неприступне зігнулися на кашель чоловіка, та через мить їх знову відпустило, і вона, як учора, повела на мене наполоханими і воднораз колючими очима.

Мимо віконця вітер зацідив сніговою порошею, в хаті посутеніло. Молодиця нахилилась до шибки, мовчки постояла, тоді поспіхом накрила хусткою кошика і, нічого не кажучи, вийшла з хати. Голосно луснули сінешні двері. Окільнюк засопів і повернувся на другий бік. Видобувшись з кожухів, сів на ослоні і почав протирати очі «той, що б’є мертвих». Угледівши мене, він зіперся на лікоть і замислився.

– А-а… Це ти! – мовив він.

– Впізнаєш?

– Вас тут небагато приходило вмирати. Тобі пощастило. А двох, – він розглянувся по хаті і провадив тихіше: – Двох мій старий закопав у лісі. – Чомусь посміхнувшись, він поманив мене пальцем до себе: – Тиждень спокою не було. Лупцювалися, аж гай шумів. Не могли поділитися ганчірками з мерців.

Він рвучко схопився з гнізда і почав натягати штанці.

– А я зайців наловив, – повідомив я.

Малий поклав босу ногу на зайця, наморщив, як дорослий, чоло.

– Мої не здогадаються, – сказав він, очевидно, про батьків. – Мені однаково, нехай побігають. А ти добре, що прийшов. Мене сумління мучило: думав, розгризли дикі свині. Живий, то добре, що живий. Самогонки тобі давали?

– Давали, – відказав я.

– Для колонії гонять. Колонія їм дає солод, а вони їй – самогонку. Так і перебиваємося.

Дитинства цей хлопчик не знав і не знатиме. Він засвоїв мову своїх прикрих, недовірливих, звіркуватих батьків і, не знаходячи більш нічого цікавого, змалку незлюбив їх.

– Пошукай ножа, – попросив я.

– Візьми, ось на комині. Будеш знімати шкурки?

– Ти мені допоможеш?

– Та ні, не люблю крові.

– І я, брате, не люблю, – сказав я.

На світі дуже багато людей вивчало родовід сімей. Один накопичує, другий розкошує, третій усе добро спускає з рук – це тема багатьох епопей. Ось і тут: батьки розмовляють, вкладаючи в слова ненависть, по суті, обмінюються плювками, а ця доросла в мові дитина користується тими самими словами інакше, наповнює їх цілком відмінними почуттями.

– Гаразд, – додав я. – Впораюсь сам.

– Звичайно, я б у таких дрібницях не шукав помічника.

– Ти підріс з осені, - усміхнувся я.

– А ти купив добрі чоботи. – Він з тугою в очах обійшов навколо мене.

– Я і тоді був у цих чоботах. Ти, брате, де додивився.

Він знизав плечима, виліз на лаву і почав хукати на замерзле вікно. З лави звисали, подригуючи, його босі ноженята.

– Обв’яжуся лахами і піду надвір, – ніби вголос розмірковуючи, сказав хлопчик. – Сидиш у хаті, сидиш… Ми з старим, як арештанти. Мамі добре. Її шнурованих черевиків вистачить ще на одну зиму. Чого люди не можуть ходити, як вовки?

Може, він чекав, що я йому дам на годинку чоботи, бо, отак скаржачись, крадькома позирав у мій бік. Штучність, лицемірство і судороги егоїзму – звички нашого віку. І цей чоловічок уже пускав у хід хитринку. «В умовах сім’ї серце, розум і рука тісно зв’язані між собою, несуть службу життя, просякнуту духом істини і справедливості…» Як це смішно звучить! З нас готували педагогів і заставляли заучувати ці «лебедині пісні», як молитви. «Святиня сімейного вогнища є тим місцем, де сама природа спрямовує, здійснює і забезпечує рівновагу людських сил». У сім’ї об’єднується все, що я вважаю найбільш святим і високим для народу і бідних… Лише з сім’ї, з неї єдиної, походять істина, сила і благотворний вплив на народну культуру…»[52] Навчаючи мене цих «лебединих пісень», вони хотіли з мене зробити свого місіонера, а вийшло навпаки: те, чого вони мене навчили, повернулося проти них. Тепер розумніший підхід: тримають у темряві. На цих галичан не можна покладатися. Скільки вовка не годуй, він у ліс дивиться.

– Стара моя давно пішла? – запитав «той, що б’є мертвих».

– Перед тим, як ти встав.

– Вона довго не засиджується в колонії.

– А ти що робиш цілими днями?

– Дивлюся у вікно.

– Думаєш?

– Так.

– Бачиш бабу Ягу, відважного князя і крилатого коня…

«Той, що б’є мертвих» басом засміявся, але не сказав нічого, тільки ближче нахилився до віконця і нібито пильніше став вдивлятися у заметіль. Вітер стугонів і шарпав загату. Я вийшов за сіном, щоб наладувати шкурки. Поміж бур’янами попадалась така податлива відвологла трава, що просто просилася для в’язання. Я вибрав сніпок цієї трави і заніс до хати разом з бур’яном для шкурок.

– Ти хочеш настелити діда? – запитав Семенко. – Хіба завтра різдво?

– Заскоро святкуєш, – усміхнувся я, підвішуючи шкурки до цвяхів біля запотілого одвірка. – Зараз ми сплетемо кіску і змонтуємо тобі чоботи.

Його безжально-застиглі оченята спалахнули зацікавленням, як у деспота, якого давно не хвилювали несподівані винятки серед заведеного ним порядку. Я зв’язав стебла і подав йому, щоб тримав.

– Я в них не обморожу ніг? – запитав він з недовірою.

– Обшиємо зайцем. Хлопчик повів бровами.

– Ой, ти вигадливий. – У його голосі почувся захват. – Певно, багато світу сходив?

– Немало.

– Оце чоловік! – Він зазирнув мені у вічі і перейшов на шепіт: – Старий мій каже, що був в Італії. Можна в це вірити?

– Можна.

«Той, що мертвий б’є» невдоволено скривився.

– Чого набурмосився? – спитав я. – Такі речі невпрогнів мовляться.

– Плети, плети.

Молодиця внесла наповнену торбу. Коли скинула її біля скрині, задзвеніло зерно.

– Ще спить? – спитала, ні до кого не звертаючись. Зняла з себе кожуха, витерла піт на чолі: – Це ви розтопили?

– Збирався пекти зайчатину.

– А це для чого? – показала на кіску.

– Поки що таємниця.

Вона скривила губи і стала вибирати з торби фабричні сухарі, якими поляки забезпечували армію на час походів. Рухи її були в’ялі, ніби пробивалися крізь далеку сутінь задуми.

– Сходіть до криниці по воду, – мовила грубуватим тоном.

Хлопчина перехопив з моїх рук недоплетену кіску і зиркнув на матір недобрими очима. Коли я прийшов з повним відром, молодиця хмикнула, пересікаючи хату, наштовхнулась на мене і ще раз хмикнула. Очі її при цьому залишались строгими і спокійними, як в актора, що відшліфовує інтонації.

– Я так стомилася, треба нарубати дров, – сказала вона трохи м’якше, мабуть, збагнувши, що я буду слухняним без спеціальної муштри. – Сокира в сінях, – докинула вже безбарвним тоном, зняла миску і заходилася мити м’ясо.

Сокира годилася хіба для того, щоб кидати за рідним батьком. Я розчистив сніг перед порогом, знайшов заповітну прадідівську плиту і поточив вістря. В душі я втішався цією пригодою.

Коли я увійшов з сіней з дровами, молодиця, стоячи на печі, тягнула з-за комина корито.

– Поможіть, – покликала мене.

За комином на печі було четверо булькаючих самогонною закваскою корит. Одне ми зняли на скриню, видко, ввечері знову пустять машину. У цю мить прокинувся Окільнюк, п’яно балансуючи руками, вибіг до сіней і скоро прошмигнув поміж мною і жінкою назад до печі. Лежачи, він сонними почервонілими очима глипнув на кіску в синових руках, і на зіниці впали важкі підпухлі повіки.

Поки смажився заєць, молодиця ще не раз дарувала мене своєю доброзичливістю. Я бачив, що від запаху заправленого часником м’яса серце її подобріло, але в силу звички вона не могла командувати без знущальної іронії. Після ситого полуденка якась нудьга примусила її никати по закутках, нарешті вона знайшла колоду карт і сіла ворожити за скриню.

– Що карта показує? – запитав я, перериваючи її бубоніння.

Молодиця роздратовано позирнула на мене і згорнула карти. Я її більше не зачіпав, хоч мене цікавило, чого вона собі жадає, її тоненькі бліді губи шепотіли якісь закляття. Мені почулося, що вона повторює одну фразу: «Ходун, ходунай, світ годував, впав, пропав, ніхто не ховав».

Склавши карти, вона ще раз послала мене по воду, вимила попелом казан і залила розчину.

– Налийте в студницю води і покладіть снігу, – звеліла вона, сама ж приклала накривку дерев’яним бруском і прикріпила кінці дротиною до вух на казані. – Допоможіть висадити на плиту…

Я звихався, як попівський наймит, і лише після вечері зшив один валянок. Семенко протанцював у ньому до порога і переможно наставився на матір:

– Бачиш?

– Не сліпа…

Прокинувся Окільнюк. Попросивши сина вийти на середину хати, він почухав груди і показав рукою на сніпок трави:

– Може, лишишся мені такі сплести? Зостанься. – Він погрозливо подивився на жінку, мовляв: «Ти хочеш заперечувати?! Дивись» – і додав, повертаючись обличчям до мене: – Я задарма не схочу. Дам «отого». Молодиця сердито засопіла, але не обізвалась. Окільнюк спустив на долівку ноги, став спиною до хати і почав натягати полатані шкарубкими засмальцьованими ганчірками штани.

– Докіє! – вперше назвав він дружину по імені.

– Чого?

– Завтра заступаєш. Не забула?

– Ні.

– Аби знов не було нарікань.

– Ніби я можу спати, як воно смердить під головою.

– Я знаю, чого ти не маєш сну. – Окільнюк сплюнув. Узяв гачок і сів на стілець. – Я дві ночі не сплю, а вона – одну, і ще невдоволена.

– Зате я ходжу на колонію.

– Зрозумій, бабо, що сон найдорожчий людині. Я за виграшку ходив би на колонію.

– Хотіла б я бачити, як ти босяком петляєш по снігах. Окільнюк люто застогнав і спустив на груди голову. Пальці його судорожне стискали держак гачка. Докія очікуюче зиркала на нього, готова кинутись з пазурами, та він, мабуть, вирішив цього разу стерпіти.

– Ви були на фронті, пане Окільнюк? – запитав я. Він довго мовчав, похитуючись, і відповів, що був.

– Де?

– На італійському.

– Я теж там воював.

Він нагнувся ще нижче, підставивши під світло з плити високе, зібране в полискуючі валки бездумне чоло. Відблиски заграли на тонкому задертому оселедці волосся і масивному горбатому носі. Він явно не мав бажання заходити в бесіду.

– І за віщо там стільки людей полягло? – сказав я. Окільнюк навіть не поворухнувся. Та коли Докія вилізла на нари, він, ніби звільняючись від якоїсь настирливої гадки, скрушно зітхнув і спитав, вводячи очі на нари:

– Йдеш спати?

– Ага.

– То й вони нехай лягають.

– А я за рукав тримаю?!

– Ліпше, щоб спалося звечора.

– Задуй каганець.

Ми з Семенком перезирнулися. «Той, що б’є мертвих» перемахнув через скриню на ослін і пірнув між кожухи.

– Бр-р-ррр! – фиркнув він. – У його сідало надуло з вікна холоду.

Молодиця накрилася з головою, але проти очей залишила маленьку темну щілинку.

Вона з досвітку встала сердита, як трамвайна вагоновожата. Сильвестр уже відпочивав, самогонка в скляному бутлі сивіла під самісіньку шийку, і молодиця тричі щось кидала мені на ноги, не маючи на кому розігнати серце. Кажуть, у чужій хаті кожна тріска б’ється: стараючись тихо зсунутись з лави, я зачепився за підвіконня і розшабатував сорочку. Докія аж мукнула від радості. Я ще не стрічав такої зловтішної людини і вирішив утікати з цього пекла, тільки-но закінчу малому валянки. Вмиваючись снігом, я пожалів Сильвестра. Треба і йому справити взуття, адже на сім’ю, «повинна впливати гуманність нашого людського роду, якщо її метою є справжнє, а не уявне благополуччя» і «неможливий інший порятунок для народу, не можна уявити іншої основи справжньої народної культури, окрім мудрої турботи про добрий стан сім’ї в народі». Велика людина,[53] яка написала ці заповіти, щиро попереджувала: «Піддайте все випробуванню, збережіть добре, а якщо у вас самих визріло щось ліпше, то правдиво і з любов’ю приєднайте до того, що я пробую також правдиво і з любов’ю дати вам». На жаль, я не доріс до того, щоб когось підправляти. Між іншим, ця велика людина не передбачила наших часів, їй не слід було так заявляти. Нині вона скидається на того дбайливого газду, який комору від злодіїв устеріг, а від себе не зміг…

– Принесіть води. – Докія кинула мені в сіни відро.

– Іду по зайців, – відрубав я.

Вже причинивши двері, вона знову їх відхилила, і я побачив її наповнене гадюками око. Я голосно засміявся і сіпнув двері до себе. Зіщулившись, Докія швидко відійшла до скрині. Я дістав з підвіконня шапку і рушив надвір. З саду побачив її через бічне віконце – на обличчі її був такий вираз, ніби секунду назад вона була присутня при вознесінні Ісуса Христа.

У лісі вітерець насіяв навколо дерев гнізда сухого листу. Я знов наткнувся на глибокі й гострі вепрячі сліди. Вони кружляли навколо галявини, густо були нашпикані біля гудзюватого дуба, де звір з насолодою чухав бока, і, минаючи галявину, вели в нетрі. Видко, вепр зачув запах людини і не посмів заходити в її володіння.

Здобич схвилювала мене – я зняв чотирьох вуханів. Поміркувавши, двох прив’язав до гілляки, а інших двох метнув Докії на скриню.

– Поміч у свій час, як дощ у засуху, – мовила вона.

– Так-то воно буває, коли збираєшся до Хоми, а заїдеш до куми, – посміхнувся я, бо вже не міг сердитись на цю темну жінку.

Вона постояла, замислено дивлячись у вікно, потім нагнулася під лаву за пляшкою. «Вип’єш?» – запитали її очі. Наливши в кварту, вона спершу прихилилась сама, а тоді поставили посудину і пляшку переді мною. Я заперечливо захитав головою. Вона нахмурилась і тикнула пальцем на пляшку.

– Ця ліпша. Ця не пригоріла.

Я випив для годиться, тоді молодиця – однаково мало пропасти – налила собі ще.

– Я на колонію, – скривившись, сказала вона. – Ший, ший малому солом’янки.

– Що то за колонія?

– Там був хутір. Людей виселили, приїхали поляки… Всього можна дістати, їм уряд дає.

– В селах реквізують, а їх постачають?

Докія зміряла мене пильним поглядом і попрямувала до виходу. Я так і не зрозумів, як вона сприйняла мою репліку. Повернулась вона години через три з повною торбою. Знову – сухар, печений хліб, ячмінь на солод для самогонки, вузлик муки. На Докіїному лиці я прочитав: «Не було б колонії, трубіли б ми з голоду». Одсуваючи, як непотріб, зайців, вона пробубоніла:

– Я їх буду патрати?!

– Дошивав солом’янки, – виправдався я.

– Довго.

– Скільки треба. Вовки за мною не гоняться.

– Шкода.

«Іди ти до біса!»

– Малий уже бігає?

– Надворі.

– А той хирний не вставав?

– Ні.

– Слухай, – затермосила вона чоловіка за плече. – Досить тобі.

Окільнюк солодко потягнувся, замурликав.

– Одягайся. Вночі будеш кукати коло трубки, я тебе знаю. Ну!..

Окільнюк злобно витріщився на неї і замахнувся ногою. Докія відскочила і з випростаними руками стала обходити його з голови. Старий прожогом схопився з лежанки і, вигнувшись у поясі, ніби його штрикнули під ребро ножем, вибіг до сіней.

– Мер-зен-нийІ – кинула вона йому вслід. Окільнюк одягнувся і допоміг мені сплітати кіски, а потім знімати шкурки. Увечері ми зшивали валянки. Окільнюк розповів, що воювати йому не довелося, бо ходив прислугою в лазареті, але страху зазнав – лазарет кілька разів оточували. Мила його розчулилась і до зайця поставила на скриню наповнену пляшку без шийки. Вони навіть перекинулись кількома ласкавими слівцями. Я подумав, начебто це дика кішка і ведмідь з вирваним оком (таким мені чогось здавався Сильвестр Окільнюк, коли сердився). Під кінець вечері всі ми трошки розвеселилися, а коли старий зажадав свіжої води і сказав: «Нехай принесеться», що означає по-галицьки «Іди принеси», – я до решти змінив погляди на цю оселю, подумавши, що вони просто зіграли переді мною комедію.

– Може б, і Докії зшилося такі бути? – сказав Окільнюк, очевидно, жалкуючи, що мені завтра йти від них. – При хаті – дуже велика вигода. – Він піднімав з-під лави ноги, ворушив пальцями, щоб похрускували, акуратно сплетені і підібрані кіски. Він закохувався в це похрускування, як недоліток у модну пісеньку, в якій є багатозначні натяки про те, чим закінчуються парубоцькі вечорниці. - І теплі, і легкі… При хаті ліпших не треба.

Я два чи три рази зустрівся з Докіїними очима, і вони якось загадково темніли-темніли, мов осіння дощова ніч. Але мені було байдуже. Я радів, що бачу їх зворушливу сімейну злагоду.

Надворі тягнув слабий вітерець, скрипів тріскучий мороз. Я вийшов трохи видихатися од каганцевого чаду і самогонного духу. Небо визірнилось, висло в глибокій вишині, такій далекій, як майбутнє, як надія, слід якої лишень намітився у серці, але якої ми ще не усвідомили. Дід морозом осідав сніг. Його випало багато. Я подумки побивався, що важко буде добиратися до міста. Це стати б на лижі! Мені колись батько витесав горіхові лижі. Вони були трохи незграбні, лише злегка загнуті, але я ними не міг натішитися. Щодня приносив нові синяки під очима, поки батько не пішов зі мною на Дністер і не показав, як триматися. Він умів так просто і ясно показати, що кожне діло вдавалося і припадало до вподоби.

Коли я увійшов, Докія вже лежала на нарах. Я здивувався, бо Сильвестр попереджував, що їй заступати. Вона вкрилася з головою, не залишивши щілини, тільки одна нога була не вкрита і ритмічно, як котячий хвіст, подригували пальці. Сильвестр сидів на своєму стільчику замислившись. Задума його була якась виразніша, ніж до цього.

Я поклав голову на рукави, на одну полу куртки ліг, другою накрив плечі. Сон не брався. Постукувало серце, важке од сивухи. Згадалися мої колобродівчани. Закурені, як і тут, стелі, темні комини, подовбані підлоги. Мабуть, і туди неволя принесла їдь, і там не бачать світу божого за сварками і побоями. А мої високі стелі на бункері десь цвітуть мохами, підлогу сточують шашелі і з’їдають грибки. Там німо взагалі. Ліпше чи гірше від того, що там німо? Ні, чогось я певен, що ми жили б з Мариною тихо. Ми надто багато натерпілися, щоб шукати причини зла одне в одному.

Я люблю, як шепоче загата. Навколо своєї хати я не ставив би загати – стіни грубі, добре зв’язані, їх не продувало б. А от знизу, либонь, підсмоктував би холод. Але де там! У бункері ж кузня, горно, щільні двері – ні, в мене в хаті було б тепло. Дітиськам привілля, мотає ними, як клубками, з кута в кут, шарпають хідники, і Марина весь час свариться пальцем, поправляє за ними; вона ж так само любить акуратність. Я після школи брав би шибеників до кузні. Вони з захопленням стежать за роботою. В мене це, пам’ятаю, було. А влітку разом виходили б на риболовлю, малі дерлися б за весла, коли я закидав би сіть… На риболовлю треба йти досвіта. Може, малі не завжди охоче вставатимуть. Е, їх їзда на човні буде приваблювати. Я зроблю човен на п’ятеро осіб… Дністер! Цю ріку ми відчуваємо, як вийняту з тіла жилу, що існує самостійно. Ріки стають жилами… Це якось неприродно звучить. А що – жили стають ріками? І так і не так. Видко, ріки – це ми… Колись чи Шутько, чи хтось інший казав, що в Дніпрі, якби пошукати, багато золотих скарбів. А Микола Павлюк зчаста сумує, що ріки почали міліти… Чи вдасться Миколі втекти?…

Приснилося, що мене підхопила повінь, я борюкався з водою, душився, і врятував мене острів на Дністрі. На ньому вже виросли високі тополі, вони тріщали під напругою води та не піддавалися, і я на них спинився.

Розплющив очі і побачив, що Окільнюк зводиться з долівки. Упав старий, дрімавши. На нього з нар хижим совиним зором дивилась Докія. Піднявшись, він налив собі мало не повне горнятко самогонки, випив, крекнув і ліг на піч. Через хвилю з присвистом на всю хату захропів, і Докія злізла з нар, стала підкидати дрова. Потім теж хильнула самогонки, підняла гачок і, вмостившись боком до відчинених дверцят, доклала на коліна лікті і обхопила руками голову.

Я знову почав дрімати, але Сильвестр так страхітливої хропів, що на очі почали лізти всілякі жахи. Висотка під Трентіно, зірвана в повітря траншея у тому місці, де сидів Франц Брехт, а чехи Вацлав Матгаузер і Яшик Бенко біжать через поле здаватися в полон. Щось мелькне – й інше.

Я відкинув з плеча полу куртки. Докія метнула настороженим поглядом і раптом усміхнулась. Після цього щоки її побагровіли, вона прикусила губу, зиркнула на піч, де спав Сильвестр, і звелась.

– Я… – зірвалось з її уст.

«Ще цього не вистачало!»

Вона оглянулась на каганець, подула, і ноги її тихо зашлапали до лави.

– Ти?…

– Не дурій, – пробурчав я.

– Що це тобі означає, чуєш?

Її руки торкнулися мого обличчя, і, відштовхуючи їх, я вдарив по скрині. – Одійди.

– Тихо. Тихо…

– Не лізь.

– Я така нещасна!

– Ми всі нещасні. Не лізь, прошу тебе.

– І я… Я така нещасна… З ним.

– Ну, якими словами до тебе говорити? – Правда, мені чогось хотілося сміятися. – Заспокойся, – сказав я, вже розлютившись на себе.

– Я сконаю. Вона знов наблизила руки, і я їх вдруге відштовхнув.

– Слухай, не паплюж ти себе і мене.

– Ти дурень! – Але гнів її тут же погас. – Чуєш?

– Іди під три чорти, – прогарчав я. Вона схлипнула і, вибухнувши якимсь сичанням, заплакала. По стінах блимало зайчиками полум’я з-під плити.

Я підвівся на лікоть, думаючи зараз же серед ночі піти геть, і побачив, як Докія підломлюючись, судорожно хапаючись за пояс, валиться додолу. Я одвернувся. Переді мною стояло її перекривлене чи то усмішкою, чи якоюсь іншою спазмою лице…

Що з людьми витворяє недоля.

Бона розливала самогонку в пляшки, а на неї скрадливо, якимсь новим поглядом дивився з-під руки її чоловік. Груди його високо піднімалися, я бачив, як стискуються кулаки, і бачив, що він до плачу зворушений, що йому жаль її, і в цьому жалю він ладен її задушити, або помилувати.

Я дбайливо намотав на ноги онучі, взувся і тільки в блузі вийшов з хати. Потім крок за кроком дійшов до лісу, зняв ще трьох зайців, порвав сильця і вернувся до садиби. Господарів у хатчині не було, мабуть, пішли освідчуватися на другу половину. Семенко сидів на ослоні, поклавши руки, на скриню.

– Збираюсь іти від вас, Семене, – сказав я.

– Мої чогось зранку зчепилися, – повідомив хлопчик.

– Помиряться. – Я накинув на плечі куртку. – Прощай.

– Прощай, – відказав «той, що мертвих б’є», досить холодно, але щось у дитячій душі зламалось, і він додав крізь сльози: – А мені нема де дітись.

– Виростеш, підеш у світ.

– А-а… – йому перехопило подих.

– Прощай. Хто знає, чи доведеться зустрітись.

XI

Досі я ні до чиєї хати не приносив біди. А тепер це легко зробити. Життя прогресує. Якби я був дикуном, то з обурення пускав би в небо отруєні стріли. Я одного разу бачив на малюнку голу напружену фігуру з піднятим на грозове небо луком. Дикун стояв міцними ногами на щовбку скелі, а мені здавалось, що він, скутий паралічем, зисить у повітрі, як гріб Магомета. Взагалі в мене на місяць, либонь, один день не заповнений химородами. Такий день сьогодні. Я вже зо три години бреду снігами. Йду, весь мокрий від поту, думаю, що невинність Окільнюків не тільки така, що в ній відчуваєш гостроту розпусти; вона межує з розпустою, бо в сусідстві з нею знаходить порятунок.

Я до дрібниць перебирав у пам’яті все, що бачив і чув в Окільнюків. Це славні люди! Ні, справді. Чого від них хотіти? Я їм вдячний, що вони повернули мені день тверезості, не намагаючись лицемірити, як на їх місці вчинили львівські міщани. Те, що Докія розкладає карти, нічого й чекаючи, а Сильвестр ні на що не надіється, поки не нап’ється, можна вважати вищим станом тверезості. Аякже, пропав кінь, то й узду кинь.

Гірко йти снігами. Схоже, що я відпочив і скріпився силами, аби виладувати себе на зворотну дорогу. В чоботях мокро, сорочку хоч викрути, шапка дубіє на голові. Я вдивляюсь у хуртовину, може, раптом появиться циган на шкапі. І цього разу в його чортячих очах я побачив би зневагу. Він таки менш залежний від долі. Доля – це щось таке, як хуртовина. Вона монтується з багатьох складників, про неї просто неможливо сказати всю правду, але ми настільки наївні, що пробуємо; а циганові байдуже; він кудись поспішає з сином за поясом, як кенгуру, і завертає його назад, до зганьбленої жінки тільки думка, що та заслуговує стусана. Його певність така гаряча, що важко уявити, ніби за дорогу вистигне. Коли все життя мрієш, вигадуєш і шукаєш примар, твої найбільш тверді наміри скидаються на іскри над комином. При цьому власна ціна своїм діям невисока, а від інших хотів би вчути похвалу, чекаєш, щоб з тобою розплатилися за те, що ти невільник долі. Доля схожа на хуртовину. Вимотує жили, а тобі здається, що хтось збоку все те видить, і повертаєш голову, щоб побачити співчуття в очах. Ми більше як наполовину солісти стороннього погляду. А може, й на всі три чверті…

Я йшов навмання полем, орієнтуючись на ряди тополь над завіяним коритом гостинця. Ось те місце, звідки повернувся шпигун, звідси до міста рукою подати. Я ковтнув снігу і пішов швидко. В глибині хуртовинного валу затемніли контури кам’яниць. Чи мені причулося, чи справді вітром принесло дрібоніння трамвайного дзвінка. Я подумав, що нинішні римляни, як би не старалися задушити варварів, не зможуть цього зробити, ними попихає ідол наживи. Він спонукає їх пускати в рух фабрики і давати рабам огризки. А раби ці вміють терпіти. Найнеймовірніше падіння людини і загалу, коли воно спричинене, а не викликане бешеністю, не стає могилою. Ображене серце не вмирає навіть тоді, як тіло зотліло. Трошечки повітря і сонця! Кров очиститься, і тіло воскресне.

Сутеніло. Подув лінивий південний вітер. Буде відлига. Я розімлів і ледве піднявся на другий поверх.

– Бачиш: я чекаю, – сказала Марійка, сідаючи на стілець. – Позавчора чекала і вчора…

Я зняв шапку і опустився на канапу.

– У кожного китайця є вівтар предків, – сказав я. – Перед ним голова дому повідомляє прародичам про всі зміни в сім’ї. Зараз я трохи віддихаюсь і скажу перед лампадою:

«Я прийшов». Якщо лампада горітиме рівно, душа моя перед тобою чиста.

– Я працюю, Прокопику, – похвалилась Марійка.

– У Мигельської?

– В друкарні.

– Обшуків не було?

– Ні.

– Що там за люди, як ти себе почуваєш?

– Мене лиш заробіток цікавить.

– А в місті які новини?

– Наїхало російських емігрантів. Наймають комфортабельні квартири, спеціально для них відкрили кілька кав’ярень. Промисловці, артисти, письменники. Золоті дощі за ними.

– Ще б пак!

– Що?

– Обікравши Росію, можна собі дозволити. Буде кому вчити нас самостійництва! Ти дуже стомився, Прокопику?

– Я дуже брудний. Лазні не розтопили з нагоди приїзду російських емігрантів? Марійка посміхнулась:

– Розтопили.

– Якби ще кілька соціалістичних революцій, Львів міг би розбагатіти. Піду до лазні.

– Ти маєш гроші?

– Є, Марійко.

– Ти ненадовго, правда?

Вона була у светрі і фалдованій спідничці, а я хотів би її бачити в сукенці, тоді вона святковіша, чужіша, і я тримаю себе в руках. – Одягнися в сукенку, – сказав я.

Вона здивовано відступила, та розцінила моє прохання інакше і усміхнулась, ховаючи лукавинки.

Біля кав’ярні «Де ла Пе» стояло кілька фіакрів, всередині яскраво горіли люстри, на фіранки падали тіні високих капелюхів. Візники, тупцюючи край тротуару, весело перемовлялись.

– З жіночого монастиря, кажуть, втекло кілька молодих черниць.

– Почули, що є де попастися.

– Всі – колишні гімназистки. От нюх мають, бестії.

– Вчора отамечки за будинком зупиняє мене панянка в лисицях і милим богом розсипається, аби довезти до кав’ярні. Кажу: «Який мені рахунок? Іди пішки. Кілька кроків». Вона не вступається з дороги. Мусив підсадити і довезти. А тут скіцьнула у двері, тільки її бачили.

– Ще австріяками розпсовані… - Візник вилаявся.

– Зі злої трави лихе й сіно.

Марки мені вистачило на те, щоб підстригтися, купити квиток і маленький шматочок мила. В парній я виліз на горішню лавку і з тугою подумав, що у себе в бункері навряд чи отримав би більше задоволення од купання. Отут у лазні я вперше збагнув, що мої мрії стали настільки далекими, що вже мене не хвилювали. Я розізлився і вийшов з таким настроєм, як колись обстриженим баранчиком з відсутнім поглядом сідав у поїзд на Відень.

– Ти чого недобрий? – запитала мене Марійка.

– Стригли несправною машинкою.

– Якби ти знав, який ти гарний з цим блідим рум’янцем… Ти прав білизну? Сам?!

– Тобі завжди якісь дрібнички впадають у вічі.

– Хіба те, що я зодяглася в сукенку, не дрібничка? – Бідна, вона й мені хотіла віддячити.

– Це – ні, - сказав я, пригортаючи її.

– Будеш вечеряти?

Я кивнув, і вона випурхнула до передпокою. «Ох, Маринко, Маринко… Кінець нам. Що мені – накласти на себе руки чи спершу вбити Гривастюка і Родзісада? Винен я чи не винен у тому, що Марина конає від сухот, а моє серце і мозок топчуть чобітьми?…»

– Чого зітхаєш? Чим ти стурбований? – Марійка поставила на стіл присмажену ковбасу, хліб і пляшку вина. Вона запитливо зиркнула на мене і тихо сказала: – Нам треба відсвяткувати. Я б досі сиділа без роботи. А ти… не переймайся. Чи я не розумію твого становища? Розірвись – не допоможеш ні тут, ні там. Коли… – В очах її виступили сльози. – Коли ти зможеш поїхати, я не буду тримати за рукав. Але не забудь: заміж не піду. Все, все… Це вихопилося, тобі не треба цього знати. – Вона відійшла до вікна, мить стояла в задумі, потім повернулась до мене. – Я думаю, що вони тебе не будуть шукати. Я про дещо здогадуюсь, і ти казав правду. Мигельська питала, чи ти приходиш. Я сказала, що ні. Вона ніби пошкодувала і запросила нас, коли зустрінемось, на різдвяні свята до себе. На роботі мені весь час здається, що за мною підглядають. Та куди дінешся? Я буду працювати лиш заради того, щоб вони тебе не змогли «рятувати». Ти б не витримав… Тобі не можна сходити з дороги.

Я спитав себе, яка в мене дорога, і посміхнувся. Марійка не помітила посмішки і провадила далі:

– Малою я пустувала, і мене лякали, що віддадуть племені, яке дітям заковує у дерев’яні колодки ноги, аби вони не росли. Ті «друзі» те саме роблять з совістю. Вони заковують її, готові весь народ одягти в колодки. Але ти сам кажеш, що перемагає життя, а не однострій. Твій час прийде…

Я опустив голову, не маючи сили слухати цю літанію. Мій добрий ангел, ця прекрасна дівчина, перебувала в стані дивного оп’яніння, яке вражало наготою і прямолінійністю. Марійка говорила поквапливо, ніби поспішала звільнитися.

– А тепер вечеряй, – закінчила вона, сумно усміхаючись і питаючи очима, чи я не образився.

Інколи думки про пережите накопичуються, накопичуються, і з них в уяві виростає привид, який не дає спокою, поки йому не освідчишся.

– Ти питимеш? – запитав я.

Марійка заперечливо похитала головою.

– Випий.

– Ні, Прокопику.

Я двома заходами спорожнив пляшку. Мене роздратувала Марійчина схожість з юними німецькими патріотками, які в формі сестер прибували на фронт «жаліти» солдат У цій хвилевій схожості було те, чим би дуже втішилися «друзі». Жертви, посвяти і самозречення – страхітливо бридке діло. Від них недобре пахне вже тому, що вони викликаються мерзенними умовами життя, винуватцями яких у будь-якій країні буває не так уже багато вартих шибениці людей.

Розуму у цих подвигах мало. Тим паче, якщо вони масове явище. Що має висіти, те не втоне. Але Марійка лиш на коротку мить була схожа з «патріотками». Звівшись мити тарілки, вона стала сама собою, і я з спокійним серцем почав знімати шкурки із зайців, яких приніс від Окільнюків.

Увечері наступного дня, коли Марійка повернулася з роботи, я вирішив, що треба вбити Гривастюка, Родзісада і митрополита. Марійка прийшла заплакана. З «гуртка друзів» вимагали, аби вона «явилась» на їх засідання.

– Я кажу, що голова розболілася (справді болить), а вони мені: «Аполітичних людей немає, є люди, які вагаються, до кого приєднатися…»

Під стелею білим сліпучим сяйвом спалахнула електрична лампочка. Марійка витерла хусткою очі, усміхнулась, дивлячись на лампочку. Підключили ще одну вулицю. Усі турбуються «про загал». Просто не знаєш, кому дякувати.

– Піди, Марійко, на те засідання, – порадив я. – Я зачекаю.

Вона провела долонею по чолі. Цей зворушливий машинальний рух був з тієї серії, яку вона колись дбайливо вишукувала перед дзеркалом, витрачаючи на це години, а може, й цілі дні. Мені це дісталося за безцінок. Треба було цілувати землю на могилі тієї жінки, яка народила це чарівне тіло (про душу я досі не маю сталої думки).

– Підемо? – запитав я.

Вона занепокоєно подивилась у мій бік і почала поволі, одягатися. Мене обсідали гадки, що цього не слід робити. Марійка чимсь зміниться, а далі щодня приноситиме переміни, і я не зможу протидіяти впливові «друзів». Вони фабрикували політичних рабів, забезпечуючи посадами. Через митрополита добивалися поступок у польського уряду і будували організації на грунті жорстокої дисципліни і застрашування: не підеш з нами, залишишся без роботи. Історія, здається, не знає часів, коли б політика, шпигунство і терор так тісно оточили шматок хліба. Це ніби перша заповідь віку. Нею стали користуватися усі течії, прибираючи до рук усе ширші кола населення.

– Я теж хочу послухати, про що вони базікають, – сказав я.

– Дивись, – непевно відказала вона.

Очевидно, Марійка чекала від мене підтримки. Але я вирішив піти. Треба подивитись, які в них сили. Я так і сказав:

– Треба подивитись, які в них сили. Марійка підняла на мене очі, і мені видалось, що вони стали веселішими.

– Не протестуй, – усміхнувся я. – Хіба нас так легко збити з пантелику? Кожна крупинка нашого досвіду коштує здоров’я, навіть років життя.

Вона взяла мене під руку, і ми весело, як школярі, збігли сходами в підворіття. Дорогою я думав, що «політичний раб» – поняття ширше, ніж мені здавалося. Людина в цій плутанині рано чи пізно повірить «друзям». Політичний раб не вільний мати власні погляди, а тільки нав’язані, підкріплені силою, якою і він може скористуватися, або принаймні існує якась очевидність, що це йому дозволено. Політичний раб – це маленький механізм, якщо не деталь. Хай воно скисне, яке це паскудство. Нащо вже військові преси могутні, але виглядає, що їм далебі важче кувати солдатиків, ніж у цьому біологічному горні виплавляти рабів.

– Підемо чи не підемо? – запитав я раптом, стримуючи Марійку за руку.

– Ні.

– Ні! – повторив я мало не криком. – Я певний, що з Підзамча і з Волинського шляху там не буде нікого.

– А куди ми подамося?

– Додому.

Ми бігцем, ніби за нами гналися, пустилися назад.

– Прокопику, – розбудила мене серед ночі Марійка. – Розкажи, що на тебе чигає.

– Тобі якісь жахи приснилися?

– Ні. Нам треба знати і придумати план.

– Ти мене кривдиш. Тобі зі мною погано?

– Але ж послухай мене один разок.

– Спи, Марійко.

– Це надзвичайно важливо.

– Чигає, - повторив я. – На мене чигає каторга, чи, по-теперішньому, висилка і відробіток у концтаборах за бункер, тюрма за те, що я бродяга, тюрма і політичне рабство, якщо я дозволю, аби «друзі» мене «врятували», – ще одного покарання я заслуговую, але про нього змовчу.

– Бо я замішана?

– Так.

– Тобі не слід піднімати бунту.

– Чому?

– Виглядатиме, що з особистого горя.

– Я спитаю людей, чия біда переважає. Марійка розсміялась.

– Влаштуєте дільбу?

– Провізоричну.

– Я лиш одне прошу: скажеш, якого дня.

– І це весь план?

– Я знаю одного чоловіка. Він каже, що всім остогидло терпіти. На його вулиці тільки й розмови: коли почнеться? Обіцяю привести багато людей, але я мушу того дня бути біля тебе. Ось…

– Спи, – не дав я їй доказати. – Бо піду. Ти мене заганяєш у такі страхи, що не засну.

– Добре, я мовчу…

До ранку я таки не задрімав, хоч думав не про «той день» – я його давно наперед бачив. Поснідавши, ми розійшлися: Марійка на роботу, я на Волинський шлях. Повернувся вночі. Марійка розповіла про відвідини Мигельської. Поетеса скрипіла стільцем до пізнього вечора, та я, мов на зло, не показувався. Вона патетично і яскраво змалювала свої стосунки з Павлом Ганишем, трохи наговорила на Чорноту, мовляв, невихований, в одній освіченій компанії їй довелося за нього червоніти.

– Тебе не картала за засідання? – запитав я.

– Застала мене з перев’язаною головою – вона в мене чогось поболює. Простудила. І ще розказувала Мигельська, що в Кракові видають Кривов’язові трактати.

– Неважко здогадатися, що вони в них залишили.

– Між іншим, Мигельська натякала, що Кривов’яз деякі події описав туманно.

– О-о! Це з їхнього лексикону. Тільки справедливе міркування – кричать: туманно, двозначне, нез’ясована ситуація, нема оцінки можливостей і потужних сил. Я при республіці читав їх часописи. Недарма гавкали на всіх перехрестях, аби ті часописи передплачували. Ті помиї з вух лилися.

– Ти щось зробив сьогодні?

– Найголовніше: переконався, що люди чекають.

– А я що казала! Одвернися, я вдягнусь і підігрію тобі їсти.

– Я ситий, Марійко. Частували.

– З чаркою?

– Ні.

– Хтось-то казав, що нині політичні бесіди починаються після третього тосту.

– Я з інтелігентами не зустрічався, – усміхнувся я. – Гасити?

– Еге, – мовила вона, наспівуючи.

– Завтра до Покутського піду, – сказав я.

– Про Павлюка не чути?

– Може, старий що-небудь знає.

– Я хотіла б, аби «друзі» залишилися біля розбитого корита.

– Інакше й бути не може.

– Пригадуєш, ти мені розказував про прив’язану Теклю? І Я її сьогодні бачила на сходах, коли йшла від сестри. Це вродлива і якась тепла, сяюча жінка. Глянеш – і не зможеш забути. Вона прийде до сестри в неділю пополудні.

Обов’язково підстережемо. Мені цікаво, що ти про неї скажеш.

– Я сьогодні зустрічався з одним чоловіком. Голос падає на тебе, як удари молота по шині.

– Неприємний.

– Чуєш – вітер скиглить? Приблизно отака приємність.

– Я люблю, коли надворі заметіль.

– А ти під ковдрою?

– Умгу.

Вона вийняла з-під ковдри руку і вкрила мені плечі. Вмостивши на моїй руці голову, вона незабаром заснула. А я, як і минулої ночі, почав мучитись і знущатися над собою. Після дурної вихватки Окільнюкової Докії я не переставав думати про Марину. Я не міг собі вибачити, що поступився Марійці, а тепер вона мені немовби перша дружина, тоді як Марина ніби побічна, до якої я повертався у гадках…

Вітер скиглить, мов плаче.

– Ти де, синку, пропав? – Покутський осунувся на лиці, погляд зацькований, увесь він – наче його помістили під зменшувальне скло.

– Від Павлюка немає вістей?

Старий з таємничим виглядом пошамкав губами.

– Як тобі відповісти? І мовби є, і нема. Чув, що Перемишлянський табір перевозили кудись у глиб Польщі, і багатьом вдалося втекти, кількох забили. Будемо надіятися, що Павлюкові пощастило.

– Давно?

– Такий час, що повинен би добитися. Та воно – дорога, всіляке трапляється. Серце моє віщує, що з ним усе гаразд. Я серцеві вірю. Як стара моя, небіжка, занедужала…

– Заспокойтесь.

Якби не Гривастюк, і я дожив би в мирі з Мариною до глибокої старості. Але цьому світові треба втоптати людину в землю і подивитися, чи зможе вона піднятися. Я піднімуся. Марина простить мене, і, коли треба, я її прощу. Але світові не прощу. Я йому не прощу того, що він готує війну моїм синам, позбавляючи їх батьківського благословення, яке, можливо, зупинило б їх перед тим, як брати людину на мушку. Мої сини будуть убивати, це я знаю. Світ досягає своєї мети. Ще років п’ять поникаю, як скажений пес з ланцюгом, а тоді сини відмовляться мене розуміти…

– То де ти, га?

– Пересидів кілька днів у селянина на висілку коло Чишків.

– Біда?

– Пропасть.

– Села повстануть. Тобі треба побути на сходках. Не хочу забігати наперед, діло покаже, та як би там не було, треба ламати, треба добуватися до поганського нутра. Нас закують – другі піднімуться. Нехай дивляться з усіх країв, як Галичина відстоює свої права.

– Ви це облиште. Надивилися, досить. Тут або скинути пута, або вмерти.

– Та так…

– За першим разом до зброї доводити не слід, але згодом розмелемо гарнізон на трину, Підберіть друкарів.

– Є, Прокопику. Дай, аби було на папері, і завтра – хоч відозва, хоч газета вийде. – Він перейшов на тон нижче і почав якось поважніше. – Люди поспіль прості, самі так не вкладуть, а допускати будь-кого не будемо. Навчені.

– Давно чекаю, коли стану потрібний.

– То з богом, сину.

Покутський підтримав мене більше, ніж хлопці, з якими я вчора мав бесіду. Старий не дивився в криницю істерії і не покладав на виступ рожевих сподівань. А вчора я наслухався казок. Мені не хотілося доводити, що перемога залежить від звиродніння правителів. Тим часом у Галичині ще складніша ситуація. Завойовник може розжиріти й звиродніти, але він завжди опирається на військові дружини, які почувають себе гостями. Це серйозна обставина. Найслушніша нагода була, коли повернувся Загряда. Офіцери були стомлені світовою війною, «гостей» ще не запросили до столу. Та цю нагоду упустили.

Одразу від Покутського я пішов до психіатричної клініки, де працював Грушевич. Під лікаревими очима синіли підкови.

– Ще трохи – і ночувати звелять, – поскаржився він.

– Завізно?

– Бувають дні, коли не справилися б п’ятсот лікарів. Вийдуть вранці газети з повідомленнями про прикордонні сутички – немає значення де: на заході Європи, в Африці чи в Азії – і нема ради. Пливуть тисячами. Мабуть, тільки в психіатричних клініках можна повністю збагнути, як війна пошкодила нервову систему людства. Вісімдесят відсотків несповна розуму. Ходять, живуть, працюють, та досить у газеті інформації про перестрілку, і починають блудити розумом. Тому, Прокопе, вибачте, відпросився ненадовго.

Ми стояли в коридорі клініки, мимо нас безперервно снував людський потік. Обличчя опечалені, збентежені сквапно пов’язані шалі, незастебнуті плащі й куртки, нечищене взуття. Мені стало страшно при думці, що ці люди розмножуються. Від цих психічно неповноцінних батьків і матерів народжуються діти з задатками садистів; наркоманів і недоумків. Якщо життя не внормується, з них можна буде вербувати головорізів, проституток і работорговців. Вони торгуватимуть собою, чіплятимуться за будь-які ідейки, аби себе виправдати. Примара війни все людство перетворює на стадо.

– Нарешті я відкопав у архівах повість, – сказав Грушевич. – Здав до друку. А спогади про Кривов’яза всюди бракують. Що таке?

Побачивши, що мене схвилював нескінченний ланцюг хворих, Грушевич теж задумливо став вдивлятися в обличчя.

– Ви не читали сьогоднішніх газет? – запитав він перегодом.

– Ні.

– Опубліковано повідомлення, що в Америці винайшли нову зброю.

Він нетерпляче переступив а ноги на ногу, даючи зрозуміти, що йому пора йти. Я попросив у нього рукопис спогадів про Кривов’яза і попередив, що надрукую лише найгостріший уривок.

– Впевнений, що вся ваша праця колись побачить світ, – втішив я Грушевича. – Вона цінна вже тим, що спогадів про видатних людей ми взагалі не маємо. Таких людей переважно вивчають у науковому плані, заробляючи ступені. Як на мій розсуд, це здебільшого оббріхування.

– Повністю приєднуюсь до вас, – усміхнувся Грушевич. – До побачення, пане Повсюдо!

– На все добре!

Чисто в галицькому дусі слід було сказати Грушевичеві:

«Кинь свою писанину, бо не за горами бунт. Повістями революції не зробиш. Виходь на площу з прапором». Цікаво, як би зреагував Грушевич? Я йому навіть на притики не дав про «той день», бо він все-таки зв’язаний з «друзями». Перейшовши до клініки, Грушевич, мабуть, покинув теорії про всесвітній гуманізм. Чого доброго, його вважали б божевільним. Я запропонував би здавати деякі ідеї на перевірку до божевілень.

Один примірник газети я крізь щілину в дверях просунув до залу засідань наукового товариства імені Шевченка.

Наступного дня донцовський «Вісник» відгукнувся на ваш перший номер так: «Шайка бандитів намагається посварити український і польський нарід. Ми віримо, що ця шайка буде виловлена і покарана, але зі свого боку застерігаємо поспільство: «Не піддавайтеся намовкам дурисвітів. Наше щастя в єднанні з польским людом. Поки що ми не маємо відповідних, зобачників, але більш ніж вірогідно, що згадана бандитська шайка складається з підісланих агентів Москви».

«Вісник» передрукував кілька заміток з нашої газети. Вона була заповнена анонімними розповідями про людські долі, на четвертій сторінці був уривок Грушевичевих спогадів і хроніка про найважливіші: події. «Вісник» передрукував чотири розповіді, підписавши їх внизу великими літерами: «Куплений Москвою», «Запроданець», «Перекупка» і «Шахрай». Недарма кажуть: «Злодію, шапка горить».

Між коробками кам’яниць метушились сніжинки. Здавалось, їм ніколи не досягти землі, проте снігова подушка напухала м’яко під ногами і тверділа, як лід. Ми з Марійкою йшли на свято до Мигельської і Ганиша, які при свідках справляли заручини, а весілля відклали на весну. Я і чути не хотів про Мігельську, але з Марійкою вже щось сталося: вона наполягала, сердилася, погрожувала… Я цього майже чекав. Ми йшли мовчки, сотаючи на ум недомовлені докори. Мене тричі зупиняло, і я всі три рази долав нехіть, відчуваючи, як мене опустошує це недодане змагання.

Гостина мала відбутися в кав’ярні. Ми йшли завчасу, бо мені треба було де того, як усі зберуться, кудись застромити свою непривабливу на вигляд куртку. Вся ця історія мене мучила. Дорогою я напружувався, деревенів і подумки лаяв Марійку.

Протягом останніх тижнів проміж нас не мигнула навіть тінь на суперечку. Я, правда, не питав, як Марійці на роботі, а вона не згадувала. Але ми говорили про людей, з якими я зустрічався, вона задоволена, що люди слухають мене. «Вісник» далі опльовував нашу газету. Ми собі вечорами посміювалися. Марійка навіть, радила пройтися по «Віснику» бичем на кшталт відповіді запорожців султанові.

Якось я побачив перекреслені дати в Марійчиному календарику. Я спитав очима, навіщо. Вона згорнула календарик і, поклавши на підвіконня, запитала:

– Ти танцюєш, Прокопику?

– Ні, - відказав я.

Вона усміхнулась, а я взявся дописувати статтю.

Кому б не хотілося повеселитись! Я взагалі розумів. Марійку. Але мене тривожило, як би в ній не прокинулась гімназистка.

– І довго ще будемо мовчати? – Я зиркнув на неї збоку і, не діждавшись слова, почав скручувати цигарку. Потім сказав; – Боюся, що мені доведеться раніше піти з вечірки.

– Ти завдаси мені болю, – озвалась вона.

– Ті «друзі» тебе ніби підмінили.

– Мені вже приїлося це слово. Назви їх інакше.

Я зітхнув. Вона насмішкувато підібрала губи. Жіночі химери…

Я віддав прислужникові куртку. Він догадливе почепіив її на задній вішак. Тепер залишилося знайти такий куток, щоб, сівши, заховати від очей покорчені юхтові чоботи. Сорочку я собі виправ досить вдало, спортивний светр якраз входив у моду, і я міг спокійно вдавати циніка, який шанує гостинність і добре вино.

Сідаючи, побачив у дверях Ганиша, а точніше чорний полискуючий метелик під адамовим яблуком у сяйві Павлового обличчя. Композитор ні на вершечок не підріс з того дня, як я бачився з ним біля Святоюрського храму. Тримався він ще впевненіше, ступав, гордо несучи голову. Він шанобливо кивнув мені, зачекав на поетесу і під руку з нею наблизився до нашого столика. Марійка в захваті від їхнього блиску весело примружила очі і, сміючись, обома руками сходилась за Зорянине плече. Павло скособочив на них голову. Вони сміялися таким щасливим сміхом, що ми з Павлом не знайшлися що-небудь сказати один одному.

До залу хлинули гості. Було таке враження, що досі вони терлися десь у мишачій норі, чекаючи на господарів. До нас підійшов Олекса Чорнота. Вклонившися Марійці, він міцно потиснув мені руку, розглянувся і, в привітанні піднявши руку, рушив до знайомих хлопців. За всіма ознаками, тут зібралась еліта «гуртка». Ця молодь не мала причини скаржитися на життя. Уже з манер можна було судити, що вона виховувалась у тих сім’ях, у яких проблеми достатку були лише своєрідними вправами мови.

Тужливо бренькнули бандури, співак, по голосу – справжній артист, сколихнув повітря:

Ой не цвіти буйним цвітом,

Зелений катране,

Тяжко-важко на серденьку,

Як вечір настане.

Ступай, коню, ступай, коню,

З гори кам’яної

До тієї дівчиноньки,

Що чорнії брови…

Юнак співав зворушливим оксамитовим, баритоном, усміхаючись і підморгуючи. Коли пісня стихла, Марійка опустила додолу очі і зітхнула. Вії її запотіли самоцвітними росинками, губи злегка тремтіли.

– Ось… – мовила вона, схлипнувши.

– Що з тобою? – спитав я.

Вона сполохано, ніби не думала, що я поруч, зазирнула в вічі і розслаблено, випинаючи груди, відкинулась на спинку стільця. Шовкове золотисте повісмо волосся впало на щоку, ніби спрагло цілуючи рум’янець.

– Марійко…

Вона застигла в позі враженої стрілою богині, що з подивом і недовір’ям прислухається до смертельної знемоги. Я вийняв з кишені цигарку. Марійка, немов прокинувшись, поклала мені на зап’ястя руку, мовляв, не треба.

Офіціанти подали вино, закуски і кожному в маленькій срібній чаші з срібною ложечкою святвечірньої пшениці. Артист завів колядку, зал підхопив, штовхнув на дзеленькаючі шиби. Потім, багровіючи од хвилювання, з піднятою чашею встав Павло Ганиш.

– Панове товариство! – Він заждав, поки втихомиряться за столами. – Панове товариство! Я думаю, що ніхто з нас не буде противитися, якщо я скажу, що різдво – це свято української пшениці? – Слова «української пшениці» він вимовив з притиском.

Навколо вдарили долонями, лиш бородатий священик, що сидів за сусіднім столиком, не аплодував. Нетерпляче повівши плечем, він опустив голову.

– Прошу, панове, звідати найдорожчого і найсвятішого причастя – причастя праці. Нехай, як струни бандур, дзвенить пшеничний колос на всій українській землі! Він, панове, додзвониться волі! – Останні слова Павло майже вигукнув.

Я подумав… Що я подумав? Що все це гарно і зворушливо. Так. Та тільки й слави.

«Друзі» ніколи не вдаряли лицем у землю, коли доходило до промов. Це для них було захоплюючим спортом, який бентежить і сповиває голубим світанковим сном, у якому вони люблять себе аж до сліз.

Співак, усміхаючись і втираючи губи од медової пшениці, попрямував до бандуристів.

Ой нема, нема ні вітру, ні хвилі

Із нашої України:

Чи там раду радять, як на турка стати,

Не чуємо на чужині.

Ой повій, повій, вітре, через море

Та з великого лугу,

Суши наші сльози, заглуши кайдани,

Розвій нашу тугу.

Ой заграй, заграй, синенькеє море,

Та під тими байдаками,

Що пливуть козаки, тільки мріють шапки,

Та на цей бік за нами.

Ой боже наш, боже, хоч і не за нами,

Неси ти їх з України;

Почуємо славу, козацькую славу,

Почуємо та й загинем.

Мабуть, нема в світі більш тужливої і краючої серце невільничої пісні.

– Отак у Скутарі козаки співали, – закінчив юнак під грім оплесків і крутнув головою, стріпуючи сльози. Всі плакали. Плакали священик за сусіднім столиком, Олекса, Павло, Мигельська, офіціанти. І я ховав наповнені сльозами очі.

Марійка ридала, затуливши обличчя долонями. Мені чогось здавалося, що вони все це скомпонували спеціально для неї, аби приголомшити і розіп’яти на хресті людських мук. Згодом, заспокоївшись, вона сумно посміхнулась, ніби виконавши обов’язок, поправила волосся і сказала:

– Дозволь, Прокопе, попрощатися.

У мене похололо в серці. Я чекав, не спускаючи а неї очей. Вона зітхнула і знову посміхнулася.

– З ними, Прокопе, – вона обвела поглядом зал, – До цієї хвилини я була з ними; Я не могла перебороти себе і не признавалась. Я була з ними не тому, що вони надія краю, а тому, що вони мають усе, чого ні ти, ні твої люди не маєте. Вас би закували за ці пісні, а вони їх співають у присутності таємної поліції. Прощайте, – додала вона тихо і звелася з-за столика. Я пішов за нею до виходу, минаючи стрій вражено-злих заплаканих очей.

Надворі вже був вечір. Трусив сніжок, наздоганяючи сліди перехожих.

XII

– Прокопе!

Її знову щось мучило.

– Сьогодні до нашої друкарні приходив Олекса Чорнота. Виждав, коли поблизу нікого не було, і сказав… що тебе підстерігають. Нам не треба було тікати з вечірки. Я винна.

– Ну, а далі?

– Тобі мало? Вони і вбити посміють. Тобі небезпечно сюди приходити. Може, нам зустрічатися… в Покутського?

– Друкарня.

Марійка закивала головою, стиснула пальці. Я зрозумів, що вона здогадалась про те, чого мені не хотілось видати: що мені легше, коли ми не бачимось. Очі її наповнилися стражданням.

– Не гніти і не зводь себе. Вони пронюхали, що я заволодів Миколиною друкарнею. Чи не той же Олекса проговорився, а тепер його мучить сумління. Головне, що і нам відомо. Щось придумаємо.

Ці слова ще більше засмутили її. Я не міг одірвати погляду від її білих тремтячих пальців, хоч зовні вона здавалася спокійною. Ця невластива їй дотепер стриманість похитала моє довір’я, і я сказав:

– Вночі перекинемо устаткування в інше місце. Марійка сиділа з похиленою головою, ніби не чула моїх слів, та, прокинувшись із задуми, з докором сказала:

– Якщо це мені адресується, то можеш не боятися.

– Стомлююсь, – озвався я. – Наче нічого не роблю і стомлююсь.

– Ти не маєш права ризикувати.

– Я не настільки сліпий, – сказав я, – щоб не бачити, що й без мене виступлять. Є мудрі діди, «друзі» мене переоцінюють. Та, мені здається, їх цікавить друкарня.

Дивлячись на її зсутулені плечі, я подумав, що тепер, коли я з людьми, особисто від неї хотілося б і більшої прихильності і турботи. Про це важко було натякати – ніби випрошуєш ласку, але їй треба було зрозуміти, що розрив з «друзями» не багато для мене заважив. Вона далі ходить з почуттям втрати, тоді як я гадав, що, звільнившись, вона стане ближчою.

– Слухай. Марійко, – покликав я…

«Пам’ятаєш, якось я згадував чоловіка, який мене приголомшив своїм металевим голосом? Тепер в очах у нього вираз розгубленості й нудьги. Ми з ним довго розмовляли. Мені сказали, що це своя людина, а повернулося так, що його треба переконувати, і я почував себе не краще, ніж той мудрець, про котрого написали: «В той час афіняни визнавали сонце богом, він учив, що воно – вогненне жорно. За це вони засудили його до смерті».

Смеркало. Він оточений тінями на канапі, мовчить, і таке враження, що пірнає в сутінки нарочито, як медуза йде на глибину, чуючи наближення шторму. У кухні шепочуться шестеро дітей. Я збагнув: він хоче ще раз послухати, які в нас перспективи. І я сказав правду: «Найважливіше – провалити стіну мовчання». Ну й попередив, що можливі жертви.

За дверима шепочуться діти. «Тато казав», «тато принесе», «тато зробить»… Йому перед тим пощастило заробити на залізниці кілька марок, свідомість настроєна на те, що знову поталанить. Чую зітхання. Бере пачку газет, прощаємось. Цілу ніч, уникаючи патрулів, буде розносити до знайомих. Жінка при вікні не зімкне повік, дітям будуть снитися кошмари…

Я радів, що він подолав себе. Але я не знав, що на його чоботях стерті підошви і досередини набивається сніг. Він схопив запалення легенів. Лежить, в очі зазирає смерть. А на устах одне: коби поправитись до заворушення. І я жду чуда. Про тиранів кажуть: «Коли він здохне, буде велике свято». Тут же людина бореться зі смертю, аби вмерти так, як підказує свідомість. Це смерть – для перемоги. Наші серця мусять воскреснути саме для такої смерті. Інакше нічого не вийде. Чудо залежить від нашої волі.

Я уявляю, як тяжко розлучатися з одним життям, щоб почати інше. Нам дуже шкодить, що нас відділили прикордонними частоколами від Сходу. Нам би легше дався переворот. Але що вдієш? Це ще одна трагедія Галичини.

До чого я веду? Поки ми не скинемо з себе влади минулого, ми не будемо заслуговувати довір’я».

– Я не винна, що серце ниє, - сказала Марійка після довгої мовчанки.

– А я, коли подумаю, скільки хлопців через руки «друзів» відправлено в концентраційні табори, хочу поставити їм на середмісті камінний хрест прокляття.

Я взяв Грушевичеві рукописи і глянув по кімнаті, чи не залишаю чого-небудь. Уже звечоріло. Марійка сиділа спиною до вікна, і я не бачив виразу її обличчя. Я торкнувся губами до її щоки – лице було мокре від сліз.

На небі, мов спохвату забутий якимсь таємничим женцем, висів блідий місячний серп. Вулиці були освітлені електричними ліхтарями. Я лиш часткою свідомості відзначив, що Львів ожив поза моїми очима: працювала електростанція, у кранах появилась вода, пущені в рух окремі фабрики. А в душі вужилися сліди недавньої розмови з Марійкою. Я й сам ще не звільнився від минулого, а їй сказав багато прикрих слів. Найгірше, що це скидалося на гімнастичну вправу.

Я ішов у напрямку до головного вокзалу – вела підспудна надія, що раптом з поїзда зійде Микола. Тоді я відчув би себе далеко впевненіше. Либонь, то вічна історія: силу дають переконання. У мене міцніші переконання, ніж у Марійки, Миколині переважають мої. Попри все нами попихає потреба розшукати сильнішого, бо сильніший повинен би стояти ближче до істини. Наші пошуки сповнені болем і смутком, а згодом над нами підводиться кволодухий тлумач часу і все перекреслює, претендуючи перед лицем нащадків на найнезаперечнішу правду. І так воно давно ведеться…

Ще здалека я зачув багатоголосий гомін, потім побачив: під стінами вокзалу довгу чергу. Штовхнувши мене ліктем, до черги пробіг задиханий чоловік, запитав крайнього і кинувся під зачинені будки, в яких євреї продавали всяку всячину, від цвяхів до бубликів. У черзі стояли літні люди і молоді хлопці. З розмов я зрозумів, що чекають товарного поїзда з вугіллям. Площею походжали поліцаї, окремо тримався гурт солдат. Охочих заробити на розвантажуванні вагонів було так багато, що без бійок навряд чи обійдеться, і охоронці порядку були напоготові.

У залі я зіткнувся з нашим друкарем Петром Переймою.

– Забіг погрітися, – сказав він. – Товарний прибуде опівночі, а надворі морозюга. Перейма жив з сестрою на присілку під Вінниками.

– Давно стоїш? – запитав я.

– Ой брате! – махнув він рукою. – Відучора з вечора. А ти куди зібрався?

Він мав звичку, що-небудь питаючи, совати куточком рота, рухаючи білий рубець на щоці – якийсь донський козачок досягнув його кінцем шаблі під Обертином. Петро воював за обидва імператорські трони, з білими відбивав од червоних Причорномор’я, з червоними вгамовував козацький заколот на Дону, потім, перехворівши на тиф, приєднався до загону Загряди, що йшов на захоплений поляками Львів. Він мріяв про світову революцію, але вмів тримати язик за зубами і за це вважався знахідкою для нашої друкарні. Перейма дивував веселою вдачею. Ми були переконані, що, потрапивши в лабети жандармерії, він водитиме слідчих за ніс, поки його не розстріляють. До «друзів» і організації «Воля» ставився як до інертної, не вартої уваги сили.[54]

Я усміхнувся у відповідь на його запитання.

– На залізничних станціях, – сказав я, – завжди, як у камері схову, є трохи призабутих нами сподівань. Хочу подихати їх духом.

– Знаємо тебе! – моргнув Петро. – Бив би ти задарма ноги. Ну що ж, ігуменові діло, а братії зась.

Він мені створював репутацію отамана. Чим частіше я говорив про себе щиру, звичайну правду, тим більше йому здавалося, що це намагання ховатися за скромністю. У нього очі спалахували вогнем, коли я кидав репліки: «Галичани – приховані бандити», «У кожному з нас живе Довбуш» чи «Треба вбити полковника Родзісада». Він захлинався од сміху і вигукував: «Ох ти, брате Повсюдо!»

– Як вважаєш, – звернувся я до нього, – коли скомандувати черзі «До зброї!», було б на що подивитися?

Петро запчихав шипучим, потім зайшовся розкотистим молодецьким реготом.

– Ну, ти ще й питаєш, – і заблискали золоті дробинки в зіницях. – От би солдати дременули! – Рубець на його засіпаному лиці блідів, мов розпечена дротина.

Мимо нас пройшов зацікавлений поліцай. Петро сплюнув і вийняв капшук з тютюном.

– А щоб тебе, рака, грім убив! – пробурмотів він. – Я його знаю. З Винників продажна шкура.

– Українець?

– Атож.

– Треба роздягти сучого сина і пустити голим на мороз.

– А-га-га-га! – вибухнув Петро, уявивши нагого поліцая на снігу. – Ох ти, брате Повсюдо!..

«Жарти жартами, – подумав я, – а він піде з нами у вогонь і в воду».

До перону підійшов варшавський поїзд. Я потис Петрові руку. Забігали носильники, в почекальні хлинули польські солдати, сім’ї колоністів з лозинковими скринями і клунками. Я став під стіну в тунелі. За кілька кроків від мене, вдивляючись в обличчя приїжджих, чатували переодягнені агенти; один мені видався знайомим, і це справді був той самий невдаха, якого я колись виманив у поле, але тепер він не звертав на мене уваги. В них, бідолашних, пам’ять, мов туристська база. Мимо нас протупали лунким опустілим тунелем останні пасажири, я пішов до касового залу слідом за агентами, розділяючи їх невдоволення і розчарування: ми не зустріли тих, на кого чекали.

Надворі падав сніг. Я не наважився їхати разом з агентами і пропустив трамвай. На тротуарах товпилися люди, мляво походжали пари. Я вийшов до середмістя, підозріло покосився на Корняктову кам’яницю. В усіх поверхах яскраво горіли вікна, на брук сипалося казкове сяйво. Корняктів будинок виглядав настільки обжитим, що важко було допустити думку про нічліг у підвалі. Я пішов по вулиці Коперника, минув палац Потоцьких. Пишна будівля здалась мені ще неприступнішою. Од неї віяло суворою стриманістю, яка не вселяла довір’я. З сумом подумав, що на цю ніч навряд чи знайду притулок між чарівними стінами «малого Парижа».

У кінці вулиці наздогнав п’яних офіцерів. Троє з них діє сяк-так трималися на ногах, а четвертий, незабутній «потомок польських революціонерів» капітан Опольчик, ледве волікся, звісившись на шиї товаришів.

– Тому-то знання і цінніші правильного погляду, сказав Платон, – белькотів Томаш Ренет, покручуючи великою головою.

– Платон мені до… – признався сусід. – Ця Ореста мене виснажила, панове. Щоб вона сказилася.

Ренет засміявся і, щось згадавши, поцілував два пальці і викинув руку над головами горілчаних братів, мов посилаючи поцілунок засоромленій матінці небесній.

– Гу-у-у! – сказав Опольчик.

Офіцери звернули до єзуїтського фільварку, справили біля ротонди потребу, зозулясте дивлячись на куполи, потім вивели Опольчика на середню алею і стали прощатися. Це була неповторна картина. Поклавши на уявні труби пальці, вони зарипіли траурно-тріумфальну симфонію Берліоза. Мені це здалося символічним. Королівською вулицею до площі Бастілії прямує колона музикантів, якими шаблею диригує переодягнений в однострій національного гвардійця Гектор Берліоз. Музика оплакує героїв французької революції, тіла яких поховані на площі… Польські офіцери так невинно винагородили мене за підлість Опольчика, що я був схвильований до сліз. Вони похоронили його, цинічно насміявшись. Спотикаючись і балансуючи руками, він боровся з підгірком, на який піднімалась алея, стогнав, а офіцери, похнюпившись, рушили назад.

Я вибрався з-за дерев і пішов за Опольчиком.

– Пане офіцер! – гукнув я.

– Е-е-е…

– Що з вами, пане Опольчик?

Він захропів, туманним зором ковзнув по моєму лиці. Над алеєю яскравіли, ніби усміхаючись, ліхтарі. Голова Опольчика безвладно впала на груди. Я підняв йому підборіддя. Обличчя його було нещасне і смертельно бліде.

– Хто ви? – запитав я.

– Хто? – він ікнув і закинув назад голову.

– Так, хто?

Опольчик зітхнув, в очах його мигнула тінь свідомості, і він несподівано заплакав.

– А хто? Я не знаю, хто я. – Він відступив од мене і, сівши на смітницю, по-справжньому заридав. – Хто я? – питав він між приступами плачу. – Хто?…

Я закурив цигарку і пішов геть.

Ми з Покутським перезирнулись, і кожен із нас зрозумів, що один для одного не маємо новин. Микола, усі, хто був у таборі і хто вирвався з рук, безслідно пропали. Я сів переглядати газети. У «Віснику» просякали натяки на те, що потрібно готуватися до вилазки за Збруч з метою повалення «тамтешнього уряду». Друкувалися повідомлення, що в лютому питання про Галичину знову буде розглядати Рада Ліги націй. «Друзі» чекали від цього деяких змін, розраховували на дозвіл політичних громад. І польські, і галицькі газети були заповнені інформаціями про добровільний набір до армії. Я написав оглядову статтю про становище в колонії і, віддавши її Переймі, відніс Грушевичеві рукописи. Лікар подав мені розгорнений томик з підкресленими рядками: «Польща повинна виробити і виробить вищий і кращий ідеал суспільного життя, ніж комуністична Росія, створить більш високу матеріальну цивілізацію, ніж трудова Німеччина».

– Що ви на це скажете? – запитав Грушевич, заплітаючи тороки на халаті.

– Сестрою самовихваляння завжди була і буде жорстокість, – сказав я. – Людина і каста, впевнені в розквіті системи не терплять сумнівів і непокори.

– Я тієї самої думки, – озвався лікар. – З одного боку це заявка на занепад, але доки все піде з вітром, звідаємо лиха.

– Вам не робили закидів за уривок?

– Ви знаєте, ні. Не збагну, в чому річ. Це схоже на під’юджування, мовляв, ану ще щось викинь. Нині це в моді. Ніби заплющують очі, а на ділі пильно стежать за кожним кроком, вибираючи слушний момент, щоб знешкодити.

Грушевич хитався між «друзями» і комуністами. Та легко було помітити, що його настрій залежав від того, хто береться опублікувати його писання.

Згадавши про «добровільний набір» до армії, я хотів було спитати його, чи не збільшився наплив божевільних, але передумав. Мене те видовище болюче вразило першого разу. Ми опустилися на поверх нижче, до кав’ярні, і замовили чаю з бутербродами. За столиком Грушевич двічі запитливо глянув на мене, потім, узявши між долоні порожню склянку, загадково всміхнувся.

– Учора з Тернополя приїжджала моя Христина.

– Вона на волі?

Грушевич кивнув.

– Я на весь день відпросився з роботи, оглянули місто. Шкода, що мені невідомо, де ви тепер замешкали. Христина хотіла з вами побачитись.

– Жалкую, – сказав я, розмірковуючи, чи не можливий в цьому який-небудь підкоп. – Як у Тернополі? Що вона розповідала?

Грушевич прицмокнув, відповів не зразу.

– Там відбулися арешти. Готують демонстрацію протесту.

Про це він міг довідатися і від «друзів». Була така мить, що я подумав поговорити з ним відверто, та, на щастя, він мене випередив.

– Скажу вам щиро, – засовався він на стільці, - мене Христина не втішила. Моя донька – фанатичка. Так, Прокопе. – Він поморщився і зітхнув. – Живе на віру з якимсь комуністом, без пам’яті від нього. І здоров’ям підупала. Помалу дерев’яніє душею і тілом.

Він стріпнув гривою (Христина теж мала цю звичку, з тією різницею, що потім відкидала назад голову і пригладжувала волосся обома руками).

– Так-то воно, – підсумував він.

Я ішов з клініки, картаючи себе за легковажність. Мовчати… Мовчати як могила. Грушевич зобразив свої тривоги в чисто людському плані, але нині кожний порух душі належить політиці. На фронті мені розповідали, ще Гінденбург ходив до вбиральні зі спеціально підібраною поставою голови. Тепер найбільш рядова людина ходить у масці актора. Не вгадаєш, ким перекинеться. У розпусної хвойди більше власного лиця.

Після засідання колегії я зрозумів, що всі мої пошуки і досліди нічого не варті. На світі одна правда – революція. Я стояв на вулиці біля стіни, як і тоді, коли приїхав з Перемишля, та не тому, що не знав, куди податися, а тому, що не впізнавав себе. За винятком Покутського і Перейми, я з першого знайомства знав колишнього непеесівця Григорія Золоторога, недавнього радикала Клима Вирву, малоосвіченого, як казав Покутський, комуніста Івана Гризоту, рік тому аполітичного шевця Михайла Андрійчука. Та я побачив, що вони йшли до цього дня не легшими стежками. Обличчя їх були знівечені сумнівами і роздумами, майже всі вперше розправили плечі. Коли йшло засідання, я думав, що революція – це сповідь перед прийдешнім, але потім відчув, що це початок віку.

Не було Миколи, не було багатьох, кого хотілося б побачити на барикадах. Але ми знали, що мусимо починати і будемо відповідати перед судом часу.

Заходило сонце. Над Святоюрським храмом поблискували хрести. Там було двоє «по-своєму» мудрих з нашої комуни. Між середмістям і храмом «по-своєму» мудрий Грушевич обурюється на доньку. На цвинтарі спочиває пограбований Кривов’яз. Десь там, куди закочується сонце, носить каторжні кайдани Микола Павлюк. Ще далі пнеться до дорібків між чужими людьми Тодосій Сліпчук. Як нас розвіяло з простої жменьки безпритульних. Винні тут і вітри, винні і ми. Це скидається на жарт історії, адже не треба особливо прозірливих очей, щоб побачити, що вихід з неволі тільки один. Але це і трагедія. Так, так. Трагедія в сучасному і старогрецькому значенні цього слова.

Сонце вже сіло. Я заспішив до Покутського друкувати на завтра газету.

Мені доручили йти в колоні з Волинського тракту. На кілька десятків тисяч тут лиш яка-небудь півсотня львів’ян мала роботу. Голодна смерть робила сюди не один захід. Під час реквізицій та обшуків солдати і поліцаї конфіскували найцінніші речі, не доходила вода з міської мережі, не було електричного освітлення, не вивозились покидьки. Але саме тут панував той самий гомеостаз, який польські вчені називали прокляттям Галичини, і звідси з кожної квартири хто-небудь вийшов у призначену годину.

Я показав хлопцям посвідчення, підписане членами колегії, і попросив дати сигнал. Через півгодини на вулиці зібралась незліченна маса людей. Стиха гомоніли. Із бічного провулка вийшов поліцай. Він нерішуче наблизився до колони, широко розплющеними очима глипнув на прапор і вимучено спитав, куди ми збираємося.

– На поклін жертвам війни, – сказав я.

Поліцай знизав плечима, зійшов на тротуар і розгублено подивився на колону. Трохи звикшись, він з закладеними за спину руками знову підійшов до мене.

– Яким жертвам? – запитав він.

– Хіба це має значення. Царі на війнах не вмирають.

– Пора, – підказали за плечима.

Колона рушила. Поліцай ішов тротуаром, але на нього не звертали уваги.

Збагнувши відносність добра і зла, люди двадцятого віку розглядають своїх ближніх під якимсь одним кутом зору. Це, безумовно, річ невесела, але вона диктується логікою віку. Народ натравлюють на народ. Це обумовлює і оцінку людини. Системи стирають найхарактерніші деталі життя, та є і зворотний хід: деталі стають образами і символами епохи. Мене непокоїло, що хлопці так байдуже сприйняли появу поліцая. Це нехтування небезпекою. Вона дрібна, але повинна б викликати реакцію. Я подумав: «А може, це означає щось більше? Може, це не тільки стихія перебудови світу, а підсвідомий симптом людської волі, місія якої не дати світові загинути? Мене ж не треба вчити, що помиляються не армії, а полководці». В такому разі оцей наш похід важить у житті більше, ніж мені видалось.

Вулиця двигтіла, стогнала, скликаючи до вікон немічних і недужих, тих, кому немає у що вдягнутися, кого знесилив голод. В одному з вікон я побачив обличчя Андрія Криці, що схопив запалення легенів, розносячи нашу газету. Я помахав йому рукою. Він усміхнувся.

Ми вступали на Ринкову площу в ту ж мить, що й колони з Підзамча і Городецької вулиці. Ріки облич і дум, краси і віри. Навряд чи Львів бачив щось подібне за всю свою історію.

З ратуші винесли столик, на якому я колись писав для Живецького листи. На нього піднімалися промовці. Я подумки заздрив їм. Вони ніби не відчували збентеження перед цією багатолюдною аудиторією.

На столику, розмахуючи руками, говорив Михайло Андрійчук.

– Я питаю, – гукав він, – маємо ми право на людське життя чи ні?

– Ма-а-ємо-о-о! – озвалась юрба.

– Чи ми не вміємо ґаздувати?

– Вмі-і-ємо-о-о! – гримало в мури кам’яниць.

– Чи так зачерствіло наше серце, що не здатні бути добрими?

– Не зачерствіло-о-о…

Нараз мов під ногою хруснула тріска. Андрій упав на руки товаришів, упав з якимсь недоказаним словом і вмер з ним, відкинувши голову, прикувавши мертвий погляд до скульптурних фігур на Корняктовому палаці. З дахів навколо площі лящали постріли, зойкаючи, мов засмоктані землею, опускалися додолу люди.

Я вискочив на столик, замахав прапором.

– Розходьтеся під мури! – щосили крикнув у натовп, але голос мій розтанув у голосінні.

По держаку вдарила, перерізавши навпіл, куля. Я замахав уламком, показуючи на стіни будинків, гукаючи:

– Під мури! Під мури!..

Я бачив, як упав, схопившись за груди, Клим Вирва, як підскочив на місці і зашкутильгав до рогу Чорної кам’яниці Покутський. Дзенькали кулі, постріли злилися в суцільну тріскотню. На фронті все було б інакше, а тут я закрив долонями очі й люто, по-звірячому застогнав. Кулі навколо моїх ніг рвали столик. Під столиком лежали навхрест Михайло Андрійчук і Клим Вирва, трохи далі – Петро Перейма і Григорій. Золоторіг, попід ратушею повз, тягнучи перебиті ноги, Іван Гризота, і над його головою кулі дзьобали стіну.

Я завмер на столику, що став немов невразимим острівком. Охопило якесь безтямне напівзабуття. Воно розвіялось, коли площа спорожніла і в провулки ховалися останні демонстранти. Я розглянувся навколо і побачив, як від стіни Корняктового палацу відділилися водночас дві постаті: біг сюди, до мене, якийсь старий – не Покутський, і бігла, широко розмахуючи руками, немов дивуючись, зі своєї прудкості, Марійка Вістун.

Я стрибнув зі столика і кинувся їм назустріч. Марійка була без хустини, волосся розпатлалось на перекривленому від жаху лиці. Мені залишилося кілька кроків – і вона впала. Викрутом її кинуло на сніг. За три-чотири метри лежав старий. Я обвів поглядом дахи. На них, вишикувавшись лінією, як червономорські носороги, з націленими на площу карабінами стояли солдати. Дивлячись на них, я на недовгу мить осліп, втратив зір, як восени від голоду. Коли очі прозріли, мене з усіх боків оточували солдати. Вони йшли з піднятими, мов для попередження, карабінами, з пополотнілими обличчями і безтямними поглядами. Мені скрутили за спину руки і одвели під ратушу. З провулка показалися полковник Родзісад, Опольчик, Сідлецький, Ренет. Тепер мені стало ясно, якої ми припустились помилки: не виставили дружини на суміжних вулицях. Не прорвавшись через натовп на площу, поляки оточили її з дахів.

– Виявляється, вас кулі минають, – посміхнувся Родзісад. – Це поправить шибениця. Замах на життя Пілсудського вам дорого коштуватиме.[55]

Я до болю стиснув зуби і заплющив очі. «Замах? Який замах?»

– Ми вас попросимо назвати прізвища забитих бандитів, – проскрипів полковник видовженими (досі я не помічав цього), губами.

Вони волокли мене від тіла до тіла, я називав вигадані прізвища, і Родзісад, щоразу зупиняючи презирливу посмішку, знизував плечима.

– А цього впізнаєш? – запитав він, штовхаючи чоботом старого, що біг з Марійкою до мене.

– Ні, - відказав я.

Родзісад зневажливо оглянув труп і процідив:

– Письменник-бандит Загряда. Не чули про такого?

– Ні. – Я спробував нагнутися над головою Загряди, але мене шарпнули вбік.

– А цю панночку знаєте?

Марійка впала на тротуар, відкинувши на брук вулиці ліву руку. На її лиці змертвів слід жаху. Я відвів погляд і побачив посеред вулиці розтоптаний труп у солом’янках, котрі я сплів для Сильвестра Окільнюка. Мені не дали подумати, як міг Окільнюк сюди потрапити.

– Хто вона? – закричав Родзісад.

Мій погляд, мов магнітом, повернуло до Марійчиної руки. В пригоршні червоніло ще паруюче озерце крові. Тільки в пригоршні. А так крові навколо тіла не було видно. До пригоршні кров збиралась, стікаючи по руці, що лежала нижче, на бруку вулиці. Очі мені застелили сльози. Я хотів стати навколішки, та мене за комір поставили на ноги.

– Ну?

Я не мав сили говорити.

– Хто?

Я нічого не бачив, лиш паруюче озерце крові в пригоршні. В моєму мозку щось одвалилось, і я раптом згадав окремі Марійчині фрази. Від розпуки розривалося серце.

– Ну? – гаркнув над головою Родзісад.

– Це моя дитина, полковнику. – З очей хлинули сльози, хоч я намагався стриматись. – Це моя дитина, – сказав я, показуючи на кров. – Вона народилася від кулі. Бережіться… – Мене повалили на сніг. – Бережіться, полковнику, – шепотів я, – бо вона народилась від кулі. Я не знаю, ким вона стане, коли виросте…

Чернівці, 1965

Додому нема вороття

РОМАН

I

Півтораста пар коліс рубали гірське сутлиння. Коли дорога спиналася на перевал, колеса ледве крутилися і скрипіли на всю околицю. Відтак нова западина, липка зеленувата глина, важко відсапуються коні.

На підводах їхали в святковій гуцульській ноші: закосичені пір’їнами кресані, гаптовані кептарі, вогнисті гачі, лисніючі у відсвітах вологи постоли.

– Рубайте гілля! – знову закричали в тумані, що хмарою завис над урвищем.

Зацюкали топірці. Я ступив у темний заморосений ялівчак і взяв перед себе оберемок гілля.

– Осьде кидай! – гримнули над головою.

Я пошпурив гілля в баюру і одійшов на узбіччя. Гамір і двигіт уздовж шляху осівся, немовби мало щось важливе відбутися, та, тільки стрельнули батоги, обоз заторохтів далі.

– Ну, здохляки!

– А тебе хто прикував? Підсоби!

Я наліг на затильник, думаючи: "Якби мало щось статися, розмовляли б пошепки".

– Вйо! Вйо, вже недалеко!

"Говорили б тихо, – додав я собі і тут же зауважив гугнявим Крицяковим голосом: – Ти небезпечно прямолінійний, парубче".

– Боги-пани-добродії! – десь поруч, у тумані вилаявся Данило Крицяк.

– Стариня! – покликав я.

Крицяк не озвався. Тоді я випередив підводу. Данило, здавалося, плив у тумані, тягнучи за собою пужално.

– Треба було вивчитися на пароха, – мовив я. – Душ-пастирі почувають себе на фронті ліпше, ніж генерали.

– Атож. – Крицяк або таки не встиг стримати посмішку, або вона мені привиділася: крива, лінива, втомлена слугувати на побігцях. – Атож, – потвердив Крицяк, і я зрозумів, що почав не з того.

Гидка Крицякова посмішка запала мені в пам’ять того дня, коли ховали маму. На обійсті було повно людей, усі чогось нетерпляче чекали, а коли з хати винесли труну і жінки вибухнули ревом: "На кого лишаєш сиротину!" – до мене протовпився Данило, смикнув за чуба і осміхнувся. Я метнувся пріч, та, доки протискувався до труни, віко прибили. Я заплакав, силкувався нагадати собі мамине лице, та перед очима, як тінь на осонні, колихалася крива Крицякова посмішка. Вона дратує мене й досі.

– Дайте вогню, стариня! – сказав я, відчувши, що ненавиджу і себе, й Данила.

Крицяк простягнув люльку. Я помітив, що його руки тремтять. Запалюючи самокрутку, я спідлоба поглядав на свого покровителя.

– Ніяка дорога, – проказав Данило, одвертаючись.

– А дорога з дому завше ніяка, – мовив я в тон йому. – Навіть коли в полонину йшли – і то або мрячить, або туман полоще.

Крицяк кивнув. На його бровах зібралися крапельки вологи. Він примружився, ніби про щось міркуючи.

– Боїтеся – запитав я: мені скортіло познущатися з цього самошанованого хирляка.

Данило хмикнув. Я чекав, що він скаже: "Який-бо ти прямолінійний, парубче!" В його устах це означало: "Треба бути обачливим, хитрим, підступним. Треба бути облесливим. Треба…" Не раз за словом "прямолінійний" мені вчувалася велика промова про те, яким треба бути, аби жити й жити непогано. Одначе Крицяк не наважувався її виголосити, а тепер навіть не назвав мене "прямолінійним". Його обвислі щоки були фіолетові, й мене майже ушпилив жаль, бо колись я намагався полюбити його як батька. Коли Данило бував у доброму гуморі, я подовгу вдивлявся в його обличчя і мені ставало затишно. Але, коли згадував його сина Трояна, бачив такі ж холодні зеленкуваті очі, пожадливий рот, повсякчасну готовність розпустити язика чи зціпити кулаки і мене охоплювала відраза.

– Боїтеся! – посміхнувся я.

На Крицякові губи набігла виснажена од вжитку посмішка.

– Вйо, здохляки! – замахнувся батогом. – Вйо! Дорога з дому завше ніяка!

Під липкою опинкою хмар на кроснах порогів шкварчав Черемош. Млосно рипіли вози. Валка то зупинялася, й ми закидали ковдобини, то рушала з місця, і ми розбігалися до мокрих сидінь. А тут роєм обліплювали гадки, впивалися в мозок, краяли серце… Мені здавалося, що кожний з нас уже робив крок, аби порозумітися з сусідом. Одначе ніби чорти небо перелетіли: ми стали іншими людьми.

Крицяк безперестанку курив і лиш раз оглянувся. Гандрабатий, мов журавель, він ішов урівень з кінськими головами твердою сягнистою ступою, тягнучи пужално.

"Одоробло! – подумав я. – Олена десь голосить, товче головою".

Я любив, коли вона стане навпроти, склавши докупи носки румунок, і пнеться вгору, мов хоче переконатися, що її слова затримуються в твоїх зіницях. Вона балакуча. Оповідає весело, захлинаючись дрібненьким смішком. Я її ніколи й не слухав: вцілуюся зором в її очі й думаю: "Якби мені така жінка!" Якось пригорнув Олену й поцілував в уста. Вона аж немовби з тіла почала виходити, але я лишив її розгублену й недобру посеред обійстя, мов стояла там не дев’ятнадцятилітня красуня, а засушена черниця.

Видно, мене таки наламали до культури, бо жоден гуцул так би не вчинив. Ми, як каже Крицяк, "вийшли на кін історії", та далі в горах менше дівчат, ніж хлопців, і сватають у пелюшках, і, як у давнину, коли ти сирота чи нема кого засватати, мусиш дівчину чи молодицю красти на рівнині або в сусідньому хуторі. Уздовж потоків нерідко можна подибати легеня, який немовби щось загубив. Вибереться дівчина по ягоди, аж гульк: "Беру тебе за жінку". Якщо леґінь не припав дівчині до вподоби, над потоком починається бесіда здалека. Дівчина при тому миє ноги, а він поправляє обладунки, поки не зведе рушницю на беркута. Дівчина мовчить – птах падає їй до ніг. Тепер залишається скрикнути, мовляв, серце обливається кров’ю од жалю, і цього вже досить для життя, розлучатися просто гріх. Не пощастить викрасти дівчину в сусідньому селі – треба їхати в діл. Останні п’ятдесят років "мудрого" цісарського владарювання знамениті тим, що гори знову переповнилися втікачами. "Зрадник цезаря" будує над скитом колибу, старає кожухи, корову, коня, тоді скаче в діл вистежувати наречену. На цей випадок цісарських приписів нема. Бранку треба перекинути впоперек сідла – і в гори. Три доби попостить узаперті – серце розм’якне. Але, поки той "зрадник" чи місцевий парубійко спроможеться на хату та на живність, приголубити чужу жінку – не злочин. Отож я, мабуть, перший наламався до культури, бо не шкодую, що не розважився з Крицяковою Оленою.

Данило взяв Олену в Путилі на ярмарку. А замолоду його спіткала невдача. Це був найздібніший у Роздучі парубок: коваль, стельмах, різьбяр, лимар, гончар. Його хапали зусібіч, бо, хоч і полюбляв гроші, залишався справжнім майстром, умів себе прихвалити, люди були задоволені його роботою.

Крицяк не мав часу на мандри в діл і сподівався здобути собі пару старим випробуваним способом. Якось натрапив на слід голошинської русалки. Схопив за руку: "Будеш мені за жінку!" Дівчина, як належить, сіла над струмком, опустила у воду ноги, одначе й бровою не повела, коли пролунав постріл і в смеречині прошуміло тіло підбитого беркута. Небавом туди примчав брат тої дівчини і мовив: "Пожалій сумну скелю". Не второпавши нічого, Данило зиркнув на дівчину і аж зітхнув, така була вродлива. "Не матимеш розради, – попередив леґінь. – Моя сестра глуха й німа". Дівчина ще мить дивилася на струмок, не тямлячи, що стрілась з власною долею, тоді звелася і, не глянувши на хлопців, зникла між деревами.

Опісля Крицяк працював дні і ночі, загараздував і повінчався з удовицею, яка привела йому Трояна. Дарина вмерла, коли ми з Трояном навчалися у Сучаві "часослова, риторики і церковної історії від початків християнства за Євзебієм і скороченої теології Платона…". Поховавши жінку, Крицяк кинув зарібок і весь хист став укладати в осідок. Коли ми з Трояном приїхали на канікули, хата виглядала мов казковий палац: все у візерунках, виточене, вигаптуване, розмальоване, оздоблене міддю, кольоровим склом і фарбованою соломкою. Данило дозволив нам вволю надивитися на ту красу і сказав: "А жити будете в зимарці за ґруником. Більше того багатства ми не побачили: якийсь віденський музей за великі гроші відкупив у Крицяка осідок і вивіз до останньої скіпки. Данило став найзаможнішим ґаздою в Розлучі. Прикупив полонини, витесав скромну хатчину в узворі, а невдовзі за кілька ринських взяв у Путилі від п’яного батька чотирнадцятилітню Олену і почав навчати її, як жити на бобах і молоці.

Після маминої смерті я ріс трохи в Крицяків, утікав до дяка, до бокораша Максима Третяка, потому Крицяки мене знову прийняли, бо Третяк подався на роботу до Австрії. До Данила я вернувся ще при Дарині, коли мені сповнилося одинадцять років. Пас товар. Вліті Троян за недоумкуватість скнів над підручниками, і я біля нього опанував усю премудрість початкової школи. У Сучаві Троянові стало ще важче, під час канікул я його потроху підганяв у науках. Забачивши це, Данило мало не вигнав мене з осідку, та, розміркувавши, восени одвіз нас обох до Сучави.

Я потрапив у рабство. Скільки таланів у Данила, стільки ж безталання в його сина. До того ж Троян був неймовірно ледачий. Я чистив йому одяг, ходив за нього складати "часослова і скорочену теологію", освідчувався од його імені дівчатам, а найгірше – він мене примушував вступати в поєдинки з румунськими школярами. Від батечка він успадкував лишень скнарість. Мені щоночі снилося, як я добираю ключа до скриньки з продуктами. Якби не одна пригода, Троян заморив би мене голодом.

Якось я об’ївся нестиглими борівками. Упав, корчить мене різь у шлунку, прошу в Бога смерті. Всевишній справді змилосердився, садовина хлипнула цівкою назад. Нагодився Троян, проте здалека не второпав, що зі мною, а коли наблизився, я затер усі сліди, бо не хотів перед ним принижуватися. "Ти що робиш?" – вражено спитав Троян. "Нічого". – "Брешеш!" Я забожився. "Брешеш!" – з жахом пробурмотів Троян і додав, що все добре видів: я проковтнув гадюку. Того дня Оксен Супора сподобався б Данилові Крицяку, бо не був "прямолінійним". Я "зізнався": "Так, Трояне, але нікому – ні словечка. Так, у мені сидить змій-ненажера, коли зголодніє – намагається вилізти крізь рот. Мені треба багато їсти…" Ми з Трояном спали на спільній лежанці. Він став білий від страху. Відтоді уривав од власного рота, аби з мене не вийшов змій.

На останньому курсі Троянові, либонь, допомагав святий Іван Сучавський. "Через ті школи, – сказав Данило, – я голий перед цісарем і перед тобою. Зоставайся дома". Троян ніби й зрадів. Ще б пак! Я не буду його більше бентежити своєю гадюкою. Ми з Данилом відвезли його до Сучави, і дорогою Данило замріяно говорив нам про Русь від Карпат до Камчатки, про сміливу боротьбу "твердих" з обмеженими консерваторами, та жодного слова не мовив про те, що в моїй долі наступає "крутий перелом". Коли верталися, було сказане недоказане: "А книжки, заслані під бандеролем професором Драгомановим, яко неодвітнії для приміщення бібліотеки, спалено". Можливо, цим Данило натякав, що, стаючи до батога, я не маю за чим шкодувати… Через рік Трояна відрядили до Віденського університету студіювати філософію. Тепер він уже має в тому університеті посаду: професор Троян Крицяк, лідер і провідник буковинських "твердих", книжок під бандеролем не засилає…

– Вйо, здохляки! Вйо з рідної землі! Щастя, що не вмієте балакати, бо мусили б навчитися німецької, румунської, польської, турецької! Вйо за цісаря! Вйо на війну! Най буде війна, чорт забирай! Вйо!..

Кобила в мене дурна, а Ломикаменя виплекав з лошати, тямущий гуцульський коник.

– Вйо, Ломикаменю! Тяжко вгнатися за Крицяковими багацькими? Вйо! Всі рівні лише перед лицем смерті, і той мудрий, хто хвалить себе з могили. Вйо за цісаря!..

Почув би Крицяк – не минув би нагоди накинутися: "Але ж ти злий, парубче!" Може, й справді я злий? Я відчуваю, що мене обійдено, хоч маю все, що мають інші, а коли бачу в когось більше, в мені прокидається підозріння… Таки злий! Живих готовий різати, а на мертвих заробляти, як піп чи професор. Мене десь обійдено і, як дурня, кинуто в потік, з якого нема виходу. Недарма Крицяк радив: "Візьмеш себе в руки – стане легше. Життя людині дається для того, щоб вона навчилася перемагати себе". Потому він зробив старечу гримасу і сказав, що кожному з нас слід би вигадати про себе якусь героїчну історію, щоб оживати в цій історії, коли долають втома, розчарування і незлагоди. Ось він умостився на підводі і, задерши носа, смакує якусь героїчну історію, оживає… Осідлав крилатого коня, озброївся двосічним мечем, громить габсбурзький генералітет. Покажи їм, стариня, де раки зимують! Адже ж викурили з теплого гніздечка. Покажи їм! Ади, перехопив на плече бичисько, як карабін. Воїн цісаря!.. Він комусь намилить потилицю, пани-боги-добродії…

Я смикнув віжки.

– Вйо, Ломикаменю!

Коненята рвонулися вперед, випереджаючи Крицякового воза. Данило заволав:

– Ти здурів! Чи батога просиш?

(Мабуть, не встиг зануритися в героїчну історію).

– Чого наїжджаєш?

– Фронт приснився.

– Коли в тебе глузд за розум завертає… – сплюнув. У голові обозу Іван Кошута, розлуцького ватага син, затяг:

Ой покропіть доріженьку,

Щоби не курилась,

Перекажіть до дівчини,

Аби не журилась.

Перекажіть до дівчини,

Аби не чекала,

Як зблиснула шабля гостра,

Голівка упала.

У гущі мряки, мов у нечуваному світі, де ніщо не пропадає, млосно ридало: упала, упала, голівка упала, голівка упала.

Крицяк зіскочив з воза. Я теж не всидів.

– Заждіть, стариня, – вчепився йому в рукав. – А може, я того німака, що нас провадить, кину в Черемош та й повернемо додому? Чуєте, Крицяк?

Данило всміхнувся куцим обрубком своєї слухняної посмішки і пробурмотів:

– Бойчак загилив кизяк, вліпив кизяком – ґудз під оком.

– Я не жартую, стариня! Ви мене знаєте.

– А знаю! – знову той самий обрубок посмішки. – Спочатку налякай, тоді покажи ведмежий барліг.

– Що ж? Лякати і ви вмієте, – мовив я. "Ти вмієш наводити страх! Де ще ходили чутки про мобілізацію, а ти трубив селом, панікував…" – Ви п’ятий рік торочите про війну, Крицяк, – сказав я з люттю, ніби Данило був винний, що нас гнали на фронт.

– Я передчував і готував люд… – Він судорожним рухом поправив кресаню і зітхнув.

"Не терплю, коли гірняк вимацує себе перед світом, як мавпа в дзеркалі".

– Кому від того легше? Може, вам легше, Крицяк? – Він не відповів, і я майже переконався в своєму припущенні. – Вам, Крицяк, таки легше!

І Данило зміряв мене довгим пронизливим поглядом.

– Ти чого розійшовся? Чого?

– Бо у вас від страху губи зсиніли. А коли б вам громада звеліла вбити німака?

Йому, видно, увірвався терпець. Нервово смикнувши вус, гаркнув:

– То бий орчиком суку! Чого чекаєш?

Я зірвав з орчика шлею. "Нема! Нема в горах добрих леґенів. Перевішали. Витлумили. Лишилося таке, що само дає собі руки скрутити. Мертві нейтрали! Лицарі страху! Воюєте, поринувши у вигадані історії…"

– Аби тебе світ не знав! – просичав наді мною Крицяк. – Не вмієш жити в пошані – за мак-зерно пропадеш!

– Авжеж! – прошипів я. – Краще здохнути в сукняному мундирі. Іван Кошута каже, що будуть годувати мамалиґою з бринзою, аби швидше рани гоїлися.

Крицяк вирвав з моїх рук орчик, прив’язав шлею і підштовхнув мене до воза.

– Дурне ти телятко, Ксеню. Велике, навіть трохи розсудливе, але не може, щоб не побрикатись.

Отаким робом він завжди мене гамував. Якби він крикнув, я і його оперезав би батогом, і німака б скупав у Черемоші. "Дурне ти телятко, Ксеню!.." – лисячим хвостом притулилося до моїх вух, бо сказав те самоповажаний, шанований людьми і від природи делікатний гірняк. Попустивши віжки, я ліг на возі. У вухах мені лящали Крицякові слова. Коли минула злість, задрімав і почув голос пароха: "За корону! За великого Франца-Йосифа!" За ним говорив німець, який нас провадив до Вижниці. "Усі найбільші витвори мистецтва – німецькі. Найсильніші гімнасти – німецькі. Найбільші винаходи і найвидатніші вчені – німецькі. Найкраща промисловість – германська. Найкмітливіші робітники – німці. Де в світі організованість і порядок кращі, ніж у Німеччині?!" Гуцулам на чолі з Трояном Крицяком (лідером нової орієнтації) зосталося лишень прилаштуватися до цього славного племені й жити як у Бога за пазухою. "То чому нас, німців, – провадив далі жовнір, – прагнуть позбавити місця під сонцем? Кайзер і цісар люблять вас, пани гуцули, як рідних дітей, і впевнені, що ви горою станете за честь трону". – "Бідовенькі ж ви мої!" – прошепотів Іван Кошута. Парох став читати: "Сергій Верешко, Іван Кошута, Данило Крицяк, Оксен Супора, Максим Третяк, Василь Чигрин…" Усього сорок чоловік. Парох перехрестився і гукнув: "За корону! а великого Франца-Йосифа!" У цю мить німак озирнувся на пасма гір, немов злякався, що кайзер, якого дурний гуцульський попик забув упом’янути, пустить на село блискавицю.

– Ксеню! Чуєш, Ксеню! – термосив мене Данило. Я розплющив очі й передражнив німця:

– Усі найвидатніші в історії подвиги – прусські…

– Тьху!

– Боги-пани-добродії, – надточив я.

– Тьху! – мов під’юджував Крицяк і зблід, сатаніючи.

– Нас комісують, стариня, – сказав я, сідаючи. "Еге ж, відпустять, – й самому скортіло повірити, одначе щось заперечувало: – Не спокусися! Дати зневіреному чоловікові трохи правди – і він глибше влізе в ярмо". І все-таки вголос я додав: – Розпустять, навіть на світ не встигнемо глянути.

– На що там дивитися!

– Тато раз на віку спускався в діл.

– А дідо чого зслиз з рівнини?

– Бо спалив графову скирту.

– Завиграшку?

– За кривду… А німцева шинеля якраз на мене! І карабін придасться: моя рушниця б’є, як розсохла сикавка.

– Вио, здохляки! – хтось попереду підганяв коней, Крицяк аж скривився од пересердя. Либонь, дорога стала пекти. Ще раз сплюнув й подався геть, а я подумав: "Вернешся, ще не так припече!"

Тужливо, майже жіночим голосом Іван Кошута виводив:

Ой на горі два дубочки,

Явір зелененький,

Покидає Яровицю

Леґінь молоденький.

– Втечу я з фронту, – мовив я собі так, як колись хлопчаком говорив: "А я ще тебе ошукаю, Трояне!"

Крицяк справді вернувся.

– Ксеню, може б, дременути в ліс? – зацьковано блимнув очима.

– Обом?

– Можна б і посполом…

– А якщо облави?

– То зітни його з коня! – В Крицякових очах набухли злі сльози. Він поквапливо затуркотів: – Але вночі, аби ніхто не здогадався. Вночі в ріку метнеш. Чи зітни і заховай… Вночі…

Ми заніміли один перед одним, мовби намагалися второпати, на що ще здатні, коли й далі бути одвертими. Нараз Крицякові очі подобрішали.

– Цього місяця Олена буде родити, – коротко схлипнув.

Смеркалося. Уздовж обозу запалили смолоскипи.

– Можна сказати, що німак задрімав у сідлі й звалився в пропасть, – невпевнено міркував Крицяк.

– Будь-що можна сказати.

– Пильнуй, щоб не стрельнув. Бо коні рвонуть з дороги.

– Не встигне.

– Забери папери, в них ми всі записані.

– Один тевтон – на сорок опришків! – пробурмотів я, застібаючи кептар.

– Що вдієш!

– У нього приємне обличчя. Теж лишив десь жінку, діток… Може, тільки оглушити?..

– То дивися сам. – Мабуть, Крицяк відчув тривогу, вилаявся.

– У кого ви перейняли цих "богів-панів"? – засміявся я, внутрішньо одганяючи думку про німця й майже силоміць виволікаючи перед очі Сергія Верешка.

Сергій теж вчився в Сучаві. Австрійці на всі заставки германізували "славів", румуни собі розперезалися. На своїй мові не можна було слова сказати. Хлопці стали популяризувати українські лайки. Всіх охопила пошесть лихослів’я. Верешко блазнював: "Коли чуємо від вродливої жінки "Поцілуй мене в гузицю!.." – то що в цьому поганого, – мало не виспівував він крізь регіт. – Вродливу молодицю я поцілую і в колінце, і в реберце…"

– У кого перейняв? – весело перепитав Крицяк. – Чи пригадаю! Десь малим підхопив. Ох, товкли за це. І не відвик… Дідо дубасив.

– Карабін собі візьму, – сказав я.

– Набоїв має обмаль.

– Почуваються як дома. Крицяк нервово сіпнув плечем.

– Звикли ми до нагаїв хлопче. Коли приблукав отой Айвас, показує папери… – Крицяк зробив паузу і далі повів мову розважливо, наче йшлося про вимерлий балаган. – Показує папери… Генцар – мій. Максимець – мій. Яровиця – моя. Я, каже, купив у трону… Тепер буду вам здавати в оренду. А хто до тартака – тому готові гроші. На паперах – цісарські печатки. З Айвасом гурт озброєних гультіпак. Скільки літ!.. Звикнися до послуху.

Ми порівнялися з водоспадом. Черемош несамовито рвав скелі. Крицякові коні смикнулися до прямовисної обвалини над шляхом. Данило побіг до воза, намотав на руку віжки.

– Ну, буланий. Ти чого?!

Мене обсипало бризками. Під колесами захлюпотіла вода.

– Отут би й скупати німака, – сказав Крицяк, вернувшись.

Я не озвався.

– Ой, скільки тут бокорашів загинуло! Швиргоне дарабою з водоспаду… Дорога й далі понад прірву.

Я витер спітнілі долоні.

– Ні про що не думай, – порадив Крицяк, підпроваджуючи мене уздовж валки.

Я випередив кілька возів. Піт заливав очі. "Убив! Убив!" – вибамкувало в голові. Обіймав параліч…

Діло було так: або ми на волі, а німакові капець, або німак доведе нас до нашої могили, але і його не мине фронтова куля. Я не вагався б, якби побалакав з кимось іншим. Крицяк перестав для мене бути порадником. Ще вчора він ходив з осідку до осідку: "Буде така війна, що в Празі лишиться три чоловіки, у Відні – п’ять, а з таких хуторів, як наш, не зостанеться й сліду". "Син неба", що будував Китайський мур, мабуть, приписував собі менше заслуг. Данило "готував" людей до несподіванки. А тепер, бач, посилає зітяти солдата, щоб дременути в хащі.

Пересиливши себе, я зробив кілька кроків. Та на шляху вже щось скоїлося. Підводи наїжджали одна на одну, долинав приглушений гомін. Я з кимось зіткнувся у темряві.

– Хто?

– Супора.

– Випрягай, Ксеню, – впізнав я Верешка. – Комісія!.. Словом "комісія", лиш змінюючи інтонацію, Сергій висловлював що завгодно. Тепер воно означало: "Ми гуцули, найчудовіший щеп людського роду". Берешко плеснув мене долонею по плечу.

– Повертай дишло! – Провів мене до кінця обозу. – Ото мій старий втішиться! Коли вже точно було знати, що нас заберуть на фронт, бідакові щось помикитилося. Бубонить про свої рани, про Італію, кожного стрічного питає: "Скажи, добродію, що маю робити з ногами? Так мені, ніби їх кулями відбило". Посеред ночі стогне: "Коли б гори росли, як діти. Якби вони так повиростали, щоб сюди ніякий дідько не видряпався!" А що, Ксеню, якби гори справді росли?

Мені не повертався язик запитати, де німець. Верешко взяв у когось смолоскип. Сергій був на голову нижчий за мене, трохи довгов’язий, з плямкою вусиків під орлиним носом. Щоб виглядати старшим, носив довге, як у літніх гуцулів, волосся. Він намагався бути ощадливим в рухах, спокійним, та аж мінився – так нуртувала в ньому невитрачена енергія. Ідучи, він бубонів про се про те, а мені те було чогось не до нутра. Я думав, що цей парубок здатний пошкилювати з невинної дитини, і тиснув його до возів, аби він або лишився, або пішов попереду мене.

Врешті-решт він згубився. Мене палила гадка: "Що вчинили з солдатом?" кому ще, крім нас з Крицяком, це спало на розум, як домовлялися, кому доручити вбивство?

Удосвіта на торохтіння возів з хутора повибігало все живе. Бігли з верхових осідків, з далеких зимарок і царин, де прогулювали товар, з прикритих стрішкуватими ровами лісу поточин. Крицякова Олена примчалася з дітлахами, заховала на чоловікових грудях близькі, ще сонні очі.

– Вернулися! Господарики наші!..

Вона полюбляла чепуритися в моїй присутності. Я дивився на неї, вона те знала і довго, з якоюсь насолодою заплітала і вкладала коси, приміряла намисто, розгладжувала зморшки вишиваної сорочки. Для мене вона була занадто владною і самовпевненою. І тепер я опустив очі. Вона обхопила свого хирлявого пророка і месію обома руками з такою жагою, що й він зніяковів, одначе мовив:

– По війні!

Через опуклий Оленин живіт він дотягнувся до її щоки і чогось, мов свідка, узяв мене за руку, наче збирався похвалити: "Ось кому дякуй, його заслуга". Ще раз цмокнувши Олену, запросив мене до господи:

– Поспимо, доки Олена наготує книшів. Ходи, дома тобі нескоро запахнуть.

Пустили коней на царинку й вилізли на горище. На обійсті попискували дітиська, під головою шемрали бобові стручки. Я думав про німця.

– Спите, стариня?

Данило тільки дужче захропів.

Я сповз із горища й крізь непричинені двері зазирнув до хати. Олена підкидала в макітрі книші, пахло щавником. Оленине лице пашіло великими, як кетяги калини, рум’янцями, губи були розтулені, як у шістнадцятилітньої манірниці. Глипнувши на опуклий живіт, я відступив до виходу, думаючи: "Сам міг підстерегти на призьбі. Може б, не так одиноко було. Все-таки…"

Коли я уздрів Олену вперше, то зрозумів, що віднині чогось повік шукатиму і не знайду. Вдень і вночі перед очима стояло її повне, трохи засмучене лице з великими дичавими очима, і у виразі обличчя було щось трагічне, що викликало болісне співчуття, як материна зажура. Невзабарі, приборкавши набагато старшого Данила, Олена повеселішала, стала найбалакучішою в селі жінкою, але я завжди бачу її такою, як першого разу.

Тепер нам по двадцять два. Я відчуваю, як безповоротно минає кожен мій день, кожна мить.

– Не спиться? – Олена стала біля мене з відрами.

– Нема кому приспати, Олено. – Я осміхнувся. – Дай сюди відра. Може, над потоком якась пригорне.

– А видиш! – Вона опустила очі. – Казала ж…

– Що казала? – Я знову осміхнувся. Якось хлопці присилували Крицяка поставити сулію сливовиці за двійко нащадків, інакше, зважаючи на Оленину огрядність, прилюдно звинуватять його в многожонстві. Вміють сміятися, кляті гуцули.

– Йой, молоко збігає! – Олена зняла з плити ринку і мент стояла до мене плечима.

– Нічого ти не тямиш, сестрице, – пробурмотів я.

– А хто ходив довкола, як коза на кілку? – кинула Олена сердито й голосно. Я переступив з ноги на ногу, показав пальцем на горище, де спав Данило. – Ходив? – ще голосніше запитала Олена.

– Оддалеки, – відказав я сміючись.

– Мене, Ксеню, не один жадав.

– І я, грішний.

– Ні тобі землі, ні неба, – мовила вона пригнічено. – Не один хотів…

– Хіба коник з’їздився?

– Був мед, та гості випили.

– Ще розів’ється квітка, Олено.

Вона метнула на мене швидкий, зляканий погляд й відійшла в глиб хатчини. Коли я брав воду в потоці, побачив її на обійсті. Стояла в задумі, опершись на вориння, дивилася в мій бік, потім несподівано бігцем пустилася на течеру.

"Вклонися на зріст, та питайся розуму, – мовив я собі. Але серце чогось стискалося дужче й дужче. – Що з тобою, Олено? Світ чогось спливає нам, як весняний буркач: без стриму і обачності, і ми чуємо, як б’ється у конвульсіях його дике, розбурхане серце".

Я запріг коней і поїхав до себе на осідок. В уяві знову замаячив німець. "Найсильніші гімнасти – німецькі. Найкраща промисловість – германська…" Він мав просте, нелукаве обличчя. Мабуть, був порядною людиною. Очевидно, це спорт: хвалити те, чого нема. Самоповага, самозвинувачення, самовикриття… А може, лиш оця бридота і дозволяє людині іронізувати зі світу і з себе і тим самим відчувати, що не все втрачено і вона, людина, ще має обличчя, душу, розум. Бо поза цим вона або слугує, або обслуговує! Як той казав: на роботу ходжу кохатися, додому вертаюся працювати?..

Несамохіть я розміркував, що в горах сталась підлість. Чесні та сердечні гуцули, такі чесні та щирі, що вже ними послуговується найпаскудніша покруч, ніби з переїду збаламутилися і сотнею пар рук розділили між собою куце солдатське життя того німака, аби всі завинили, бо у змові – всі підлягають криміналу і ніхто не посміє видати таємницю.

В хаті не сиділося. Можливо, якби вона була розмальована і оздоблена, як та, яку купив у Крицяка для віденського музею австрійський вишколений москвофіл, я лежав би собі мовчки на лаві та й шукав у лініях візерунків якихось натяків на повороти людської долі, як робить ворожка, читаючи з долоні.

Батько тесав хату, турбуючись тільки про те, щоб було просторо дітям, зручно господині. Тут нема прикрас. Нема навіть вишитого рушника. І в мене таке відчуття, що сюди повинен хтось прийти і все змінити. Я люблю гори і не довіряю цивілізованому світові. Сам по собі я чогось навчився, твердо знаю, що й без академій можна чогось осягнути, але стараюся нічому не давати спуску, як справжній гуцул, і того, хто повинен до мене прийти, чекаю не з рівнини. "Діл, – каже старий Кошута, наш примхливий ватаг, який не любить суперечливих визначень, – то пекло. Там – знищення. Там усе так переплуталося, що нема виходу, а історію творять війнами. Там колись тирани замикалися в монастирських келіях, а тепер закопуються в підземелля, і навіть коли вмирають, цього роками ніхто не знає і всі скоряються мертвому". Старий Кошута має свої причини ненавидіти рівнину. А я настільки люблю гори, що мені не кортить бути причетним до справ у долі. Видно, це через Максима Третяка. В нас, любить повторювати він, не зобачиш кланової зневаги. В нас і дик не втратив серця. Максима довкруж величають сепаратистом. Мені здається, він зважає на це так само, як Верешко на жіночу лайку.

Все-таки самому в хаті маркітно. Не знаєш, до чого причепитися. Коли б не ця катавасія з мобілізацією, заробляв би в полонині на хліб. А так – що робити? Навіщо?

II

Я йшов облазами до водоспаду. На дорозі – ні душі. Черемош за ніч виповнився дощовими струмками, подекуди розлився. На водоспаді ріка стікала широким мутним сувоєм, який, розмотуючись, ніс у долину гуки сотень і тисяч флояр. Високий, зарослий смереками берег набігав з одного боку до самої ріки, а з другого – то ховалася під кручами, то визирала вузенька доріжка, на якій учора мелькнула смерть.

Я вже було ступив на неї, коли з-за гори показалося відділення кіннотників. Через кілометр дорога, минаючи Гребенище, поверне на південь, у пустку, серед якої над Яловичорою і Саратою губиться кілька хуторів, у тому числі й наш Розлуч. Вершники прямували туди, їхали поволі, біля водоспаду стримали коней, походили уздовж кручі і підтюпцем подалися далі.

Я нарубав смерекового гілля, половину спалив на мураві, засипав попелище глицею, рештою віття вкрився. Заснув би швидко, коли б не солдати, що проїхали поруч. "В селі будуть опівночі, – прикинув я. – А завтра надвечір отут проведуть рекрутів…"

Зійшов місяць. Гори зітхали на холоді, шлапав, осуваючись у наповнені таловоддям яри, зернистий провесняний сніг. У цю пору в долах цвітуть сади. А в гори весна придибує пізніше. Я уявляв собі рівнину з розповідей, мабуть, ахав би там з подиву, як ахають у нас рівняни. Якось я бачив на Перекалабі кількох старих гуцулів, що вели на повідках коней, а в сідлах погуцкувалися пани й панянки. Через півроку вчителів синок привіз книжку, написану тими гостями. Коли їдеш верхи, гори вельми привабливі. Не дивно, що гуцули в книжці були змальовані милими варварами, які лиш те й роблять, що вигукують "Мой бри!" і "Оле!", а про Стіжок, Яровицю, Козарку, Жупана сказано, що то такі собі чарівні горби, звідки не хочеться злазити.

Вітер доніс шум водоспаду, а мені в дрімоті здалося, що на плиті збігає молоко. Навіть запахло пареним молоком. Я розплющив очі. Крізь глицю пробивалося місячне сяйво. Я подумав, що живиця в місячному сяйві мусила б пахнути молоком. Ще трохи, і я вигадав би себе в такій героїчній історії, де під стравами вгинаються дубові столи, та вчасно згадав, що гірняки не скаржаться на долю.

На світанні, наловивши дрижаків, поклацуючи зубами, я збіг до водоспаду. Черемош рвав з-під ніг дно, виважував каміння. Я крок за кроком обмацав заглибини, нараз оглянувся – і завмер: німець сидів, припершись плечима до великого каменя. Він спинився тут, мабуть, знесений течією. Руки були складені на колінах, наче відпочивав. Отак тобі не поталанило в горах, чоловіче! Привіз газет, навчив газетних слів, вирішив, що ми порозумнішали й підемо битися за зганьблену честь трону… Його вдарили ззаду по голові і кинули в річку з карабіном через плече. Я захоронив тіло, а новісінький манліхер і патронташі взяв з собою.

Аж з гори кинув погляд на долину. Купка вибіленого сонцем каміняччя над скульбаченим німцем. Смерть… І він теж був прямолінійний… Нерозважливий. Вигнанець з власної землі, який хотів стати переможцем на чужій! Ну, газетами багато не зробиш, тим паче серед непоступливих гірняків. Пославши в Габон десять учителів, французький уряд виділив для охорони кожного вчителя артилерійську батарею, а для охорони кожної батареї – ескадрон кавалеристів… Ти, чоловіче, навіз нам мудрих газет і переконав, що ти проти нас – муха. Мені тебе жаль.

Через годину у вигині Яловичори показався невеличкий хутір. Як і Розлуч – непримітне гірське гніздечко, населене кількома родинами, які з Божого благословення швидко розмножувалися, бо над потоком бавилося з доброї півсотні дітиськ.

Малеча спершу метнулася врозтіч, та, запримітивши вишивану сорочку і поцяткований мідними капсулами черес, зійшлась до гурту. Змішалися, як наполохані в’юни, пошепотілися, вислали до мене найвищого зростом, худорлявого, але жилавого підлітка з чорною короною кучерів і смішним на дрібному личку ламаним носом.

– Не наша зброя, – сказав хлопець і показав на карабін у моїй руці.

– Чоловіки на хуторі є? – запитав я.

– Забрали.

– А жінки?

– З товаром у полонині.

Я обвів зором осідки на пригірку. Хати – з позачинюваними віконницями, дерев’яні стільці біля дверей на метрових стовпчиках, куди взимку висаджують собачі буди, щоб не досягли вовки.

– Це Вигода?

– Так. – Хлопець торкнувся рукою топірця в мене за поясом, і сумніви його розвіялися остаточно. – Яловичора – там, – махнув у бік Стіжка, що темнів на тлі похмурого неба химерною кінською стопою. – Може, постукай до Горинів? Там двоє вернулися.

Мені відчинив худощокий, із запаленими очима гуцул років двадцяти п’яти. З вигляду – людина квола й податлива, без внутрішніх спонук і мети (порожнє річище). Та, раз на що-небудь зважившись, такі стоять на своєму до смертної хвилини.

– Конаю з голоду, – сказав я. – Продай шмат бринзи. Господар розвів руками і раптом перед самим моїм носом гримнув дверима.

– Ей ти! – гукнув я. – Зажди-но!

Мене охопила лють – готовий був вламуватися, як жандарм. Підбігши до вікна, шарпонув мотузку.

– Тебе відпустили? – припав лицем до шиби. Господар виплив із сутінків, ствердно кивнув головою.

Звузивши очі, знову відступив у глибину світлиці. Я забарабанив у шибу.

– Чого? – почулося за дверима.

Вийшов, та, зобачивши карабін, чкурнув до сіней. Я спіймав його за рукав, виволік надвір. Він був досить широкий у плечах, не набагато нижчий за мене, проте надзвичайно виснажений.

– Ти потурнак чи я? Мене привела сюди біда, а ти за людину не маєш. Шкодуєш мамалиґи – підсоби інакше. Увечері гостинцем будуть провадити наших хлопців на фронт. Я хочу налякати солдатам коней, може, котромусь із леґенів удасться втекти при гармидері. – Мені хотілося якось розтермосити цього нещасного невірка. – Ми вже один раз втекли.

Гуцул заперечливо покрутив головою.

– Дам рушницю, Гориню.

– Ні. – Він набурмосився і прискалив око.

– Німців небагато.

На висохлому лиці виступили дві гарячі плями, обведені білими пругами змертвілого від голоду тіла.

– Підеш?

Він на секунду зніяковів, випалив одним духом:

– Знаю вас! Політичні бомкарі! Мене лишили, бо я пив тютюн.

Мене чогось вкололо слово "бомкар" (згодом і Верешко не зміг мені його пом’якшити). Та я не встиг озватися – Горинь рушив на мене з розчепіреними пальцями, я сторопіло відсахнувся.

– Бомкарі!..

Я позадкував до воріт.

– Пий тютюн, – задихаючись, хрипів Горинь. – Ади. – Він зібгав пальцями шкіру на вилиці. – Видиш? Пий тютюн.

– Сам ти, бачу, бомкар. Тепер здихаєш?

Я доброї півгодини відсидів над потоком, сердито дивлячись просто себе. Згадав розповіді про батька. Гринь Супора у двадцять три роки якось удосвіта приторочив до сідла рушницю й вирушив до низового села Іспас коло Вижниці.

– Куди, Супоро? – питали пастухи, які гнали товар в полонину (батька знали в кожному осідку між Черемошем і Путилою як непокірного забіяку, котрому просто не з руки було побудувати шибеницю, настільки розцвіла цивілізація).

Підморгнувши, батько показав на захід сонця, і пастухи, все збагнувши, усміхалися у вуса. Побажали щасливого кінця, заспівали:

Ой в неділю рано півниченьки тяли,

Раненько в неділю, рано на зорі.

Ой а ще раніше легіник збирався,

При одній свічі вмивався,

При другій взувався.

Гей, коню мій, коню, скачімо в долину,

У срібний віночок вберу я дівчину…

В Іспасі батько негадано не викрав, не підмовив, а по-справжньому висватав вродливу невбогу дівчину. Третього дня пішов одним оком позирнути на родинну хату (не дай, кажуть, злидареві удачі!). На осідку ще трималася стодола, в якій можна було прихиститися. Тут уночі батько стрівся з нареченою, щось собі на радощах навіяли, бо вранці батько подався до графа просити помилування, мовляв, він не хоче відповідати за дідові гріхи, має намір лишилися на рівнині, розумом і серцем доведе, що виродився кращим, ніж отець. Пан згодився на тому, що батько відпрацює в нього за спалену дідом солому, одначе вночі підіслав гайдуків.

З обома простреленими ногами батько зопалу посадив маму в сідло. На гимчицькому перевалі ноги йому розпухли і зчорніли. Мама допровадила коня з хворим батьком до Розтоків. Через день справила похорони. Мабуть, тому, що дуже покохала батька, або через те, що вже носила від нього надію, допиталася до Розлуча. Гуцули з поваги до батька запомогли вдовиці, чим тільки могли, та вона зниділа в тузі.

Чимось батькові не подобалися теперішні гірняки, що вирішив не вертатися в гори. Чи не надто втішають вони себе, коли жити вже несила, коли треба гризти ланці зубами?

Я оглянувся на Горинів хутір і, не вірячи собі, побачив: до мене дибає плаєм зодягнутий у дорогу Горинь.

– Піду з тобою, – сказав він. Голос його злегка здригнувся.

Я подав йому рушницю, а карабін з опаски взяв напереваги.

– У вас коли був асентерунок?[56] – Передучора… Мені долягає, – приклав до грудей руку. – Я забагато випив. Брат поправився, а мені долягає…

– З нами нічого не трапиться. Накоїмо тріскоту, щоб збити колотнечу.

– І вас – з кіньми?.. У Вижниці полковник казав, що гуцулів треба мобілізувати з кіньми, тоді не втікатимуть з фронту.

– Мудрий полковник.

– А шпигуни у вас були? Наші жінки ходили до Путили на ярмарок, а у Вивозі в хурдиці – шпигуни…

Я осміхнувся. Крицяк теж нібито бачив шпигунів.

Ми залягли неподалік від закруту, де втопили німця. Мені здавалося, що це місце ще раз виявиться щасливим. Горинь поклав рушницю на землю, а сам став посеред дороги.

– Можуть над’їхати, – застеріг я.

– То ще чи буде війна?. – Як тебе звати?

– Одарій.

– Буде, Одарію. Отам, – я показав рукою за гори, – там як татари: не можуть прожити без грабунку. Там з малих літ привчають: "за кордоном – ворог".

– Змалку?

– Змалку.

– Ти бомкар. – Одарій вперше осміхнувся.

– Не віриш!

Він примружив око. Я чекав відповіді, та він мовчав. Цей гуцул був наймовчазнішим мовчуном. У гадці він неодмінно відповідав співбесідникові, та лише в гадці. Коли його язик ворушився, це була величезна праця. Деколи, дивлячись на спантеличеного співрозмовника, він знизував плечима, не в силі втямкувати, чи щось сказав, чи лишень подумав.

Він знову осміхнувся – цього разу жалісно й довірливо, і очі його потепліли, ніби звірив мені святу таємницю.

– Такий я… – Далі, либонь, прохопився язик: – А ти – впертий бомкар.

Я сів на стрімкачі, звісивши ноги. Внизу на жолобистих, полизаних течією скелях клекотів Черемош. Здавалося, не струмені води розбігаються, а змії. Долину наповнював шум. Вітер односив його до Гребенища, завертав назад. Заслухавшись, хотілося поринути в минувшину, без страху і турбот, без дивовижної винахідливості, заради хвильки спокою.

Нараз я побачив себе пастушком в полонині. Над головою неозоре синє небо, зокола, вигріваючись на сонці, спочивають старі стомлені гори. Палениця, Горби, Говерла. Я теж відчуваю втому. Мене п’янить запах квітів, присипляють шелести трав. Голоси чередників усе віддаляються, віддаляються, натомість чується нібито мій власний голос, він ніби награє щось із легенд, щось безмежне, як мрія. Мої руки ворушаться. Мені кортить заграти й повернути світові все, що він мені навіяв, бо воно не вміщується в грудях, та мені й не треба такого великого багатства. Перед зором виступають барвисті малюнки: украплені в мармур деревини самоцвітні роси, обрамлені золотими шишками ґонти на хатах… Теплими плаями стеляться мохи, поблискують намиста на дівочих грудях, глицюватими зубчиками вирізняються мережки на білих материних сорочках…

Це зі мною було. Цього я не вигадав, це справжність. Але для чого воно? Розповідають про батька: він завжди чорнив державні ярмарки, так далеко заходив у здогадах і підозрах, що дехто не міг його слухати, а потому виявлялося: все, що говорив батько, – свята правда. Як бракує його суду тепер! А я марю.

– Образився? – спитав Одарій. Його уста лишилися розтулені, мабуть, подумки казав: "Вибач". – Ти не знаєш, що було в нас!

– А що?

– Наш керманич… як наїхали німаки – зганяв хлопців під рушницю. Ми з братом лагодили вориння в полонині – то чекав із солдатами на вагаші… Ми понапивалися тютюнового вару.

– А де брат?

– У горах. Жінки злякалися, що товар реквізують… Як чоловіків. Жінки, звір…

– Вас було двоє?

– Шестеро… Батько вмер давно, не пам’ятаю.

– Жонатий? Одарій потупився.

– А брата як звати?

– Ярема.

– Імена не буковинські.

– Дідо з Галичини… Карабін де дістав?

– З німця, який нас провадив.

Сонце припікало. До вечора лишалося години зо дві. Я крадькома позирав на Одарія. У нього було невисоке похмуре чоло, широкі, гілочками розстелені брови, м’ясисті, трохи одвислі вуха. Капелюх з прим’ятими крисами служив, либонь, не першому поколінню, вишита сосонкою сорочка давно не бачила лугу. Постоли відполіровані довгою ношею, руді попротирані гачі заправлені в зіпрані доморобні шкарпетки.

Отаке-то. Судять грішники, невинні на каторгу йдуть…

А горами вже підбиралися тіні. Нараз рушили скоком понад стрімкі крутежі, як коні, й цілим табуном посунули до водоспаду. Одразу шмагонуло холодом.

Смерклося. Метрів за сто, віддзеркалюючи ще осяяне заходом небо, жеврів Черемош.

– Перед ніччю ні макам – аби далі від хуторів та жіночого плачу, який може збунтувати гірняка. Вони не розуміють, що найстрашніша розлука для гуцула – то розлука з горами.

– Гори!.. – зітхнув Одарій.

– Ми побачимо їх на тлі ріки. Солдати будуть їхати попереду. Рушниця віддає вверх. Бери на ціль нижче.

Одарій звісив голову. Мені здалося, він подумав: "Кожна пташка своїм носиком живе".

– Звалю на дорогу смереку, – сказав я. – Коли коні понесуть, ні один не вирветься.

– Вали.

В Одарієвому голосі прозвучало щось лиховісне. Я одійшов на кілька кроків і зупинився. Було таке відчуття, що цей незбагненний чудернацький Горинь вибере менший гріх і вистрілить мені в спину. Оглянувся. Сірів камінь. Десь за ним причаївся Одарій.

– Пильнуєш? – запитав я чужим, майже Верешковим, голосом, коли той каже: "Минуле – брехня. Минуле – надщерблений викопний глечик".

Одарій не відгукнувся (а може, щось проказав мовчки?).

– Я швидко, – кинув я в згущені, синюваті присмерки. Та мене щось підштовхувало бігти. "Чого я не вірю йому? – кричала за мене кров у скронях. – Бо не по-людському прийняв? Буде біда, коли всі такої заспіваємо. Станемо біді у забавку".

Знову озирнувся. Каменя не видно, але Одарій мав би мене бачити на тлі річки.

– Чорт!

Я видряпався на скелю, запустив у смереку топір. Сік її, мов якусь марюку. Тоді вперся ногами в скелю, наліг плечима. Ноги в мене здерев’яніли. Туманилося в голові. Так зі мною було, коли йшов на німака. "Смерть… Смерть…"

– Чия смерть? – спитав я вголос.

Одарій відсунувся до стрімчака, звільняючи місце для мене.

– На ціль нижче, Одарію, – нагадав я ще раз. Кроків за двадцять темніла звалена впоперек дороги смерека. Далі – вже фіолетова річка і чорна стіна ночі на плечах гори. Одарій кашлянув. У цю мить захиталися схожі на дитячі човники силуети. Погримувало обіддя коліс, скрипіли осі. Щось важке і велике, як кривда, пересувалося між горами.

– Навіть цівки карабінів видно, – тихо промовив я.

Примірявся. І не вірив механізмові, який гріли мої руки. Та хтось у глибині ночі, хто стирчав на тлі ріки уламком сірника, несподівано зник.

– Що з тобою?! – закричав я на Одарія, не почувши пострілу. І знову мій голос був немовби Верешків. Над водоспадом метушилися тіні. Я вражено дивився на них і чув Верешків голос: "Минуле – брехня. Це ланцюг абсурдних зобов’язань і претензій". – Чого не стріляєш? – гримнув я на Одарія.

Постріли пролунали водночас. Над шляхом зчеркнулися вогні смолоскипів, кілька їх метнулося вперед, і над поваленою смерекою здибився палаючий золотогривий кінь. Поки я дослав патрон, кінь перемахнув через дерево і промчав мимо. Я послав йому кулю навздогін. У березі зашурхотіла ліщина, хтось дико зойкнув: очевидно, кінь з вершником зірвалися в Черемош.

– Бий сучих синів! – вигукнув я і з піднятим карабіном кинувся до возів.

Темряву над водоспадом розсікали смолоскипи. Іржали попечені коні, стогнали знівечені вогнем солдати. Нараз втихомирилося. Десь посередині обозу гукнули:

– Випрягай!

– Крицяк! – скрикнув я. – Гей, Крицяче! Я Супора! Я Оксен Супора! А добре ми їм поголили чуби? – Над дорогою миготіли смолоскипи, і я додав: – Побачили, як горить живиця? А це гуцульське сонце, псяюхи!

Раптом мене хтось підняв над землею і пошпурив на скелю.

– Дурня корчиш? – глухо, мов з печери, сказав Максим Третяк.

Голова переповнилася гулом, та я спробував усміхнутися, схопився на ноги, поточився, оперся руками на скелю.

– Хто тебе просив? – погрозливо спитав Сергій Верешко.

– Яка в тому слушність? Га, боги-пани-добродії? – штовхав мене під боки Данило Крицяк.

– Скарати за сваволю!

– Ми мали свій план.

– Карайте. – Мені стало байдуже до всього на світі. Провівши долонею по чолі, відчув під пальцями кров. – Карайте.

– Ти знаєш, чого громада не волить воювати? – заскрипів Максим Третяк.

– Не знаю. Карайте.

– Зв’яжіть руки і ноги й однесіть на мого воза, – гаркнув Третяк. – З ним ще хтось був. І того туди ж.

Верешко обплутав мені руки шкіряним швачем. Дивлячись, як він запобігливо виконує Третякові розпорядження, я подумав, що він і зашморг накине, не змигнувши оком. Привели Одарія. Я вирішив мовчати. До ранку гуцули охолонуть. Третяк – загониста людина. Одначе мене душила образа на Верешка.

Він був потомственним плотогоном. Ходив з дарабами від чотирнадцяти літ, поховав під Ворітцями батька, трьох братів і сина, та не полишив небезпечної роботи. Його вербували сплавляти ліс на Дунай, Віслу, Золоту Бистрицю. Він знав кілька мов, його передбачення завжди справджувалися, а поради виручали із найскрутніших обставин. За це його любили і недолюблювали, бо легше повірити в рай на землі, ніж у те, що за людиною нема ґанджу.

Йому було під сорок. Це був високий, міцно збудований чоловік з карбованим суворим обличчям і гострим чіпким поглядом. Та, коли на Третяковому лиці з’являлася усмішка, він весь засвічувався мудрим теплом, і в такі хвилини кожен почував себе немовби винуватим за його повсякчасну стриманість, потребував відкрити душу.

До його хати ходили мов по відпущення гріхів, і він для кожного знаходив розумне слово, та, коли треба було що-небудь ухвалити громадою, коли, щоб не вдарити лицем в болото, Крицяки і Верешки починали пророчими голосами бабські теревені, йому уривався терпець, він зводився на весь свій велетенський зріст і кричав: "Ви не на суді, чорти б вас побрали! Вас ніхто ні в чому не звинувачує! Про діло кажіть, не показуйте, які ви мудрі!" Тоді всі гуртом нападали на Максима. Двірником[57] вибирали когось іншого, забувши, наскільки важливо мати на цій посаді тямущого чоловіка, а через тиждень нищечком – у хату бокораша: і Крицяк, і Кошута, і Верешко.

Я любив дивитися, як він веде сплави. Красень! Розставить ноги на весь пліт і ніби вросте в нього. Я носив йому їсти на Ворітця – тут, перед водоспадом, бокораші робили постій. У камінній вибоїні ріка несамовитіє. Завжди підстерігає смерть чи каліцтво, бо досить у верхогір’ї випасти маленькому дощику – води прибуде на півліктя, а вже рве і заносить зовсім інакше, ніж перед тим. Третяк полуднує і поглипує на пороги. Очі круглі й нерушкі. Зморшки застигли кістяними пругами. Дивиться на бистрінь і наче уявки пливе-промовляє: "Ти бестія, Черемоше, але і я дідько". А вже як рубають линви, то вже справді не людина, а диявол. То вже одне: дараба, річка, він.

Третяк одружився у вісімнадцять літ. Звістку, що такий молоденький леґінь привів жінку, гуцули сприйняли похмуро. Але Максимові вже тоді не потрібно було чужих настанов. Згодом про його пригоду розповідали на кожних вечорницях.

Рослий і дужий, та з вигляду дзьобатий підліток, Максим прибув до підгірного села Мигове біля Берегомета. Тамтешні діди докумекали по що, змовилися покепкувати. Є, кажуть, гарні дівчата, але найвродливіша давно чекає пари, відважного леґеня. І біда: відважний ніяк не трапиться.

Максим здогадувався, що діди хитрують, одначе йшлося про відвагу! Серед ночі рушив до старої напівзруйнованої доменної печі – гамарні, як її називали в Миговому та й поза Миговим.

Між іншим, я чув про це з Максимових уст і пам’ятаю до дрібниць. Барон Мустаца[58] якось сказав: "Славам не треба ні хліба, ні води – аби мали що пам’ятати і згадувати".

Навколо все притихло, ніби заслухалося скрадливими кроками темені. Знічев’я зітхнув бук, дзенькнув кришталями інею, як молода намистом. Спохватився, випростав гілку, проте знову зашелестів, і з розколини берега на нього з пересторогою зашушукала лестлива річка Мигавка. У вишині над головою небо випустило соромливу, як вранішня росина, зірку. Ця з переляку над безоднею закліпала, через мент, ніби погомонівши з хмарою, аби та трішки одсунулась, викликала для розради ще кілька дружок. І затанцювали, і все завмерло, звівши на них затуманені солодкою дрімотою очі.

Десь близько, не далі, як на переліт шпака, вгадуються гори. Товариство замислених віків… Стіжок із Довбушевими печерами! А там – стрімка ущелина, кряжевий заслін – як гребля, – і нема із прірви виходу.

Діди розповіли таке. З села не чутно, та коли сісти на потрісканому пні біля гамарні, то навіть взимі, коли земля скована морозом, ухо вловить шурхіт, схлипування, посапування, немовби хто повзе дном яруги. А межи тим – коли-не-коли – дівочий сміх.

Підходжу. Б’ють вічні теплі буркути, булькотять гази над болотом, де колись черпали руду. Чекаю – сміху не чути. Задумався і… забувся.

Ті самі діди мені говорили, що після татар гамарня належала панові. Селяни відрами брали болото, вимивали руду, багато їх щоліта захлиналося в багнюці. Та став до ремесла один сільський леґінь, який показав при ділі незвичайний хист. Щоб хлопця не переманили інші магнати, пан поселив його в маєтку. Одначе через тиждень леґінь відмовився жити в поміщицькій садибі. Можновладцю доповідають: "Має дівчину в селі; голуб до голубки на край світу полине".

Зачепило це пана за живе. Став присікатися на гамарні. Одного разу в болоті втопилося троє селян. Кинули роботу інші. Над’їхав панисько – січе наліво і направо налигачем, досяг і леґеня. Той як мав у руках залізний гак, яким вигрібав перегарки, так з ним на пана. Замахнувся, але ж пана не сягнув – коня забив.

Зчинився шарварок. Гайдуки – до легеня, він їх гаком косить. Посіпак було щось зо три десятки, відтиснули хлопця до гамарні, той забрався на вершок, що лиш кулею дістати. Минає день. Гайдуки сидять. Другий день. Третій. Село чекає, збирається піти проти поміщика. Четвертого дня жмикрут виїхав удосвіта з рушницею…

Отоді поблизу гамарні нібито й пролунав страшний зойк, а відтак сміх, який чується вночі над заваллям. Це легенева наречена з розпуки заголосила і втратила розум. Казали, що пішла лісами й пропала, але ж вернулась, вибралася на гамарню і… стала березою. Що пан не вигадував – дерево розривало корінням мури, поки половина печі не відкололась.

Дивлюся – справді: маячить стіна гамарні, а на ній росте береза. Вмостився на пеньку, тримаю напоготові рушницю (в ту пору на підгір’ї появилися вовчі зграї), та нема сміху, лиш береза тонко видзвонює голим віттям. Думаю, прокляті діди послали бісові в пащеку, а самі регочуть за поставцем.

Вони таки втішалися винцем у крайній хаті, в молоденької вдовички. Вихваляли парубка – бодай його і ворог хвалив! – і піднімали на кпини за зелений розум, Удовичка те слухала-слухала, тоді відпрошується до сусідки позичити дідам кисленьких огірочків. У хоромах обмотала шаллю голову – й до гамарні.

Я завмер, побачивши жінку. Вона мовчить, я ні пари з вуст. Але взяв себе в руки, кажу: "Якщо ти та, про яку мені оповідали в селі, то візьму за жінку, бо вмієш бути вірною". – "Я та і не та, – здавленим голоском відповідає молодичка. – Але правда: вмію бути вірною". – "Скільки ж тобі літ? Ти так довго самітна?" – "Сімнадцять". – "Не може того бути", – кажу. "Так". Розповіла, що повінчана в п’ятнадцять, чоловіка невдовзі по весіллі дерево вбило. Живе сама, а хто не знає, як одинокому тяжко, які маркітні ночі… Ох і втер я дідам носа!..

– Ти артист, Максиме, – сказав Данило Крицяк, що теж слухав цю оповіданку.

– Не опришок і не артист, – відказав Максим. – Запізно вродився. Зате, як всі зрозуміли, не вмію жити. Багато теревеню про владик.

Крицяк оскалився:

– Таки не вмієш! А жити стало ліпше. І шибениці по горах не стоять.

– Хруню ти, хруню, – похитав головою Максим. Крицяк не образився. Він не вмів ображатися, хоч лий помиї за комір, що ж? Найдубовіший з "твердих".

– Невже скарає мене Максим? – питав я себе.

Він усеньку ніч мовчав. Аж перед досвітком насунув на брови кресаню і оглянувся.

– То знаєш чи не знаєш? – запитав.

– Що мені знати? – стрепенувся я.

– Чого не волимо йти на фронт?

– Наслухався теревенів про владик… Максим зітхнув.

– Зайшла гора в тяж, та вродила мишу. Вимажу ведмежим салом і пущу псам.

– Наших погнали, як овець, – озвався Одарій.

– А тебе хто просив стріляти? – накинувся на нього Третяк.

– Я не пішов би…

– Чому ж стріляв?

– Я хворий, – тихо промовив Одарій. – Мені вже однаково.

– Мені! Їм! – Третяк підняв над нами бичисько. – Марш з воза, до бісової матері! Завтра побалакаємо перед сходом.

Одарій стрибнув на дорогу й подався до свого хутора. Я зашкандибав біля Максимового воза. Бокораш застиг у такій позі, ніби його настромили на розпечений спис. Я заждав Крицяка.

– Хочеться спати? – запитав Данило.

– Чого ви напосілися?

Данило посміхнувся і, мов не з ним я корогодився, намисливши вбити німака, проспівав:

– То, Ксеню, здобувається довгим життям. – Повернувся до мене півбока, подав пушку з тютюном. – Максим нагримав?

Я з такими людьми не вмів розмовляти.

– Ти засів як убивця, – лагідно мовив Крицяк. – Гай, гай…

Помовчав, а коли заговорив знову, в словах бриніла насмішка:

– Поділили нас, розворогують, і мало хто кумекає, до чого ведеться. Ділять, щоб об’єднати, об’єднують, щоб розділити. Політики! їм уже не так територія потрібна, як населення. Коли потурчиш населення, є з кого набирати армію. Тоді ти дужчий. Хапнеш по сусідству ще шмат земельки. Там потурчиш людей – ще далі підеш… Але ти, мабуть, поспи. Не переймайся. Третяк сьогодні осердився, а завтра помилує. Його треба розуміти.

– Розуміти, що все в світі підраховано, зважено і поділено? – сказав я.

Данило окинув мене співчутливим поглядом.

– То він розбив тобі черепок, Ксеню. На твоєму місці я… Запроваджує кулачну дисципліну! Хто йому дав право?

– Чого вам треба, Крицяк?

Данило підібрав губи, як вигнаний з корчми пияк. За мить вийняв з-під сидіння тайстру, застелив хусткою коліна і заходився снідати. Я зійшов до річки, помився і решту дороги додибав пішки.

Я проспав весь день і всю ніч. Розбудили трембіти. Аж не вірилося, що не кликали перед громаду. Я лив у таз воду з відра. Раптом у плюскіт вмішався сторонній уривчастий стукіт. Я вибіг з хати. На царині метушилася орава жовнірів, на протилежному схилі їх було як мурашин, шнурочками піднімалися на течери, займали порубище під лісом, обсипали курені. У кінці села не вщухала стрілянина.

Зі сну я не прийшов ще до тями, і в моїх вухах колихалася якась мелодія. Надзвонювали слова: "Невже тобі на таблицях залізних записано в сусідів бути гноєм?.." І мелодія, і слова були під ситуацію. "І суть гряди їх до сего дня…" – бубоніло в голові під такт скорострілів.

– Втікай! – спам’ятав мене Данило Крицяк, що біг до лісу мимо осідку.

Я, закам’янівши, дивився, як до воріт тюпачать незвичні ходити в горах німці. Переповідають, що у хвилини крайнього напруження Наполеона хилило на сон. Мабуть, у кожного свої дивацтва. Мені у такі хвилини спливають на гадку уривки забутих віршиків. "Земля – це грядка, удобрена людським трупом…" Сплутаними ногами дістався я до хати, запхнув під скриню рушницю, накинув на плечі кептар узяв карабін і набої. Надворі розлився срібний димчастий ранок. Над горою котилося червоняве сонце.

У селі когось ловили. Хтось кричав і просив пощади. Билися об стіни гір уже поодинокі постріли. Я збіг у яр. Тяжко загупало в скронях. Звівши очі на царину, спостеріг, що солдати обходять мене горбами, аби відрізати шлях до лісу. Поприсідали, як рибаки, наставили дула карабінів, чекають. Я повз поштриканою копитами стежкою. Дзюрчав струмок. Кувала зозуля.

Вони повсідалися, як гості. Прошу до столу!.. Я схопився на ноги і побіг. Куля зірвала з голови кресаню. Друга прошила кептар, запахло смаленою вовною.

Зупинився аж за поясом лісу. Немовби вдруге цього дня прокинувся, обвів зором ще засніжений пруг стелючих верб і жерепу, прочалапав опливною цариною і повернув назад. Полонина ще була мертва. Тут не було де прихиститися.

Сонце стояло тепер високо, майже в зеніті. Я зміркував, що до села годин зо три ходу. Якщо Максим Третяк дався в руки живим, то про мене подумає: "Оксен? Ми недогледіли, як виріс звір. Я шкодував його, бо сирота, бо по натурі – гуцул. Якби навчити розуму, щось би вийшло. З ним лиш треба було поморочитися, а де мені було до цього? Тепер він блукатиме нетрями до кінця війни. Та він і годиться хіба що на розплід. Не було Бога – був батіг, не стане Бога – буде батіг…"

Край лісу я ще раз оглянувся на царину і остовпів: на моїх слідах клубкувався ведмідь-будак. Рвав під собою землю, задирав сонну роздратовану пащеку, мов дорікав сонцю за передчасне пробудження.

З хвилину звір дурів од сліпої злості, потому зобачив мене і на животі став повзти вниз. Нюхнув мій слід, звівся і смішно замахав передніми лапами, мовби кажучи: "Заспокойся, Супоро! Я висмокчу з твого вуха трохи крові, і розминемося друзями". Я вистрілив. Ведмідь витягнувся, мов не чекав такого привіту, ковтнув повітря і звалився. Мабуть, він сприйняв смерть як продовження сплячки.

У гущавині схлипувала на зсувищі болотяна ріка. Ліниво шурхотіла ялинова рамінь, у прогині хребта проглядала перша зелень. На полонину завітала весна. Починається існування заради смерті, смерть відступає заради життя.

Коли стемніло, я обережно вибрався з чагарів: на осідку горіло багаття. Сновигали солдати, сиділи навпочіпки біля вогню й пекли на прутах шматки баранини. "Отут записано, – подумав я, – обійдений ти чи одурений. Добрий вам вечір, ласкаві гості!"

Хату оповили сутінки. Контури розпливлися, лиш ніби гвинтом закручувався причільний, освітлений багаттям протес. До солдатів я не відчував ненависті. І страху не було. У такому стані душі мудрець подався б на скит поміркувати, в чому неприродність людського життя в суспільстві.

Преспокійно вийнявши заворітницю, я пройшов до повітки, розібрав ґонти в даху і зі сливи переліз на стришок, а звідти сковзнув у жолоб між голови коней. Мозок у кобили затьмарений якимись видіннями, вона й вухом не повела. А її син Ломикамінь затремтів од утіхи, терся мордою об плече, хапав губами руку, голосно, схвильовано дихав. "Усе, що послав Господь, – шепнув я йому, – треба сприймати як бажане. Треба говорити, що завдяки нашій волі, нашим прагненням і зусиллям збудовано кращий світ".

Крізь щілини в дверях поблискувало полум’я. Я осідлав Ломикаменя, розшукав під жолобом стару смушеву шапку, відв’язав кобилу і тихо відчинив двері. Солдати на оборі весело ґелґотали, смакуючи печеню. Я пустив Ломикаменя до виходу. Коли він переступив поріг, усією вагою подався вперед. Відчувши вершника, якось мудро, по-своєму розцінивши ситуацію, Ломикамінь вскач метнувся на вулицю. Ззаду, порозганявши по обійстю солдатів, мчала кобила. Видно, німота не втямила, що трапилося: погоні не було.

За перевалом на півдні, між Саратою і Перкалабою, шуміло царство незайманих хащ. Я гнав щодуху, немилосердіш бичуючи коня, поки той не зноровився (мабуть, збагнув дрімучим серцем, що з господарем щось недобре і ліпше діждатися днини). В узворах вили вовки. Ломикамінь кодував на місці. Коли притюпачила його мати, поволі рушив назад, і я його не зупиняв.

Перед ранком ми знову опинилися біля села. Що б то там про мене не думав Максим Третяк, я розумів, що й хвилини не проживу на самоті, не знаючи, що сталося з іншими. Лишивши за горою коней, я прокрався на цвинтар. Хлопчаки гнали на пасовисько товар. Усе текло собі як завжди, і важко було взяти на віру, що з гуцулами затіяли якусь комедію. Я підкликав Крицякового Михайлика.

– Багато-багато німців, – захлинаючись, як Олена, коли розповідала щось смішне, сказав хлопчик. – Тато втекли в гори. Півкута заперли до парохової стодоли. З тамтого краю когось убили. А Максима Третяка покалічили, бо хтось доніс, що бунтує гуцулів. Німці в хатах. Не думають забиратися, доки не виловлять усіх рекрутів. Ріжуть баранів, пиячать…

Михайлик обірвав себе, не сміючи говорити про щось інше, що відбувалося на його очах і страшно збентежило.

– Принеси мені, Михайлику, поїсти.

Мале скотилося до кладки, та одразу й вернулося, перелякане до смерті.

– Тебе обходять солдати.

Я сховався з Михайликом у канаві, що захищала кладовище від спливних дощових потоків.

– Біжи до корів, Михайлику.

Хлопчина пірнув між дерева на узгір’ї, нижче лісового кордону. Дерева невеличким гуртом купалися у сонячному сяйві і немовби промовляли: "Дивіться, як нам привільно і добре!"

Я скипів од гніву: до мене наближався середнього віку чоловік із золотим шнурком через рамено, розсуваючи револьвером віття… Довкола в гущавині акації потріскували під чобітьми сухі гілки. Офіцер кидав на боки веселим поглядом, певне, був не проти схопити гуцула власноруч. Я став за камінний хрест. Коли офіцер відштовхнув галузку, я вперся йому карабіном в груди. На німаковому чолі запотівся туманець росин.

– Кинь револьвер, – штрикнув я дулом карабіна.

Може, він знав українську мову, бо заокруглив очі і розчепірив пальці. Я підняв револьвер і видобув з-за пояса ніж. Офіцер зблід і точнісінько, як ведмідь-будак, замахав руками.

– Марш! – просичав я. – Гуцули беззбройних не вбивають.

Я показав німцеві на край цвинтаря, та нерви його не витримали: схопившись руками за голову, він сів на могилу. Теж заточуючись од напруження, я чкурнув на прочесану половину цвинтаря і виярком став підніматися на течеру. Мене помітили на зрубі, пустилися навздогін. Загриміли постріли. Кулі рикошетом відбивалися від землі і, зблиснувши, димчасто-золотими бджілками фуркотіли за крутіж.

В узворі мене чекав нудний від безділля, високо змахуючи головою, Ломикамінь. Цього разу й кобила неспокійно бликнула на мене білками, потому вишкіреними зубами, мов зі злості, скубнула білястого сухотрав’я. Я плигнув у сідло, зробив невеликий гак до зимарки за інструментами, необхідними в пустці, і весь день їхав не озираючись.

III

На півторакілометровій висоті скаженіли вітри, їм ніби хто доручив перемітати вже зсірілий, як попіл, сніг. І вони працювали, як самозречені раби.

Я заходився копати землянку. Замерзла глина не піддавалась. Тоді я крутив кіньми, доки не відтавало під копитами, і відкидав землю на боки, вивершуючи стінки. Вночі навідувалися вовки. Поскулювали, видимаючи очі, вражено дивилися на багаття і підстрибували з непевності, ходили довкола ями до сходу сонця і кашляли від диму, як старці.

Під гранітним стрімкачем бив теплий буркут. Вода виявилася солонувата. Я мочив у ній козулине м’ясо, тоді обліплював глиною і клав під багаття. Третього дня мені здалося, що зуби збилися в щільник, який ось-ось вивалиться з рота. Почав збирати бадилля дикого часнику і жувати з глицею.

Щоночі і мене, і коней засипало снігом. Я вкривався промерзлою шкурою ведмедя (цього теж забив у напівсні). Нарешті зашалював яму жердям, укрив гіллям, присипав землю, зробив двері, збив довкола землянки частокіл – і стало затишніше.

Яровицю я знаю як свої п’ять пальців, тому спершу мені й на гадку не спадало, що я втікач, що всередині я вже злий, дратівливий, як конаючий звір. Мені здавалося, що я посланий громадою лагодити до літа кошари, та погода несподівано зіпсувалася й треба подбати про себе. Я беріг сили, доглядав коней, а сонце от-от виручить. Тоді поратимуся на стаї, потому пастухи приженуть товар – і все увійде в звичну, віками второвану колію.

Та одного дня мені раптом без будь-якої причини стало тоскно. Я силкувався ні про що не думати і так, мені здалося, загальмував біг думки, що в голові стало порожньо. І тоді переді мною немовби піднялася сіра безкрая стіна – безвихідь. Я щохуткіш вкладався спати, щоб її не бачити.

Мені снилася Крицякова Олена. То я її покидав, то бачив біля печі за кухонною роботою, то вона втікала від мене. А якось заговорила.

– Ти здурів, що так живеш, Ксеню. Приведи собі дівчину.

– Де я знайду таку, як ти?

– Є, Ксеню. Ій-бо, є.

– Як її зовуть?

Олена вимовила ім’я так тихо, що я не почув.

– А де?

І знову не розчув відповіді.

Потому бачив Олену з Максимом Третяком. Вона сміялася, горнулась до Третякового плеча. "Дивися, дивися! – жахнувся я. – Що собі Максим думає! Від нього за таке відвернуться люди". Нараз Третяк став Одарієм Горинем. Через мить я побачив себе з Оленою, Олена плакала. "Коли уві сні сльози, – подумав я, не прокидаючись, – наяву – радощі".

Іншого разу перекинувся словом з Оленою, а відповіла мама, мене пойняв жах, бо не запам’ятав ні маминого обличчя, ні голосу. Я встав, розчахнув двері. Над скитом висів зубець місяця. Я його видів і минулої ночі, але тоді він висів вигином в інший бік. Мені стало так моторошно, що я мало не збожеволів.

Вітер шелестів гіллям жерепу. Десь покапувала вода. Від цих поодиноких звуків у душі повставав божевільний вереск. Я пройшовся в надріччя, міркуючи: "Подивися! Ти запанував над околицею, навіть вовки не показуються, втратили надію на дармову поживу. Ти пануєш, чоловіче з манліхером! Не побивайся. Вранці вибереш з хитрих саморобних капканів небіжниць-козуль, оббілуєш, спечеш, вичиниш шкурки, намикаєш коням трави, принесеш хмизу для ватри… Набіжить вечір – вкладешся між кіньми спати, як княжий дружинник, що втікає з полону. Ти не перший і не останній. Кріпися!"

Сум’яття неначе розвіялося. Та, коли я вернувся до землянки, мене знову охопила паніка. Я шарпонув двері. Наполохані коні посхоплювалися на ноги. Я припав лицем до Ломикаменевої шиї і застогнав.

Коли зійшло сонце, я довго не наважувався вийти надвір, а вийшов – мене вразила тиша. Приклав до землі вухо, та не вловив жодного звуку. Земля мовчала. З тої хвилини вирішив розмовляти сам з собою.

У дяка я перебував під наглядом чотирьох жінок: дякової жінки, її пристаркуватої сестри (старої діви), їх мами і бабки. Перших двох я кликав тітками, двох інших – бабусями, коли я вернувся з Сучави, старша бабуся, похитуючи головою, розповіла, який то я був маленьким.

– Таке, бідне, терпляче, – виразно причувся мені її рипучий голос. – Зима, а воно: "Неси, бабуню, надвір". Тре кулачками посинілого носика, а до хати ні! Потому вже пасти гнало. Впихаю за пазуху балабушку, а воно, сердешне, соромиться. Відмахнеться, біжить без нічого. Додому вертає голодне, аж просвічується. А наллєш молочка – "Дякую файно. Не хоцу".

Я осміхнувся, ще щось пригадуючи, та з очей хлинули сльози.

Якось усі жінки з осідку поїхали до Вижниці на храмове свято. Прибилися пізно вночі. Я лежав з гарячкою. Мене мало не до смерті побив п’яний дяк.

У світлиці голосно сварилися, потім бабуні верещали, потім до ранку про щось радилися. А вранці Максим Третяк одіпхнув з порога дяка й забрав мене до себе. Максима я побоювався, він здавався мені непривітним. Та він того-таки дня виїхав сплавляти ліс. Я лежав під кожухами, і Максимова жінка поїла мене молоком зі спасівським медом.

Максима не було кілька тижнів. Привіз мені з Кутів справжні червоні гачі і гаптований лейбик. Потім завжди дарував мені що-небудь, коли вертався із заробітків, заплатив майстрам за те, що полагодили хату і повітку в супорівському осідку. Я тоді вперся, що буду жити сам, мені нікого не треба. "Добре, – всміхнувся Максим. – Але їсти приходь". На ніч я перебрався на спадщину, та передриґонів надворі, побоявшись зайти до темної світлиці. Якби мене на купі листя спросонку захопила Третякова жінка, ми б якось порозумілись. Та перед "прямолінійним" Максимом я не забажав виглядати нікчемою, "їду на два роки до Румунії, – сказав бокораш. – Залишайся з Катрею". – "Ні до кого не піду", – відрубав я. Максим розгнівався й пішов. Я два дні проголодував, тоді наді мною змилосердився Данило Крицяк: "Будеш з Трояном нести товар. Він одинцем нудиться й не пантрує.

Бабуні мої трималися донедавна. Вмерли дячиха, її сестра, а вони собі животіли, не міняючись від спливу літ. Коли Юр Кошута прийняв мене до ватаги, я за два сезони став ґаздою. Мені виплатили за роботу гуртом овець і жеребною кобилою. Я безповоротно покинув Крицяка. Якраз у ту пору прабабка зламала ногу. Придибає взимі на милицях, і ми собі побалакаємо! Вона крізь сльози описує, який я був маленьким, а я пробую уявити, як "кулачками тру синього носа, а до хати ні!..". На закінчення бесіди прабабка говорила одне й те саме: "Боже, яке життя довге й коротке!" І клала на скриню нову книжку з дякової бібліотеки.

Бабуні повмирали в один день три роки тому. Казали, що вони стали відьмами-чередівницями, що їх одночасна смерть – не випадок, це наврочено, але я не боявся викликати їх уві сні й балакав з ними досхочу.

На рівнині сади вже, либонь, відцвітали, а на Яровиці щойно відходила зима. Сніг зчорнів на заметах, ніби походила по ньому немитими ногами лінива темінь. На проталинах гойдалися на вітрі тендітними пелюстками бриндушки, осипалися котики на вербі-стелючці. Сонце дбайливо огрівало землю. Необавки сніги з’їлися, срібна шапка на Томнатику зменшилася, і здавалося, що гора вростає в небо.

Я почав їсти корінці трави, щоб не випали зуби. Їв пелюстки бриндушок. Вони були терпкі на смак і пахли талим снігом.

Мої гадки й далі клубочилися довкола призабутих подій, але ті події одна за одною вигасали в пам’яті, залишаючи по собі болючу порожнечу.

Майже тиждень я марив своїм недоладним дитячим коханням. У Сучаві Крицяків Троян фліртував з маленькою, повновидою і патлатенькою Олею Побережник. Мені тоді було шістнадцять, вона була на два роки старша. Передаючи їй листи від Трояна, я з приголомшливим зачудуванням позирав на округлі груди, засмаглі руки. Оля здогадувалася, що я тужу за нею, але я не смів сказати їй більше двох слів, і вона, до краю бентежачи мене ясними спокійними очима, нарікала, що Троян їй осоружний (кістлява вішалка з гусячим лицем), що покохала б іншого. Мене немов приковувало до землі, я душився, боячись зітхнути. Олин батько працював учителем. Через рік його звільнили з посади "за образу трону", і сім’я потрапила в жахливу скруту. Якось, дивлячись на мене, Оля мовила: "Хто добивається, той неодмінно доб’ється. А кому до всього байдуже, того світ забуває". Мені здалося, що тепер, коли ми зрівнялися в бідуваннях, вона готова серйозно поставитися до мене, але я не прийму її жертви… Я перестрів дівчину в місті і сказав: "Ти того стала прихильною, що цвітуть акації". Десь я чув, що в цю пору жінки зрадливі. Олине личко стало таким нещасним, що я утік, аби не впасти на коліна. Невдовзі Побережники виїхали із Сучави. Мені досі крається серце, як згадаю засмучене Олине обличчя.

… Від днів, коли я жив у дяка, аж до першого мого виходу в полонину тепер була пустка: я заново переболів усім, що трималося в пам’яті. Мене почав охоплювати хмільний розбишацький настрій. Хотілося кричати й сміятися, та мовчазні верховини з огидою вертали кожен згук. Мабуть, я дичавів.

Я годинами дивився на полум’я ватри, поринувши в забуття. Вночі мене стискала тривога, землянка здавалася мало захищеною, кортіло заоратися до темної печери і замурувати за собою вхід. Якось просидів біля багаття цілу добу. Голодні коні били копитами землю і рвали поводи. Ломикамінь заіржав, нарешті йому вдалося скинути кантарок і вийти із землянки. Я з несподіванки ледве його не застрелив, хоч чув метушню і як зарипіли двері, коли кінь виходив. Він на мене й не глянув. Довго пив воду з буркута, тоді рушив попасом довкола землянки. Трохи згодом визволилась кобила. Теж напилася води, стала навпроти мене і довго задумливо хитала головою. Одвернувшись, я видивлявся на розсохату карликову вербицю над буркутом. Те, що коні вибралися ва волю без моєї допомоги, мене втішило, скортіло щось добре вчинити, бодай подумати. Я вирішив вернутися в пустку скаліченої голодом і самотою пам’яті. Погомонів з бабунями, наслухався новин (вони в мене читали газети й були "політичними" жінками). Люб’язно випровадивши їх з хати, окинув поглядом стіни. Запорошена ікона, засниділе дзеркало, мисник з кількома горщиками, скриня, лежанка, ослін, дерев’яне відро. Повний супорівський доброжиток!

У селі подейкували, що батько складав гроші, намисливши устаткувати дім після одруження. Мама тих грошей не розшукала. Коли Крицяк хутко розбагатів, казали, що він скористався з батькового "скарбу". Але це плітки. Данила підрятувала продана до Відня хата. Захмелівши, він розповідав про торги. "Пани художники теревенили про мистецтво і музеї, зрештою як розважливі люди перекинулися анекдотом, а я чемно підливав у келихи сливовиці. Що не поставець, то ліпша ціна…" Данило переконаний в тому, що обхитрив панів художників. Цей ніколи не почуватиме себе обійденим.

Чутки про батьків "скарб" – брехня. Кожний гуцул має "таємницю", закопане срібло і гроші не на пожиток. Колись я теж шукав забутих скарбів під лупаками в Присліпському проваллі.

Ще в хаті була завбільшки з молитовник книжечка. Я її в полонині визудив і ніколи потім не розгортав. Вона лежала на підвіконні. Обкладинки зчорніли, як рами. З часом мені стало бракувати відваги перекинути одну-другу сторінку, бо все там було докором і плачем.

Вночі знялась хурделиця. На ранок полонина була вкрита півметровою товщею снігу. Струмок перемерз, поточина наповнилася жужелицею. Я розчистив стежку до джерела, напоїв коней. Подумалося: самотність починається з тої секунди, коли людина доб’ється бодай найменшого комфорту. Знайшов собі роботу – і я ожив. А вночі над землянкою завила вовча зграя. Я запалив оберемок хмизу. Вовки повсідалися за частоколом, повтикали у щілини морди і почали заводити на всі лади. Я застрелив одного. Зграя тут же роздерла труп і скотилася в нетрі. Розвиднілося. Я наносив гілля для ватри, позабивав щілини в частоколі, чекаючи нового нападу. Зграя привалила ще за дня. Та замість учорашньої нахабності я завважив в очах звірів дивну розгубленість. Я негайно ж дав їм поживу. Зграя накинулася на ще живого вовка, ледь переждавши запах порохового диму і позбувшись замішання. Не минуло години – вовки знову вернулися. В їх очах світилося голодне чекання. Мені зробилося бридко. Підперши зсередини двері, я закутався у ведмежу шкуру і пролежав без руху майже півтори доби. Я дуже ослаб, гадав, що вже не зведуся. Присилував себе пожувати в’яленого м’яса, трохи оклигав, попорав коней і знову впав на лежанку. За ніч сталося диво. Коли вранці я видибав із землянки, полонина парувала під сонцем, тільки в ярах ще біліли латочки снігу.

Я ледве переставляв ноги. Пустивши коней на царину, сів на осонні й поринув у дрімоту. Раптом мені причувся тупіт стада. Я розплющив очі. Вечоріло. Тупіт почувся виразніше. Де ті сили взялися! Я щодуху помчав на горби, вечорові сутінки стікали мимо додолу, і мені здавалося, що я видобуваюся з безодні.

Наверху я зупинився. Десь у пропасті ґелґотіла отара й світився смолоскип.

– Агов! – закричав я у нестямі.

– Гей! Гей! – озвалися після короткої паузи.

– Люди! – закричав я ще голосніше, пітніючи й обливаючись сльозами.

– О-го-го-го! – полинуло горами таке вже гуцульське, що я готовий був умерти від радощів.

По хвилі долинули жіночі голоси. Якісь пискляві й безпорадні.

– Люди!

Голоси обірвалися, вогник згас, овече блеяння кудись відсунулося.

– Примарилося…

Спав я чи втратив свідомість, а вже потім приснилося: що бігла до мене з розпростертими руками Крицякова Олена, я кинувся назустріч, та щось невидиме не давало нам зійтися.

– Ксеню, вставай! – упало на мене громом. – Простудишся. Земля сира.

Я не міг збагнути, що зі мною поруч навпочіпки сидів Данило Крицяк, підходили якісь жінки, якийсь леґінь.

– Ти як тут опинився, хлопче? – спитав Данило.

– А ви?

– Яз вигодськими молодицями. – Крицяк показав на жінок і зробив шельмівський рух бровою. – Я їх надибав того ж дня, як утік з Розлуча. Навідувався Одарій. Каже, хлопці помаленьку втікають з війська. І наші розбіжаться.

Жінки налили нам у глечата молока. Данило кивав на молодиць:

– Ота, бестія, палка… Коли таке діло… Світ – шкереберть. Та не дається. Ти походи.

– Жартуєте, старий я!

– Всі ми люди… – Він швидким поглядом ковзнув по руках. – Живі люди… То лиш в акторів нема власної долі, вони завжди грають за інших. Ця дівчина буде твоєю, так і знай.

– Дурний ти, стариня, – пробурмотів я. Молодиці чули нашу розмову й ніби замащували усмішками смуток на скорбно стулених устах.

– Це – Ярема Горинь, – сказав Данило про юнака.

– Більше не п’єш тютюн?

– Можу тобі зварити.

– Він і так мов з хреста знятий, – заступилася за мене котрась із молодиць.

Я стрівся очима з "неприступною". Губи її ворухнулися, наче просили пробачення, що їх власниця – вродлива молода жінка, крицяк облизався і потер чоло.

"Ви всі так далеко втекли від горя, – сказав я про себе, – що забули про сувору дійсність".

Лиш Ярема був справді опечалений. Видно, навмисне заподіяне собі зло лишає глибшу рану, ніж кривда від чужої руки.

– Вас хурделиця погнала з полонини?

– Таке звіялося, та й, гадаю, надовго, – відказав Данило. – Пристаєш до нас?

Я був просто щасливий. Ярема перегнав до гурту моїх коней, привіз речі, і ми до сутінків устатковували колиби. Після вечері зайшла бесіда про війну.

– Війна закінчиться, пани добродії, за два-три місяці, – заявив Данило. – Нині – вік розвою, народи порозумнішали. Ніхто вже не волить ходити навзгинці. Але про нас не забудуть, ще примусять розкопувати ці гориці – тут залізо, золото, срібло. Гуцулів перевищать, як індіян. Як, Ксеню, вчитель побережник тлумачив цю акцію?

– Дайте спокій, стариня.

– Хтось-то бідкався: "Доме мій, домовино моя!" Таке й наше. – Крицяк потайки глипнув на молодиць, вдоволено осміхнувся і додав: – Та поки що не варто трудити голову, треба жити. Я певний, що війна скоро закінчиться.

– Дав би Бог! – хором підхопили молодиці.

– Клянуся, через два-три місяці помиряться.

Вночі Данило розштовхав котрусь із жінок і повів на горб. Вернулися хвилин за двадцять. Жінка простяглася біля молодиць, а Крицяк сів на нари смоктати люльку. Я несамохіть зітхнув.

– Не спиш, Ксеню?

– Зміна місця.

– І зі мною буває. Закуриш?

– Відвик.

– Ми з Яремою мало не розцілували Одарія за тютюн. Замолоду я мріяв стати ватажком опришків, завести срібну люльку…

– Ви?

– Атож. Та ми всі, Ксеню, цим перехворіли. Всі, як багатою ріднею, оточували себе пишнотами, отаманували, носили вбрання, розшите золотим позументом, кохали найвродливіших дівчат, роздавали бідним панські маєтки.

– Про вас я ніколи не сказав би.

– Що ти про мене знаєш! Я мріяв стати невловимим хлопцем-щезником, який, не лишаючи сліду, переходить кордони, нині забавляється в Угорщині, завтра в Польщі, післязавтра десь у Румунії чи навіть у Туреччині. Я все мав, щоб стати таким щезником. Я й ходив так, як малювали опришків, так само прив’язував тесак до череса, опирався на дробовик…

Крицяків погляд, мабуть, став при цьому палким і проникливим, уста смакували зухвалу посмішку, в тілі вгадувалася готовність до наступу і оборони. Він і слова вимовляв, як гордовиті лицарі Чорногори: недбало, з неприродними крутими наголосами і закінченнями, з таємничістю лиха й злостивою м’якістю. Він казав кутіж замість крутіж, плови замість спливи, делінь замість далінь.

– Я справді мало вас знаю…

– Всі ми – відголоски опришків. Ми свавільні, нас чорти носять де треба й нетреба, часом підводимо громаду, а ламаємо голови – нас громадою й оплакують. Видно, люди завжди потребували бачити той особливий вирід, з яким у пам’яті оживає історія.

"Он що! Цікаво, що я напатякав би, якби побавився з молодицею?"

– Відгомін опришківщини скріпляє душу гірняка. "Втішителю!"

– Ми – не розквітлий квіт нових повстань. Та життя намірялося невесело пожартувати з нами. Нічого, прийде і наш час.

– Ви, стариня, двоєдушний, як цимбаліст у старости на хрестинах.

– На більшу ласку я в тебе не заслужив! – образився Данило.

– Спіть. Я хворий і злий.

Перед досвітком з півночі долинув гул канонади. Я розбудив Крицяка.

– Що ж, стріляють, – сонно пробурмотів Данило. – Ми тут, вони там…

Вийшов Ярема.

– Війна.

– Одарій коли приїжджав?

– З місяць тому.

– Доглянь кобилу, Яремо. Я їду.

– Ой, не рипайся.

– Їду. Ще цей Крицяк нутро вивертає.

– То через баб.

– Спробую добратися на ваш хутір.

– Але ж небезпечно? Я знизав плечима.

– Як не вигнанці, то втікачі, як не втікачі, то вигнанці… Доглянь коняку. В разі чого покинь на Крицяка.

З куреня вийшов Данило.

– Прощайте, стариня.

– Ти куди?

– До людей.

– Так нагло?

Крицяк зацькованими очима обдивився видноколо, махнув рукою й заховався в курінь.

В дорозі мене переслідували його очі. Його не виснажив голод, не сточили сумніви, він лиш забагато метушився порівняно з колишнім Крицяком, але очі говорили, що в ньому щось навіки надломилося, щось він таке знав, чого не знав ніхто.

Одарія не застав дома. Довелося довго переконувати хлопчат, що я "свій". Нарешті спровадили мене до зимарки, де ховався Горинь. Мовчун став говіркішим.

– Війна? – перший запитав він.

– Січуть м’ясо. Світ, як школярка на цвинтарі, втрачає невинність. Відтак заголосить: "Мене зґвалтовано! Ось він, тримайте!"

Одарій засміявся. Мертві рубці забіліли на обличчі, як оголені хрящі.

– А винних не буде, – відказав.

– Хіба якісь поодинокі зловмисники. Що чувати, Одарію?

– Експедиційні банди вже нібито доловили рекрутів. У Чернівцях гостювали росіяни, австріяки знову "визволили" місто. Кілька наших хлопців втекло з фронту. Розповідають, що німецькі агітатори закликають гуцулів вмерти за злуку обох Україн.

– Я оце з вашої стаї. Крицяк там за пароха.

– Максим тебе не відшмагав?

– У нас хто споріший – тому гонор, той і суд чинить. Та ні, обійшлося.

– За зустріч – по чарці? – Одарій добув з торби пляшку сливовиці.

– П’єш?

Одарій зніяковів і перестрибнув на інше.

– Зо мною ще двоє. Пішли на роздобутки. "Напиваєшся, того балакучіший…" Нараз мені чогось стало не по собі, наче потрапив у западню. "Чортові нерви!" Одарій простягнув чарку. На дні плавала якась червона крупинка. Мене взяло підозріння.

– Спершу ти.

Одарій вихилив, закусив бринзою, налив мені.

– Ті хлопці надійні?

– Тобі мало, що зіслизли з фронту?

– Давно?

– Як воно на біду, то й у кваші зломиш пальця. Пий. І заспокойся. Що це з тобою? Ти знаєш, чого я пішов тоді на тевтонів? Бо подумав, що ти не маєш страху. Ти припав мені до душі. Я подумав: "Піду тепер з ним – колись він піде зі мною". Я радий, що ти тут. Радий, що ми ось такі. Гадаєш, що Крицяк допоможе Росії, Кошута – короні й наші ж люди віддадуть гори довколишнім царям! Гадаєш, що, замиривши Крицяка з Кошутою, досягнеш раю! Гадаєш, що вони нічим не різняться, єдинокровні брати, випоєні молоком одної мами, і їх суперечка – дрібничка. Дивуєшся, чому вони ще не перегризли один одному горло?! Але ліпше нічого не думати. Добре, що ми ось такі… Я піду за тобою, ти – за мною… Але я вже п’яний… Наш парох оженився з молодою хутірською гуцулкою. Сміх! Нелади. Вона прагне простоти, окрику, навіть кулака, бо гуцулка, а він – вчений парох, балакає з нею, як з панею… Нелади… Ми – гуцули…

Мені в голову вдарив хміль. Я вже не знаю, чи ми допили горілку, чи вицідив сам Одарій.

– Я давно хочу сказати, – чув я мовби крізь сон, – давно… Ну, чого ти хотів би в житті найбільше? Га, Ксеню? Я нікого не скривдив. Коли я хворів на тиф, мені примарилося, що вбив людину. Я той сон ненавиджу. В мене дооре серце, мене люблять діти… Не смійся.

Вернулися дезертири. Реготали, показуючи на нас, теж пили горілку, потому наступила ніч.

Я прокинувся пізно, ллопці зібралися біля віконця. Щось скоїлося. Мого карабіна на лаві не було.

– Лежи, – сказав Одарій. – Нас оточують.

– Де карабін?

– Заховали. Німаків стільки, що не перестріляєш. Ліпше, щоб взяли без зброї.

– Das Kind hangt an seiner Mutter, – почулося знадвору. – Wir warten dir am Ausgang…[59]

– Комусь одному треба вийти, – сказав я. – Їм донесли про одного.

Хлопці позвішували голови.

– Я тут не загрів місця, піду я…

Чоловік двадцять німців палили цигарки неподалік від зимарки, й тільки один чатував з карабіном біля дверей.

– Ich bitte Sie um Entschuldigung[60], – усміхнувся солдат.

Я гадав, що він відпровадить мене до своїх і на цьому закінчиться, та, на лихо, солдат зазирнув до зимарки.

– О! Guten Tag! – весело гукнув у присінку. – Bitte. Bitte ans Luft[61].

IV

Ескадроном, до якого нас зачислили, командував тридцятилітній Ернест Міттельштедт (той невдатний майорик, якого я мало не порішив на розлуцькому цвинтарі). Побачивши його, я буквально занедужав. Та він мене, мабуть, не впізнав. Він взагалі мав звичай дивитися поверх наших голів, як священик, хоч був уважний і дехто з гуцулів став до нього горнутися.

Міттельштедт розмовляв по-українськи. Він полюбляв повторювати: "Я противник принципу Фрідріха II, що солдат повинен боятися офіцера більше, ніж ворога". Водночас він не забував нагадати, що на ньому "сором предків, які вкрили себе неславою під Грюнвальдом". Ми слухали його мовчки, як личить солдатам. Це, видно, не влаштовувало бравого офіцера. Якось він вишикував ескадрон і власноручно зняв з наших грудей хрестики.

– Я, – заявив він, – пірроніст. – І висипав хрестики до смітника. – Є на світі один Бог: меч справедливості. Світ несправедливий, і його треба поголити шаблями. Виховані в любові до Христа біля Ізенгеймського вівтаря, тевтони жадають бачити повторення образу Божого в кожному воякові. Це огидно.

Іншого разу Міттельштедт проходив мовчки перед ескадроном добру годину. Почервонівши, як парений рак, тихо й гнівно почав:

– У 1348 році в Німеччині вибухнула чума. Церковники звинуватили в цьому невірних і все єврейське населення знищили. Ви собі уявляєте? Що армія має спільного з церквою? Я прогнав священика, який прийшов вас причащати. Лютер, потопивши в крові селянський бунт, сказав: "Я, Мартін Лютер, під час бунту вбивав селян і закликав, щоб їх убивали. На моїх руках кров. Але я піднімаю очі на Господа Бога, бо він звелів мені так чинити".

Ми терпляче слухали, німо перезиралися, не розуміючи, чого йому треба, знизували плечима. Та це було краще, ніж повзати по плацу. Ці тиради, зрештою, створили Міттельштедтові популярність.

– Великі проблеми вирішуються залізом і кров’ю, – казав він. – Чиї слова?

– Не знаємо, – посмілішавши, кидали зі строю, і всі починали дуркувато реготати.

Міттельштедт вичікував, доки не втихомиримось, дозволяючи й собі хихикнути, тоді хмурився і викрикував:

– Бісмарк! Опріч німців, після війни навряд чи хто-небудь знатиме, за що билися. – Скосив очі на небо, примружився, презирливо похитав головою, мовби кажучи: "Що ти можеш, Боже!.."

Ескадрон сколихнувся, заливаючись сміхом. "Ти теж "прямолінійний", – подумав я. Одначе з часом переставав вірити, що навесні одібрав у нього револьвер.

– Ich bin von der Wichtigkeit meiner Aufgabe durchbringen![62] – якось вигукнув Міттельштедт грізним, металевим голосом, від якого волосся стало дибки. – Я виліплю із вас справжніх солдатів імперії. Ви станете сіллю землі від Берліна до Багдада.

– Так би спочатку! – загомоніли хлопці.

Ми прозвали Міттельштедта "білим дідьком". Він був натоптаний, але по-військовому гнучкий тевтон. На повному лиці постійна гримаса невдоволення, залисини далеко пірнали в шапку пшеничних кучерів. Усмішка була якась нудна і хвороблива. Якби не гострий погляд, який приковував і опановував увагою, у вічі йому, мабуть, не хотілося б глянути. На дозвіллі ми на всі лади копіювали його голос і манери. За взірцем безглуздої формули "Штик – це знаряддя…", регочучи, творили визначення всього, що попадалося на очі. Ложка – це знаряддя для черпання супу, ґудзик – це знаряддя для застібання ширіньки…

На огляді Міттельштедт, єдиний з-поміж ескадронних командирів, заявив полковникові, що його люди не готові до бойовий операцій. Наступного дня привезли кілька бочок бринзи і наварили мамалиґи. Міттельштедт повів нас на склад, нам роздали гуцульську ношу.

– Вам дозволено лишитися в домашньому однострої, – посміхаючись якимось своїм гадкам, повідомив Міттельштедт.

Це заступництво швидко окупилося. Ми перейнялися планами свого командира, його настроєм. Досить було йому нахмуритися і зблиснути очима, як розпалювався весь ескадрон, гуцули ладні були на все, щоб йому догодити.

Нас розквартирували в попівському будинку навпроти церкви. Очевидно, ми стали готовнішими для служіння імперії, бо Міттельштедт не заперечував священикові навідуватися в ескадрон. Нас щодня водили на молебні. Дитячий хор виконував церковні гімни, півтисячі солдатів стояли навколішки у присмерках церкви.

Непомітно зникали зелені куртки і появлялися кептарі в інших підрозділах. Пішла чутка, що створюється гуцульський легіон.

Ми клячили з похиленими головами. Напевне, це було зворушливе видовисько, бо священик покидав церкву з почервонілими заплаканими очима і низенько вітався з усіма стрічними офіцерами. Можливо, це було виявом вдячності за добре вишколення "дикого щепу".

Між церковними банями гніздилися голуби. Прилітали до попівського будинку, ми їх годували, почуваючись батьками беззахисного світу.

Якось священик почав проповідь надто схвильованим голосом. Ми подумали: "Відступають!" Та помилилися. "В армію приїжджає цісар", – проквилив попик. Вдень і вночі ми навчалися марширувати й віддавати почесті, та, коли справді приїхав хтось з цісарської родини, нас загнали в ліс. Хлопці розвідали, що гуцульський легіон створено завдяки клопотанню "певних місцевих кіл" і ще не знати, як це сприйметься у Відні. Ми нетерпеливилися від безділля.

– Обридло!

– Треба втікати…

– А командир отримав премію, – сповістив Одарій. Нас немовби підслухали: наступного ранку Міттельштедт повів нас у напрямі до фронту. Ми їхали в червоних гачах і гаптованих півкожушках, кресані затикали букетиками чорнобривців. До череса в кожного прип’ятий топірець, на грудях карабін, збоку шабля… Здавалося, ми зібралися на якусь дивацьку оказію.

Чи навмисне підібрали таке завдання, чи це сталося випадково, але "операція" виявилась маленькою комедією. Ми налетіли на спішених кавалеристів біля польової кухні і захопили їх у полон разом з табуном коней. Увечері до попівського будинку прибув полковник й виголосив подяку.

– Ми перехопили російських вістових з депешами, – сказав полковник. – Ескадрон посіяв у рядах противника таку паніку, що про вас повідомлять як про відмобілізовану бригаду. Тепер росіяни втікатимуть, тільки-но забачивши ваші кресані.

Ми ходили іменинниками.

– Якщо це війна, – сміялися хлопці, – то чому ж досі не забрали Москви? – Та й не буде голова в скрусі! – сердито бубонів Одарій.

– Після цього не один захоче показати себе…

До тої днини мені було важко на рівнині. Перед очима все розпливалося, я нічого не міг запам’ятати. Мені ввижалися смерекові вивороті і ребра гір, безкрає видноколо наступало на мене, як марево. Коли ж проїхався галопом між рядами людей з піднятими вгору руками – став бачити рівнину. Міттельштедт виліпив з мене солдата, сіль землі…

Нас перекинули ближче до фронту. Ми з Одарієм заквартирували в мельника. В приміщенні школи через дорогу стояв штаб. Після муштри Одарій ліг спати, а я вийшов до воріт покурити.

– Парубки, значить, – розповідав хтось за шкільним парканом (мені було видно тільки кресані), – доходимо до Іспаса, але цього кордупля з собою не беру. Прив’язую до дерева за селом, аби вночі самому не вертатися – страшно, – а сам рубаю ялицю, несу до дівчини в двір, хай подивляться, що господарський син, навіть коли на вечорниці йде, про діло думкує…

Хтось засміявся у відповідь, і я аж за чуба схопився від несподіванки: Максим Третяк!

– Третяк! – гукнув я.

– … А то ще таке було. Зима. Хурделиця. Троє нас підговорили одного жупана-парубка[63] відвезти нас до Мілієва на вечорниці. Тому не щастило в селі знайти дівку – трохи був пришелепуватий, – не дався упрохувати. Санчата летять, коні добрі, прибуваємо в самий раз. До жупана кажемо: "Коней пильнуй, щоб не вкрали". В хаті три дівчини, нас троє, скрутили ґнота, лампу на підвіконня, аби жупанові було відрадніше, самі ж, як мовиться, ближче тілом до тіла. Коли всувається жупан. Дівки по кутах, соромливо озираються, не те… Тоді я йому газету в руки. Чи він захотів гонор показати, чи задрімав, але до світанку чипів на лаві з перевернутою догори дригом газетою.

– Третяк, – покликав я ще раз.

Максим вийшов на вулицю. Він схуд, як дубова дошка, ледве переставляв ноги. Я тримав між долонями його невагому руку й боявся пустити: в ній зовсім не відчувалося життя.

– Вам легше, маєте час на побрехеньки, – сказав я.

– А ти в ескадроні, який прославився? – запитав Максим. Голос його був хрипкий і надірваний.

– Мене спіймали на Вигоді. Тепер славу здобуваю.

– А мені поламали кості й зробили слугою. За вістового. Розлуцькі є з тобою?

– Нема.

– Донесли на мене. Донесли, відтак зібрали делегацію просити помилування, а все звалили на тебе. Пильнуйся.

– Он як!

– Бережися. Вдавай ревного захисника корони. Там буде видно. – Він ворухнув загостреним борлаком. – Якось буде.

Крізь тугу в очах зблисла іскорка, між зморшками мелькнула тінь усмішки. Подав руку:

– Я часто біля коней. Приходь. Вітрові служимо – димом платять… Отака суча доля! Але приходь.

Я вернувся до воріт. За шкільним парканом хтось знову заходився розважати Максима.

– Червона від сорому ходила в його двір, а мати запирала ворота… Збивали росу здебільша жонаті… Нічого не купиш, хоч одягайся в око літ…

Я вийшов за село. На левадці легіонери, розстеливши на траві сардаки, пили самогон. Мені подали склянку. Я випив. Знову нудні й безконечні теревені про жінок.

Одарій ще спав.

– Випити хочеш? – підняв йому голову з подушки.

– Не хочу.

– А я випив і ще б хильнув.

– Ліпше проспися.

– Твоя правда…

Серед ночі мене розбудив шум дощу. Мучила спрага.

– Куди? – ворухнувся на своїй лежанці Одарій.

– Напитися.

– Не заблукай до мельнички.

– Хіба старий пішов пильнувати статки?

– Так…

Я зняв з себе кептар, розхристав сорочку, та мені все-таки щось заважало, стискало груди і голову, давив клубок сплутаних, скривавлених, мов живих, думок, жива павутина спогадів, і я себе за щось починав ненавидіти.

– Принеси й мені напитися.

Я відчинив двері до хатчини. Голосно закалатало серце. Я обурювався, та водночас розбирала цікавість і я легенько торкнувся постелі. Мельничці було років тридцять, кругленька, як обарінок, рум’яна галичанка.

Вона оніміло сиділа на ліжку й тремтіла, кусаючи кінець рядна. Я ліг біля її колін. Я ще був пригнічений і роздратований, але вже готовий посміятися й піти, якби молодиця сказала: "Щось ти неуком виріс, хлопче…" Я міркував: "Вставатиме – покладу знову на ліжко. Ляже сама – відсунуся. Закричить – ударю…" Та молодиця беззвучно тремтіла, підігнувши під себе ноги. Я торкнувся стегном її крижаної ступні, і мені стало тривожно.

Сизо сіріло вікно. Я встав, виглянув у двір і без жодної гадки, не відчуваючи ні втрати, ні розчарування, перейшов на другу половину. Одарій сидів на ослоні зодягнутий, тримаючи на колінах оголену шаблю.

– Ти чого?

– Був ведмідь у коморі? – зло засміявся Одарій. Шпурнув шаблю на скриню і, сопучи, ліг.

– Принести тобі води? Він мовчав.

Запілля день при дні наповнювали гуцулами. З літніми новобранцями прибували перестрашені підлітки. Село зачервоніло від сардаків. Тисячі пар постолів збили в піну важку пилюку на вулицях.

Ескадронні командири допомагали формувати нові відділи і нас полишили під орудою виборних старшин.

Осінь була напрочуд теплою. Ми голяком вилежувалися на березі Дністра, прали білизну, глушили рибу, розважалися самогоном. Ніхто не хотів думати, що нас чекає завтра, здавалося, це і є наш одвічний спосіб існування.

Я зчаста провідував Максима Третяка. Він був мені радий, але мовчав. Можливо, ставився до мене як до блудного сина, що раптом звідкілясь вернувся і ще не знати, яка йому муха сяде на носа. Може, це був іспит? Може, він чогось сподівався від мене?

Якось Третяк вмостився навпроти мене і зміряв уважним поглядом.

– Коли заженуть в окопи, нас тут чимало збирається перейти на російський бік.

– В полон? Ні! Я тоді – в гори.

Третяк більше не сказав ні слова, а згодом почав мене уникати. Я вирішив, що через мене й він завагався. Тим часом легіон доукомплектували. Полковник Штрайт виводив нас у поле, садовив кружка і томив промовами. "Мій легіон, – повторював щосекунди, – мої легені, з такими орлами я не пропаду". Подейкували, що має десь "свою руку", інакше нас уже послали б у бій. Це був спокійний і статечний чоловік років сорока, цілковита протилежність імпульсивному Міттельштедтові. Він кожному тиснув п’ятірню і підкреслював, що воювати в складі його легіону – велика честь.

З Третяком Штрайт розмовляв особливо ввічливо. І смішно було дивитися, як при цьому Максим стає наввипинки, мов стара діва біля недолітка. Зрештою, я перестав на це звертати увагу. Мені було досита. Мене з колиски повчали чужі люди, і я ніколи не розумів, чого їм від мене треба. Чужі люди наламували мене то в один бік, то в інший, так начинили, що мене через це не покидає відчуття катастрофи. Моє життя уявляється мені суцільною халепою.

Мрійного сонячного ранку Штрайт оголосив збір. Ми кінно рушили довжелезною вужівкою понад Дністер. Форсували Серет, піднялися на гору, вибили з якогось сільця дві роти піхотинців і завершили операцію рейдом уздовж російських траншей. Про це писали і російські, й австрійські газети. Росіяни повідомляли, що противник силами дикої гуцульської дивізії добився тимчасової переваги у Придністров’ї. Штрайт читав нам це перед строєм.

– Сіламі дікої дівізії, – повторив він, скрегочучи зубами. – Ви чуєте, хлопці? Хто з вас грамотний – п’ять кроків уперед!

Увесь стрій відкарбував п’ять кроків. І нема дивниці. Нас таки вчили-переучували. Вчили примусово, бо цісар піклувався про імперію від Берліна до Багдада.

Полковник вийняв хусточку і витер сльозу. "Ось плоди нашого виховання!" – казали його помутнілі очі.

Після цього нас уже не забували. За два тижні легіон очистив від росіян усе пониззя Серету. На захопленій території спішно будували укріплення. До першого снігу на десятки кілометрів простяглися дротяні мережі під високою напругою, повиростали сірі парасолі бункерів.

В середині листопада у складі з’єднання нас переправили на Буковину. У вигині Дністра навпроти Козачівки, де колись вбрід ходили на Хотин полки Сагайдачного, ми знову форсували річку й накоїли лиха в російському тилу, загрожуючи взяти залізницю зі Жванця до Іван-Пусте, що саме будувалася.

Проти нас кинули бригаду донських козаків. Донці рушили в бій на шаблях, ми спокійно перед їх носом спішилися, вдарили пекельним рушничним і кулеметним вогнем, стрибнули на коней, промчали з кілометр назад і, перешикувавшись, широкою дугою охопили козацьку бригаду, потіснили її з флангів і примусили відступити за Козачівські вали.

Польовий маршал Франц Конрад фон Гецендорф два дні вручав нам як винагороду бритви і шматочки мила. Відтак нас відвели в резерв. Ми знову доглядали коней, вимінювали на самогон російські трофейні кожухи, кашоварили, залицялися до галицьких дівчат. Фронт стояв за кільканадцять кілометрів. Розповідали, що офіцери, аби під час затишшя не підупав "моральний дух воїнства", зчиняли перестрілку. Все закінчувалося тим, що озивалися гаківниці і піхота вмовкала. Знову над траншеями піднімалися димочки, а полями никали шоломи між снопами кукурудзиння – військо запасалося паливом.

Якось я стрів розлуцьких. До мобілізації Іван Кошута мав славу норовистого парубка зірвиголови. Тут же став мовби не тою людиною: втихомирився, спокійно, з холодним осміхом лаяв Австрію і Московщину. Захар Доскоч мав уже два хрести, але й він плювався, коли згадувалися царі.

– Ти знаєш, – сказав Кошута, – які колінця викидає начальству Максим Третяк? Боюся, що його розстріляють. В "Оголошенні" мовиться одверто: "Стріляти на місці кожного, хто запідозрений в зраді чи ворожих виступах проти держави". Максим ризикує життям. Ми – гумористи. По-моєму, нині в цьому єдиний порятунок. А Сергія Верешка пам’ятаєш? Поранило в першій же сутичці, вилікувався і щез. Вже десь біля молодиць гріється.

Я запросив хлопців на квартиру, роздобув пляшку горілки.

– Показна жінка, – буркнув Кошута, коли господиня принесла закуску. – Як там наші, Захаре? Ох, притулитися б…

Доскоч сумно усміхнувся.

Бесіда пішла про те, як ми скидали в Черемош конвоїрів, відтак вернулися до "вічної теми", і я подумав, що Кошута має рацію – наш порятунок у гуморі.

– Хотів лишити Данилці ляльку й не встиг, – торохтів Іван. – Називається, бережу жінку. А молодичка – вогонь. Гадав, потішу досхочу, а вже тоді… Вона в мене чистокровна гуцулка, стариня засватав ще на хрестинах. Потому її родичі жалілися, мовляв, вітрогон, не матиме Данилка чистої години. Мій старий прочув те й каже: "Або міняй натуру, або шукай собі сам дівчину, я ні за що не відповідаю". Ніби так легко гуцулові змінити натуру!.. Вискакую за ворота, біжу в поточину чекати Данилку. Їй лиш чотирнадцятий почався. Дріботить по воду! Кажу: "Твої закомизились, не дають тебе за мене". Вона почервоніла. Кажу: "Я тебе так само не хочу. Ти навіть цілуватися не вмієш". А вона: "Вмію!" – "Ану?" – "Ану!"

– І вміла?

– Додому я її вже не пустив. Кажу, треба нам у парі жити і вчитися. Приводжу на осідок, стариня аж закашлявся спересердя, тоді відсилає Данилку до мами на другу половину, а мені тицяє дулю: "Поки не підросте, ти й на слід її не ступиш. Втямкував, бицюго?" Хлопці, три роки з дівкою під одним дахом як по різні береги, навіть за стегно не вщипнув. От покарали! Сказитися можна. У неї вже груденята вибрунькувалися, стан виформувався, а ти носом шморгаєш… Дай Боже, Ксеню, за твоє здоров’я!

– І вам доброго здоров’я, хлопці. Ви мені, браття, душу вивернули.

– Тужиш за горами? – співчутливо спитав Захар.

– Поки що ми на своїй землі… Кошута люто відкинув чуба.

– Проклята доля. Перетлумлять. Чому не воюють на своїй території? Якось мені спало на гадку: ми сто років племено, двадцять – народ. То племено, то народ, то племено, то народ… Чи може бути інакше? Може, заспіваємо, хлопці?

Не чекаючи згоди, Іван почав:

"А вже третій вечір, як дівчину бачив,

Ходжу біля хати – її не видати:

"Вийди, дівчино, вийди, рибчино,

Вийди, серденя, утіхо моя…"

Пісня завдала всім болю. Доскоч звісив на груди голову, на чоло впали посивілі на війні кучері! Він не мав слуху, підхоплював гугнявим голосом кінцеві слова: "Не вийду, соколе… Брешеш, рибчино… Було б не сватати…" Іван усміхнувся скупою, схожою на презирливу гримасу усмішкою.

– Пошукай, Ксеню, ще пляшку горілки.

Коли господиня вносила літрову плесканку, всі ми перезирнулися: так, потрапивши до чужої хати й нікого не заставши, людина дивиться на образи, хотіла б вийти, та чогось незручно, почуває себе злодієм.

– Була не була! – Захар наповнив чарки.

– Я тобі не сказав, – почав Кошута, – що пише Данилка про Крицякову Олену. Пише…

– Облиш, – перервав його Доскоч, скосивши на мене очі.

Я чогось стерп. Випивши, похапцем знову наповнив чарки. Хлопці стенули плечима, спорожнили їх і мовчки закусили.

– Данилка пише, що Олена заражена сифілісом, – сказав Кошута скоромовкою. – Дякую, Ксеню, за гостину. Нам пора.

Вони встали з-за столу. Я подумав: "Певно, бачу я вас востаннє. Вже в кожному з вас є щось не від світу цього. Приреченість і поквапливість смертників". Хлопці з острахом оглянулися на мене. І в моїй душі стало німо, як у порожнині.

Я відпровадив їх край села, де вони квартирували, потому довго бачив їх посірілі обличчя і стверділі зморшки на чолах.

Розійшлася чутка, що росіяни готуються до прориву. З нашого боку щоночі висилали розвідку за "язиками". Солдати верталися без нічого, хоч на інших ділянках нібито щастило більше, і "язики" підтверджували ту чутку.

Дійшла черга до гуцулів. Вони вміли ступати нечутно в м’яких постолах, та росіяни мовби спитали ворожки, як з цим боротися, бо назад ніхто не вертався. Тоді стали виряджати по одному. Але й ці пропадали безвісти.

Мене витурили проти різдвяної суботи. Була заметіль. Я повз, наслухав, ішов у ріст, біг. Так мене захопив досвіток. Я ще звечора перебрався через загорожі з колючого дроту і не міг зорієнтуватися, де я, чому довкола пустка. Спершу вирішив дочекатися ночі, потому побоявся заколіти в снігах й здолав ще кілька кілометрів. Нарешті зачорніли дністрові кручі, показалося село. Я заждав на цвинтарі, поки в повітрі розсіялась паморозь. Побачив одну-єдину вуличку вздовж річки. Скрізь товпилися російські солдати, подекуди між сірими шинелями біліли гуцульські кожушки.

Через яр вела стежина до осібної хати, оточеної осокорами. На обійсті двоє гуцулів пиляли дерево. Я заховав карабін біля поваленого хреста і лиш з топірцем поволі спустився в город.

– Боже допоможи! – привітався з-за хвіртки.

– Дай Боже здоров’ячка! – ввічливо відповів один з гуцулів, затримавши пилу і по-пташиному закинувши голову. – А ти ніби не з тутешніх! – додав. – Яким світом?

Я ступив на подвір’я, вмостився на колодах.

– Але свій, – усміхнувся.

– З легіону?

– А ви, виходить, у полоні?

– Один біс, – махнув рукою гуцул. – Де полон, ще треба довідатися. – Він смикнув пилу, але тут же пустив ручку. – Усюди полон.

– Звідки будете? – спитав я.

– Ми покутські. А ти?

– З Буковини.

– Кажуть: хто хоче – сокоче, а хто не хоче – кудкудаче, – погладив вуси гуцул. – Таке й наше. Покутяни радніші бути тут у полоні, буковинці – там. Але що балакати! Кому щастя, той і на кийку випливе. Це така заваруха, що чогось певного людині не порадиш… Ти лишень зайди на хвильку до стодоли, бо дідько солдата несе.

Вони зачинили за мною двері. Заскімлила пила. Коли солдат пройшов, заговорили навперебій.

– Може, хочеш лишитися? Ми о домовилися з "сірими". Пляшка горілки… Я піду до кого треба… – з готовністю сказав вусатий.

– Якщо на таке, я ліпше втечу додому, – осміхнувся я.

– Є рада – як зрада. Воля твоя. Я ж кажу, що нині дурна година. Але ж з дому знову заберуть. Ще в штрафну закинуть! Зрештою, не до Різдва балаканка. Хочеш з нами посвяткувати – берись за пилу.

З другим покутянином, леґенем мого віку, я допиляв колоду. Старий поколов ковбани, і, змівши сніг з постолів, ми зайшли до господи. Малесенька, наповнена запахом сирої глини кімнатка, піч, скриня, лави і нас шестеро, і всім, мабуть, тут спати. Господар, балакучий інвалід, його жінка, вже прив’яла молодиця, і гарненьке дівчатко років вісімнадцяти.

– Вибачте, що тіснувато, – звернувся до мене господар, наче дожидав гостей, і подав пушку з тютюном. – Не жаліємося, бо могло б бути гірше. Знаєте історію з бідним євреєм, що скаржився рабинові на тісноту? Ну то даруйте.

Галичанин втратив ногу на війні. Проти кого йшов і на кого надію покладав, я так і не розібрав. Хвилинами в нього було знуджене, як у президента, обличчя. Тоді жінка – до доньки: "Спитай татка", "А ото якось мій Кіндрат…" – і вже втягнула його в нову бесіду, і вже він знову посміхається, бульбастий ніс з поклоном затримується проти кожного з присутніх, і вирівнюється похила спина. Здавалося, він для того існує, щоб усілякими притичними оповідями підтримувати чиюсь надію, бо та, як шелихвістка, вередує бозначого. Він не вмів сердитися, зате вмів терпіти. Коли ж що-небудь набридало, бубонів: "Пси б тебе цілували!" – і в цю мить жінка чи донька вважали за потрібне розрадити старого і підкинути нову тему для бесіди. Спершу це мені подобалося і розважало, та на кінець дня щось мене почало бунтувати. Молодиця ніби збагнула мій стан. "То він тепер архангел, – мовила, сміючись. – А замолоду такий уже був джиґун!.. Та я за нього й не пішла б, якби був апостолом".

Коли наступила година Святої вечері, галичанин виставив на скриню бутель самогону.

– Як собі знаєте, панове, а ми всі троє, – показав на жінку, на доньку й на себе, – трохи випощені. Нині в нас як у людей: слава Богові, є що поїсти. Але, кажу, ми випощені. Гріх, але без сивухи боїмося вечеряти: може, не дай Господи, поскручувати кишки. Вибачте за таке слово. Прошу до святої пшенички.

Ми зі спільної миски дерев’яними ложками покуштували приправленої медом куті, відтак по колу пішла кухва з горілкою.

Вночі мені приснилася дрімлива, палаюча від квітів полонина, і Крицяк з "непіддатливою" молодицею стояв під смерекою, білував вівцю. "Буде кров", – подумав я уві сні. І прокинувся, повторюючи: "Буде кров".

– Буде кров, – почувся шепіт дівчини, хазяйської доньки, в ніч перед Різдвом.

– Я лишуся з тобою, – тихо відказав молодий гуцул. – По святах підемо до пароха. Я – чесно… Ми, гуцули, чесні… Не бійся. Не бійся…

"Ади, як розщедрився! – мовив я подумки. – Тепер йому не скортить додому. Добрав хисту серед війни".

Вони шепотілися до ранку. Я міркував, що після "такого" мусило б бути стільки щастя, що лиш мовчати б, ні про що не думаючи.

Коли засіріло, господар сів скоцюрблено на печі, звісивши ноги. Обличчя його було розгублене. Наші погляди стрілися. Він обтер долонею лице, ліниво зліз з печі і вичовгав надвір. Він все ще, мабуть, переживав свій недоладний сон, дорікав якійсь обставині, що вчасно не прокинувся. А виходив з хати так, наче ніс закопувати мертве кошеня, смиренно визнавши, що вже нічим не запоможеш.

– Христос народився! – ґречно вклонився він, вернувшись.

– Слава йому, – відповів я машинально охриплим голосом. "Хто заразив Олену? – запитав себе в душі. – Якщо від неї заразився Данило…" – Яка надворі погода? – звернувся я до господаря, завваживши, що він став посеред хати, мовби чогось чекає.

– Лагідно. Десь далеко пострілюють. Пригнали нову партію новобранців. І теж без зброї…

В моїй уяві ожила церемонія вручення цісарських дарунків. Гецендорф роздавав мило. А Людовик XII віддячив якомусь полководцеві тим, що вручив кресало.

– І теж без зброї, – повторив галичанин, збентежено дивлячись на мене. – То ви справді збираєтеся назад?

Я кивнув.

– З доброго дива, пане. Знаєте, колись у нас лікували навідним болем. Чоловік, приміром, нездужає кишечником, а йому дають вару і припалюють п’яту. Навіть костоправи користувалися цим способом. Туга за горами, за домом – то навідний біль. Є щось важливіше, щось страшніше. Вам би цього не забувати на всю довж вашої дороги, бо ви ще молода людина. Тоді не буде диминиць під пахвою.

Проте він не сказав, що ж важливіше, що страшніше…

Я приблукав на позиції на другий день свят. Фронт занімів, солдати тинялися, п’яні, вулицями й горланили пісень.

Світ переді мною не набагато розширився після того, як я звідав російського тилу. Я лиш неясно почав усвідомлювати, що варто людину витурити з хати, зодягти шолом, який знімає усяку відповідальність за власні вчинки, і можна її гнати на грабіж, на забій, посилати проти власного батька. Орді лиш час від часу слід нагадувати, хто ворог.

Я переконався, що, як себе не тримати в уздечках, це нічогісінько не дасть. Я напився і теж горланив пісень. Вночі нас підняли по тривозі. Ми не встигли прочуматися, шаленіли від роздратування і їхали в темну безвість "когось провчити за те, що не маємо спокою, позбавлені домівки й жіночої ласки. Але нам доводили, що імперія для нас – рідна ненька.

– Ситуація на фронті змінилася, – оголосив Міттельштедт.

Нас розквартирували в тому ж сільці, де формували легіон, ми з Одарієм знову попросилися до мельника. Одарій купив горілки і захмелів від першої ж чарки. В ролі комедіанта я його ще не видів.

– Маєш щастя, що не зітяв тобі голову, – блиснув він білками, вдаряючи по шаблі.

– За що?

– За мельничку.

– Котра гостріша?

– Ти, Оксене…

– Неотесаний гуцул.

– Добра горілка. Торік перед Різдвом я кинув наживку, прив’язав до смереки дві рушниці…

– Самопальний капкан?

– … І пішов спати.

– Добрий вечір! – привітався мельник. – Яку-то веселу історію я почую?

– Пішов спати, – провадив Одарій. – Коли – бабах! Ба-бах!

– Вепр утік!

– Вепр утік, – повторив Одарій і замовк, щось пояснюючи подумки. – Дивлюся – лежить. Витяг ноги.

– Хрюкає…

– Ні. – Одарій зробив нову паузу. – Коли вепрові махом відтяти те діло, то м’ясо без запаху. Весь хутір збігся. – Одарій прискалив око, посміхнувся і серйозно додав: – З мошонки – отакенний капшук.

Ми з мельником хапалися за животи.

– О Господи! – зітхнув старий, втираючи витрушену сміхом сльозину. – А я, хороші мої, люблю полювати зайців, – і показав на фотографію. – Маруся була дівчиськом, принесу зайця, а вона допитується, як спіймав. Треба, сміюся, коли уздриш вуханя, вдарити себе в колінце, він тільки беркиць!.. Того ж таки дня прибігає з закривавленою гомілкою, плаче: вдарила камінчиком у чашечку, але заєць утік. Так само у вас з вепром, Одарію. Досить відтяти те діло – маєш гору м’яса в хаті.

– Я його перед тим забив, – спохватився Одарій, збагнувши, що чогось недоказав. Ми вибухнули реготом. Мельник наповнив чарки.

– Я, хлопці, лиш сьогодні зобачив, які гуцули дотепні. Ви не раз гомоните, а мене вбий – не встежу, що до чого. Подумайте: трохи на схід чи на захід – і вже не та бесіда, не ті звичаї, інакше співають…

Я став п’яніти. Ті гадки, які мене турбували, зненацька розбудили бурю.

– Не ліпше було б, – сказав я, – коли б ми сходилися власною волею? Ади, які ми! – забряжчав поясом з патронташами.

– Біда вимучить, біда й вивчить, – зауважив мельник.

– Нас запекли, як ту картоплю в кожушині, – гримнув я кулаком об ляду. – Вкуси і жуй…

– Е ні! – заперечив мельник після короткої паузи. – Народ не знищити. Чого ви такий – чорніший за хмару? – спитав він з суворим докором, наче я образив його особисто. – Нащо накручуєте на себе мотуз із павутини!

– Віками злиднюємо, тепер виточать кров – буде на що подивитися.

– Шок! – Одарій підморгнув сам собі й безпорадно стиснув плечима. Мабуть, це слово він вибрав собі для такого широкого вжитку, як Верешко слово "комісія". – Бомкарі, – засміявся Одарій.

– Іди, бо як шибну!.. – Я заметався по хаті, не звладаючи з собою.

– Полковника шибни, – зарепетував Горинь. – Я тебе тут не тримаю.

Я зірвав з вішака карабін і гримнув за собою дверима. Та надворі раптом забув, куди збирався, й рушив городами до Дністра. Долина мирно втягувалася в сріблястий туман. Над рікою жалібно квилила чайка. "Ще твого зойку не вистачало!" Дослав патрон, одначе чайка кудись запропастилася.

– М’якодух нещасний! – обурювався я на Одарія. – У ноги кланяється, а за п’яти кусає.

Через мить я його щиро пожалів. Застав тверезим, у тяжкій задумі.

– Шок?

– Розгнівався? – спитав я пригнічено.

– Шок! Ти мені без мила в душу вліз. – Він ще хотів щось сказати, проте запнувся й подався геть.

V

Перед досвітком з обох сторін фронту, спершу ніби пробуючи голос, відтак на повну силу заговорили гармати. Сніг зачервонівся кров’ю. Нас пішими колонами загнали в окопи на місце перебитих чехів.

– Тепер нам буде!.. – сказав Іван Кошута, хотів усміхнутися, та з рота бухнула кров. Іван навзнак упав на кулемет, біля якого порався Захар Доскоч.

Ополудні вбило Захара. До вечора трупом лягло півлегіону. Тріскотня стала звичною, люди не метушилися, навіть не рухалися – раптом востаннє витягнеться, востаннє опустить на груди голову, востаннє прогнеться в спині. Одарій ходив за продуктами, розповів, що кілька гуцулів збунтувалися. Полковник наказав їм простояти десять хвилин на бруствері, а коли термін зійшов і вони лишилися неушкодженими, власноруч розстріляв у потилицю з револьвера.

Канонада припинилася пізно вночі. Притулившись до стінки траншеї, я на хвильку задрімав.

– Ідемо на той бік, – розбудив мене Максим Третяк. – Збирай манаття. – І подався окопами далі.

Я ще як слід не отямився, а довкола спорожніло. А потому знову вдарили російські батареї. Мене двічі присипало землею. Вибухів я вже не чув і божеволів від пекельних спалахів. Як кріт, зарився у пісок, шар якого відкрився під двометровою товщею чорнозему.

Опівночі вогонь перенесли в глиб нашої оборони. Задудоніли підземними громами далекобійні гармати. Виглянувши з окопу, я побачив розвій полум’я над селом. Сів на дно траншеї, заслонив долонями лице і прокуняв до світанку. Вивів мене з забуття хрустливий тупіт сотень пар чобіт. Росіяни сірим частоколом наближалися до позицій. Я вистрибнув з траншеї, збіг виярком до Дністра і берегом зачовгав до палаючого села.

Вулицями з порваними посторонками бродили обозні коні. На мельниковому обійсті ще димівся уламок жорнового каменя, мабуть, закиненого вибуховою хвилею. Від млина лишилися обкурені підмурки. У хаті повибивало вікна і позривало із завісів двері.

Я зайшов до стайні. Одарієвого коня не було. Осідлавши Ломикаменя, я поскакав битою дорогою до Заліщиків.

Містечко евакуювалося. Та австріяки, видно, не думали відступати без бою. За крайніми будинками закопували гармати, рили сховища, встелювали поле павутиною колючого дроту.

Між тевтонами були й гуцули. Спеціальна команда відбирала в них коней для відправки за Дністер. Я розшукав кухню. Кашовар налив мені казанок супу з яловичиною.

– Ти з Городка? Я кивнув.

– Оце всі?

Я знизав плечима.

– Мені звеліли закласти запасні котли, а годувати нема кого. Ми стояли в резерві за рікою. Тепер наша черга.

Я несамохіть затулив вуха. Скільки разів чув оцю фразу: "Тепер наша черга…" Обстріляний солдат її не вимовить – він знає, що вона означає.

– Шумить у вухах? – запитав кашовар. Я похитав головою.

– Ще порцію?

– Ні.

Обличчя його було пухке, жовтожаре й нещасне. А фіолетові обличчя забитих бувають усміхнені. Несучи корогви в похоронній процесії, ми мимоволі уявляємо собі сонячну леваду з пастушком, що награє на сопілці. Смертники живуть сподіванкою, що їх врятує якесь комедійне непорозуміння…

– Я наллю?

– Ти звідки родом?

– Із Станіслава, – якось догідливо відказав кашовар, наче від мене залежало, чи роздаватиме він суп на полі бою, чи в затишному вибалку запілля. – Загалом я з Борислава. Тато був ріпником. Трудився чесно, його призначили десятником, описали в газеті, намалювали із зошитом поштових знаків і футбольним м’ячем, а він на марках не розумівся і не грав у футбол. И… утік до Станіслава від сорому.

– Може, вони хотіли, щоб він полюбив м’яча?

– Може, – простодушно погодився кашовар.

– Тоді став би справжньою людиною.

– А в Станіславі занедужав, і не дали пенсії…

Мені згадався галичанин, у якого провів різдвяну ніч. Після вечері він вийшов надвір, вернувся – "Ох морозюка!". Я глипнув на вкриті товстим шаром інею шиби. Потому сон чогось не брався. У вікно дивився місяць. В хаті сіріли сутінки, вже вистуджена піч пахла чадом. Я вийняв з-під рядна руку. Протяг – від заінеєного вікна до заінеєного порога. Щось надзвичайно рідне в тому русі повітря: здається, він спершу народжується в пам’яті, вертає на тисячоліття назад, тоді невидимим жестом прихиляє мить, у якій живеш. "Яка ти дурна! – почулося раптом з печі, де спав господар з господинею. – Що з того, що тоді італійці були в мирі з росіянами. Ногу я лишив за австрійську корону, і росіяни мені пенсії не дадуть".

Смерклося. Я спробував перейти льодом на буковинський берег. Мене вернули, пригрозивши розстрілом. Приписали до нового легіону. Тут я довідався, що росіяни обійшли нашу армію під Заставною на півдні і під Городенкою на півночі. Під Торським, Угринківцями і Дзвинячем загинула австрійська дивізія – понад десять тисяч солдатів. Трупи возили на буковинський берег.

Я ловив кожне слово, щоб не лишитися самому. Мені забракло Одарія. Він теж небагато тямив у цьому світі, але умів мовчати, а мовчанка мене вгамовує.

Наступного дня в старому заліщицькому парку солдати змайстрували велику сцену, обстелили килимами і ряднами. Полковник Штрайт сповістив, що приїжджають гуцульські артисти. Ми кілька годин простояли по коліна в снігу дожидаючи. Над головами вставали клуби тютюнового диму. Гуцули стиха перешіптувалися. Аж не вірилося, що така маса людей здатна поводитися так спокійно. Між рядами нарешті сколихнувся гомін невдоволення. Начальники, очевидно, добре знали натуру гірняків: Штрайт піднявся на сцену і мовив, що, можливо, зараз в атаку послано дивізію, аби звільнити шмат залізниці, зайнятої противником. "Я чекаю поїзда з хвилини на хвилину".

Вистава розпочалась наприкінці дня. Парк оповили сутінки. Сцену зокола обвішали гасовими ліхтарями. Сюди просто з санок виходили співаки і музиканти, нашвидкуруч фарбували брови й підводили очі, поверх суконних курток натягали вишивані сорочки й кептарі. Ніби з казки випливли пасма гір. Усі виділи, як розмотують полотно розмальованої завіси, одначе вражений натовп глибоко зітхнув і завмер у гіпнотичному півсні.

По хвилі очі спалахнули, засяяли, помолодшали обличчя, стиснулися від зворушення пальці, зазвучали прості, але вщерть виповнені найщирішим настроєм репліки. Артисти, наслідуючи гірняцьку ходу, заспішили до ослонів з інструментами. В кожній інтонації забриніло серце. Кожний натяк так багато виражав, що не було такої людини, яка б на нього не зреагувала.

– Мой, хлопці!..

– Смерічки, смеречата!..

– Течери наші узворики!

Струн торкнулися смички. Дружно зблиснули, як весла на дарабах. Вдарили по цимбалах молоточки – як придатні до найгрубішої і найтоншої роботи топірці. Плачем-тугою по високих бескидах пішла віковічна нескорена пісня про волю, закружляла, мов зранений беркут, шукаючи найглибшої пропасті, аби впасти з найхутчішого лету, не зазнавши передсмертних мук, не пустивши передсмертного зойку.

Диво-сцена, казав колись сучавський вчитель Побережник. Він казав: це чутливе і жалісливе дитя минулого. Сцена в плині століть прагне зберегти героїчні й ніжні тони пережитого людьми, на все дивиться чесними очима невинності. Сцена – це серце давнини, казав він. Сцена не вміє дивитися очима майбуття й опирається сучасності. Вона – як правда: майбутнього нездатна уявити, бо можлива лише за справедливості, а її важко в деталях передбачити, сучасному ж не довіряє. Але це магніт, що розсуває береги сучасного для прийдешнього, єднає покоління для добра…

"А тепер послужить смерті", – подумав я, одганяючи не в міру патетичний і трохи плаксивий голос Побережника.

Став збоку місяць у барвистій короні. На морозі не шебернули многолітні розсохаті берести. Не стугонів лід на Дністрі під возами з мертвими солдатами, яких доставляли кудись в поле за Хрещатиком.

Пісня пригортала серце за серцем, звільняла від темних наносів вояцьку пам’ять, визволяла руки і душу, зібгану в беззахисну грудочку.

– Ой, де! – заплакав літній гуцул переді мною, все нижче налягаючи сухими грудьми на дуло карабіна. Весь затремтів, зчорнів на очах, бо, мабуть, надто глибоко застряло в його тілі скривавлене ратище війни.

Молодий леґіник підняв старому шапку, по-материнському підгорнув з чола сиве пасмо, а чоло було запале, як у покійника.

– Стариня, – лагідно мовив леґіник, та в самого гичкою стулилися змолоду старечі губи, а подих перехопило німе ридання.

Сумирний легіт з дністрової долини напинав полотно декорації. Захиталися смереки, схвилювалося черемошеве плесо, рушили від гори до гори статечні, як жінки при надії, весняні дощові хмари.

Ой вилетів сокіл на високу гору,

Вдарила денцівка з синього узвору.

Не знав сокіл щастя, бо був молоденький,

Не знав сокіл ласки, бо виріс без неньки.

Поблукала, помандрувала гадка крутоярами, плаями сирітської долі. Знову вернулася, кинула довкола враженим зором і залементувала.

– За що?

– За що? – повторили струни цимбалів.

– Ой за що, за віщо? – по-дівочому заридали скрипки. Раптом схвильованим зовом захлинулися трембіти і стиха потому на всі Карпати одна за одною затрембітали наказ. Край сцени зупинився сивоголовий артист у гуцульській ноші й промовив:

– Браття! На тому боці – Буковина. Ворог рветься на рідну землю. Наша земля кличе вас у похід, сідлати коней і добувати з піхов шаблі.

– На коней! – громом озвався під мовчазним вечірнім небом Міттельштедтів голос.

А коней уже підвели. Ескадрон за ескадроном, здіймаючи снігову куряву, мчав у поле.

Між Тупою, Дністром і Серетом, що течуть глибокими льодовиковими каньйонами, на кілька кілометрів простягнувся схожий на язик утинок плоскогір’я. Армії стрілися чоло в чоло на перешийку проти Бедриковець.

Росіяни піднімалися з долини Серету через Касперівці і Городок. Передові загони не могли відступати, бо на них напирали, бичуючи коней на вузькому шляху, прорізаному крізь скелі, нові підрозділи. Все залежало тепер, з котрого боку залишиться хоча б один солдат-переможець.

Витягнувшись із Заліщиків, гуцульська кіннота розсипалася обабіч гостинця. У кожному ескадроні їхали посередники – офіцери з розгромлених військових з’єднань. Поряд зі мною скакав Міттельштедт: в ролі наглядача, посередника чи натхненника – важко сказати. Замість привітання ляснув мене по плечу, а коли виїхали в поле, дістав з-під сідла пляшку, надпив і передав мені.

– Звідки родом? – спитав, коли я повернув пляшку.

– З Коломиї, – збрехав я, побоюючись, що пригадає нашу стрічу на розлуцькому цвинтарі.

– Русин? – скосив очі Міттельштедт.

– Не росіянин, – зауважив я ще й заперечливо крутнув головою.

– Українець, – усміхнувся тевтон.

– Так.

– Католик.

– Православний.

– Волох. – Він знову ляснув мене по плечу й засміявся. Перегодом сказав: – Але – не румун?

Я підтакнув.

– Тут буде на що подивитися! Ти жонатий? Я відповів, що ні.

– Батьки живі?

– Сирота.

– Вчився?

– Трохи. В Сучаві.

– А-а!

Якийсь час їхали мовчки, відтак Міттельштедт поморщився і забурмотів:

– Хотів би я, щоб тут були Рорбах чи Нетцель[64]. – Ковтнув рому і простягнув пляшку мені. – "Хто володіє Києвом, той підкорить Росію…" Це слова Рорбаха. А я мовлю: "Хто дає бій на цьому ідіотському перешийку, той не володіє Буковиною".

Я ледве стримався, щоб не всміхнутися. Міттельштедт допив ром і хмикнув:

– "Козаки з Кобеляків…"[65]

Я вдав, що пильно розмірковую над його словами, та він розреготався і, лишаючи мене, підстьобнув коня.

Потім ми знову їхали поруч. Переходили то з німецької на українську, то навпаки, і я відчув, що Міттельштедт не шкодує за своїм домашнім "безталанням". Він мріяв знайти в дружині товариша, та в житті йому не пощастило, а дома не підтримали. Жінка, як погана тварина, винюхувала в його оповідях, де він промахнувся, й через день випоминала, доводячи стосунки до розриву. Вистежувати його промахи стало для Ельзи немовби спортом. Одначе це була "така дівка"! Міттельштедт "знайшов себе" у війську.

– Проте згадаю дім – щемить, – приклав руку до серця. – Я здогадувався, що Ельза зраджує. Кардові йшов п’ятий рік. Якось я допік їй, а вона каже: "Коли б я з кимось спала, то як би дивилася дитині в очі?" Ти вже й це зважила! Щоб помститися, я почав, як ви кажете, спати з дівчатами у барвінку. Це гарно звучить. У Німеччині барвінок вирощують на могилах.

Я припустив, що він теревенить, аби заглушити страх. Та показався російський пікет, Міттельштедт видобув з усмішкою шаблю і, мов вихор, помчав у бій.

Ми зім’яли ар’єргард. Далі трактом рухалася піхота. Ми рубали її до розвилки доріг на Городок і Касперівці. Потому розділилися, ніби нас хто послав просапати міжряддя й очистити всю місцину до круч над Серетом і Тупою.

Коли Міттельштедт поскакав уперед, я на мить зів’яв. Потому Ломикамінь поніс мене в криваву гущу, і я опам’ятався, як на полі усе стихло. Оглянувся і побачив устелений трупами широкий лан. Помежи полеглими подекуди пробували звестися гуцули. Я вже хотів вертатися, коли в терняках почулися голоси. Я врізався конем у кущі, одного солдата для настрашки огрів плазом шаблі, другого вдарив ногою і закричав, щоб підняли руки.

– Гуцули беззбройних не вбивають, – рівним голосом сказав позад мене Міттельштедт. – Одведіть полонених до штабу.

Солдати похнюплено ступали опередь мене. З побоїща долинали стогони. Над Добровлянами я озирнувся. Міттельштедт ішов без шапки, ведучи коня за вуздечку. Я згадав, що в той момент, коли він сказав: "Гуцули беззбройних не вбивають", – він теж тримав шапку в руці, був увесь обдертий і вимазаний кров’ю. Потому я згадав, що він повторив мої ж слова, сказані на цвинтарі в Розлучі. Отже, Міттельштедт мене впізнав. Мабуть, одразу впізнав!..

– Ану швидше! – гримнув я на полонених.

Було десь ополудні. На переправі пропускали угорський, чеський полки, далі посунули австрійці. Перед моїм зором не мелькнула ні одна гуцульська крисаня. Створений з ініціативи "певних місцевих кіл", легіон чесно вмер за корону. Очевидно, ті кола колись зіпруть вину на бездарне австрійське командування або скажуть сучасникам і нащадкам, що їх затія не вдалася через збіг "трагічних" обставин.

Полонених я здав якомусь полковникові і вже з годину придивлявся до руху на переправі, маючи намір прослизнути на правий берег. Пустився дощ. Над солдатами піднімалися клуби пари. На лід у багатьох місцях виступала вода, одначе на це ніхто не зважав. Солдати брели у воді. Здавалося, вони готові ступати й по головах і звістка, що на тому боці розтопили пекло, їх теж не зупинить.

– Ви чого тут стовбичите? – з погрозою спитав Міттельштедт.

Я стрепенувся, почувши його голос.

– А що мені робити? – Моя рука мимоволі опустилася до топірця.

Міттельштедт простежив за цим рухом. На мент його очі стали немовби незрячими.

– Полковник просив постерегти полонених, – продеренчав він недбало.

Моїх полонених саме викидали з присінка комендатури. Полковник звелів відволокти тіла під конуру в глибині подвір’я. Один з полонених застогнав. Руки його були зв’язані. Полковник сплюнув і сховався у будинку. Я мовчки простояв кілька хвилин, хоч мені кортіло закричати на весь світ. Солдат звівся без моєї допомоги і крізь плач промовив:

– Братчику…

Мені здалося, що я божеволію.

– Братчику, – повторив солдат. – Ксеню… Ти з Буковини, я – з Покуття… Не впізнаєш? Ти приходив за язиком у Святвечір, нас галичанин пригощав кутею… Ночував з нами…

Він став переді мною навколішки, як дитя, з заплаканими очима (чи то росинами стопився сніг на віях) і готовий був повзати, мабуть, думаючи, що мені велено його розстріляти.

– Наших погнали до Росії, Ксеню. А кількоро попросилися коноводами. Гадалося, дійдемо з фронтом до Коломиї й відкупимося додому. Того вбили, – показав на другого полоненого. – Ми – коноводи. Ти ж хіба бачив у мене зброю, Ксеню? Що ми знали? То – подоляк, а я з Коломиї…

Я схилився над подоляком – він був мертвий.

– То впізнаєш мене, Ксеню? Я – Смоляк.

– Смоляк, – повторив я. – Впізнаю.

Я розрізав мотузку на Смолякових руках і допоміг йому звестися на ноги. З вікна визирав полковник, але він, мабуть, нічого не бачив, очі йому немовби затягла катаракта. Я видобув шаблю, проте полковник немов закляк. Розмахнувшись, я вдарив його лезом по обличчю. В цю мить полковник, здається, кліпнув. Дзенькнула шиба…

В будинку зчинилася метушня. Я перекинув Смоляка через паркан на руїни розбомбленого будинку, сам перестрибнув, і тут уздовж вулиці закричали:

– Рус! Рус!

Залопотіли поодинокі постріли. Ми зі Смоляком припали до купи битої цегли. Повз нас із засліпленими очима в останню атаку на галицькій землі бігли австрійські солдати.

Шум стрілянини відхлинув за містечко. Коли смерклося, ми прокралися до Дністра і з годину йшли вузенькою смужечкою берега попід горою. Мені хотілося щось сказати Смолякові, та я не знаходив слів. Нарешті вдалося склеїти фразу.

– Наша громада двічі топила конвой і верталася в село.

– Нас переловили, – відказав Смоляк, зітхнувши. – В окопах змовилися й перекинулися до росіян.

– І наших багато здалося. В нас були розумні хлопці.

– Погнали в Росію, – знову зітхнув Смоляк. – На Урал. А ми куди, Ксеню?

– Додому.

Нам не стало мови. Ми чули музику. Ми слухали її зі сльозами, не ймучи віри.

– Коли ти врізався в терняки, – нарешті заговорив Смоляк, – я чогось більше жахнувся, що тебе знаю, ніж занесеної шаблі. А ти був сліпий, як той полковник.

– Почвара!

– Господи! – простогнав Смоляк. Угледівши острів посеред річки, ми зупинилися.

– Перевину онучі, – мовив Смоляк. – У цих чоботях пертися до чужого бога, а не втікати з фронту. Ксеню, тобі не червоно в очах? Мені чогось яскриться.

– Від збурення.

– Карабін не кидаєш?

– Не зашкодить. Візьми мою шаблю.

Ми щасливо добралися до острівця, і нам лишилося пройти до протилежного берега ще кроків з двадцять. Нараз лід під ногами м’яко підігнувся. Я з несподіванки кинувся бігти, та ноги провалилися в лепову гущу. Холодом обпекло коліна, стегна, завирував пружний струмінь води. Я ледь встиг жбурнути на берег карабін, як течія заволокла мене під кригу. Спробував відбитися від дна, люто вдарився головою об лід, зблиснуло в очах. "От і все, – подумалось. – От і все…" Течія владно понесла мене в шаленіючу кипучу прірву.

Мене душив крижаний холод. Розривав на шматки гуркіт води. Розплющувала темрява. Мене так ударило маківкою об крижину, що я розціпив зуби і захлинувся водою. Судома викрутила тіло й кинула на якусь борону, на якісь сікачі.

Мені шматувало губи, щоки, очі. Решта відбулась поза свідомістю: ноги оперлися об ґрунт, я випростався, притулився лицем до криги і надпив трішки густого задушливого повітря. Дихнув ще. Мене охопив неймовірний переляк: я мав сконати не одразу, бо винесло на греблю, викладену рибалками. На початку зими, коли йшла більша вода, лід закріпився між гаттю і берегом річки, а коли вода впала, утворився наповнений повітрям проміжок.

Довкола схлипувала вода, десь дудонів, тручись об лід, сніговий леп. Дивним журавлиним курликанням пролунав якийсь стукіт. Ледве зібгавши пальці навколо топорища, я вдарив обухом по кризі. У відповідь затупало, лід затріщав, ніби хто провалювався. Це було на відстані двох метрів, та я й не думав пускатися греблі.

Лід ламався далі, хтось рвався проти течії, захлюпуючи мені обличчя. Потому стихло. Я загрюкав топірцем у крижину, випростався, і… над головою розкрилося темно-сіре небо, мовчазне, просторе, наповнене повітрям. Смоляк ухопив мене за барки, та я чогось упирався, мені не потрібно було нічого, я жадав лише дихати…

– Супоро! Ну, Ксеню! – благав Смоляк.

Мені скортіло подрочити його, досхочу наслухатися його прохань, відтак умерти.

– Ксеню! До дідька, Ксеню! Замерзнеш! Він котив мене по кризі до берега.

Ми заблукали серед поля, куди весь тиждень звозили трупи. Ми кидалися навсібіч, і нас смикали за одяг скоцюрблені пальці забитих.

Мертвий гуцул спіймав мене за петлю мотузки, якою я обв’язав шкарпетку, щоб не насипався сніг. Нагнувшись, щоб вийняти з петлі ті страхітливі чіпаки, я уздрів, що гуцул без голови. Я заторочив мотузку, та тільки зробив крок – щось мене шарпнуло. В мені захолола кров. Я йшов – і за мною щось подзвонювало. Вранці я побачив, що разом з кінцем вірьовки заткнув під шкарпетку ланцюжок із срібним хрестиком, який, очевидно, носив на грудях той безголовий тепер гірняк. Я зірвав з нього хрестик, і ланцюжок озивався на кожний мій крок.

– Заховай, – сказав Смоляк. Я засунув хрестик до кишені.

– Шаблю я втопив, Ксеню. Ця ніч – ніби сто років. На зжовклому Смоляковому лиці чорніли запечені кров’ю синці. Очі на лиці здавалися чужими, з потрісканих губ сочилася сукровиця.

– Простягти б руки над полум’ям, – мовив він жалісливо, як покарана дитина. Я помітив, що йому кортить вибалакатися. – Десь же мусить бути ліс… Ти не сердишся за шаблю?.. Як би там не було, а мене Бог напоумив попроситися в коноводи.

– Той був з-за Збруча?

– З Оринева, – відповів Смоляк мовби про живого. – В нього щось там з серцем. Лишили в обозі.

– Вас бив полковник?

– Із солдатом.

– А ти бачив, як я протяв йому очі? Він осів, як камінна статуя. – Мені чомусь сплив на гадку збіг слів: "Камінні люди. Живі канони". – По-грецькому "канон" – це палиця.

– Церковні канони – теж палиці? – ледь осміхнувся Смоляк.

– Усякий канон – палиця.

– Ех, Ксеню! Як добре буде, як запрошу колись тебе в гості… – В легкому посмику губів знову ворухнулася усмішка. – Будемо мати що згадувати. Господи, чи це справіку люди так мучаться? Чи витлумачать собі коли-небудь, що самі ж до такого допускають?

Австрійська армія відкочувалась у глиб Буковини і Молдови, не нав’язуючи росіянам боїв. Здавалося вигадкою, що мріяли витіснити слов’ян за Урал, французів – за Вогези і Сомму, встановити протекторат над Китаєм та Індією, а коли ця програма не буде виконана, Гебзаттель збурить революцію.

Вони дружно відступали – німці й австріяки – й ніхто ні на кого не нарікав. Я підзбирував і читав фронтові газети. Ніхто не плакав, що, як говорив Ставенхаген, "відірвана від Росії і включена в економічну систему Серединної Європи, Україна могла б стати однією з найбагатших країн світу". Відступаючи, німці й австріяки дружно палили села, ґвалтували жінок, розстрілювали чоловіків, яких могли мобілізувати до війська росіяни, забирали худобу.

Займаючи територію, росіяни зберігали делікатну відстань від останнього австрійського жовніра. Вона сягала п’яти-шести кілометрів. Зодягненому в російську уніформу Смолякові й мені в підібраній австрійській шинелі цього вистачило, аби не трапити до рук ні тим, ні іншим. Правда, ми воліли йти полями. Якось попросили в селі хліба, і нас прийняли за шпигунів, люди й далі більше боялися шпигунів, ніж одвертих мародерів.

У Вижниці я попрощався з Смоляком.

– Анничку забереш? – спитав я.

– Вдень і вночі думкую про неї…

– До ока дівчина!

– Гуцулик вже до життя проситься, Ксеню. – Очі його заімлилися, як далекі зорі. – Втихомириться – Анничку і з-за кордонів добуду.

– І батьки приємні люди.

– Тесть як тесть, а теща!.. Що за мудра, вихована жінка! їй дипломатом бути. Я сказав, що піду з фронтом на захід. Старий набурмосився, а вона: "Нехай ще, розповість батьковіненьці, нехай родичі поблагословлять… Анничка буде чекати". І дівчина мені стала ще дорожчою. Я тобі раджу: бери за жінку галицьку дівчину. Будеш вмирати, скажеш: "Умри зі мною" – і вона умре. А знаєш, що це їх друга донька?

– Ні.

– Старша з чоловіком у тринадцятому році завербувалася до Канади. Може, чув про нещастя під Вольтурно? Спочили на морському дні. На Анничку старі хукають і дмухають, але мені повірили.

Ми потисли один одному руки.

– Хай тобі гоже йдеться! – сказав я.

– Тут? – задьористо мовив Смоляк. – Я тут – як риба у воді. Ну, дай нам Боже!

Трохи зсутулившись, шпаркою гірницькою ходою Смоляк рушив на линвовий місток через Черемош. Я ступив крок – і відчув, що й мені забава йти. І плечі стали на місце, і ні в чому не було завади, вільніше дихалось. Гори і гориці обступили мене з обох боків, ніби хотіли обняти, пестили запашним смерековим леготом. Я засміявся, хоч у душі ще трималася студінь порожнечі. На очі набігли сльози. Це було якесь двоїсте почуття: я тут був своїм, навіть трохи володарем, але був я сиротою…

VI

Я полюбив те, що колись зневажав. Мені кортіло якомога довше посидіти з мовчазними дідами, які берегли в задумі таїну минулих літ. Серце відзивалося на кожне зітхання у вечоровій тиші, й щось підбурювало піти туди, звідки воно долинуло, щоб спіймати й сховати.

Мені тепер багато що подобалось. Я розгледів те, на що колись не звертав уваги. Я запирався в хаті і куняв на ослоні в пітьмі до пізньої ночі – й мені було добре, я не боявся самоти, як перше. Я став іншим. Я думав, що характер – це доля. Характер – то вариво з уподобань, зліплених в ідеал. До нього стремить душа все наше життя, та, коли навколо нас замикається коло, уподобання швидко перетасовуються, ідеал міняється, міняється характер і доля звертає на іншу стежину.

Моя доля зійшла з тої дороги, яку, як мені здавалося, я знав до найменшої заглибини. І я не шкодував, поспішаючи за нею на інший путівець.

Російська армія дійшла до Карпат. Чернівецька православна консисторія закликала віруючих молитися за царя і перемогу над Австрією. Дехто з "місцевих кіл" був виселений у Сибір, а дехто поїхав до Петербурга з клятвою вірності. Та в горах було спокійно. На початку весни до Розлуча заїхав австрійський пікет. Солдат кинув посеред села мішок з фронтовою поштою. До мене, плачучи, вбігла Крицякова Олена.

– Ксеню, в мішку – похоронні. Боже, а про мого ні слуху ні духу.

– Я ж тобі казав, що Данило на Яровиці.

– Серцем чую, що з ним біда.

"Молодиці не можуть розділити, ото й усієї біди", – подумав я.

Я шукав на Олениному лиці слідів хвороби. Вона стала ще вродливішою. Я вирішив, що Іван Кошута чогось не второпав у Данилчиному листі. В селі подейкували, що восени Олена переховувала в себе дезертира з низових хуторів.

– Не мучся, живий твій Данило.

– Чує серце, Ксеню…

Випровадивши її, я подався в село. Плачі, верески… Старий Кошута стояв з опущеною головою, опершися на заворітницю. В нинішні часи і славою руйнують людину. А про Кошуту ходила незавидна слава самоїда. Щось йому долягає, він терпить, терпить, та раптом починає лютувати, зганяючи злість на всіх, хто трапить під руку. Я поминув ватага не привітавшись. На обійсті металася Данилка. "Де ти, зіронько моя? Хто тобі руки склав? Хто очі накрив? Яка земля пригорнула твоє серце солодке? Іво-о-о!.."

Коли ми стрічалися на фронті й Іван розповідав про Данилку, Захар Доскоч мовчав або винувато осміхався. Федору Захар висватав на рівнині, та життя з нею не мав. Це сатана в спідниці. Захар працював дні і ночі, сам прав білизну, куховарив, а Федора знала посиденьки, смакувала солоні жарти і нарікала на чоловіка. Вона ненавиділа домашні клопоти. "Я не раба…" Купувала парубкам сливовицю і пліт кувала про чоловіка. Він корив її: Нащо виносиш сміття? І перед ким оббріхуєш? Перед шмаркачами?" – "Лиш ти – христосик. Для тебе всі – нелюди…" Якось Захар намилив їй боки. Вона місяць проваландалася з пастухами в полонині, відтак жили із Захаром як чужі. Так їх і війна розлучила.

Зачувши зойки на Доскочевому осідку, я сплюнув і вернувся.

Увечері знову навідалася Олена. Сівши на ослоні, обхопила руками голову і заридала.

– Ще якісь новини? – запитав я.

– Ой Матінко Господня! Ксеню!..

– Що сталося?

– Будемо його хоронити, Ксеню… Мовчи, я знаю: його нема. – Вона поклала на скриню Крицяків черес. – Прошу тебе від удів: викопай коло церкви могилу… Ади, – вона ніжно погладила ремінь і скривилась. – Я це поховаю, Данилка – Іванову скрипку, Федора – Захарову рушницю…

Я зіперся ліктями на скриню і зблизька зазирнув Олені у вічі. Була мить, коли схотілося пригорнути її, зупинити дратівливі, викликані внутрішнім сум’яттям рухи. Я заходив по хаті.

– Хто це вигадав?

– Боже-світе! Та не вигадав! – швидко заговорила Олена. – Так ведеться. Бувало, татари виріжуть хутір, ніхто й не знає. Навідаються через рік – там уже й кісточки нема. Тоді ховають речі.

Я вийшов до сіней, зняв з гачка заступ.

– Гаразд, іду копати.

– Вже?

– Хрест удосвіта витешу.

Олена моріжком через схил нерішуче простувала на свій осідок. Я хвилину сотав звуки її кроків. Вечір був намагнічений непевністю, та, щойно стихли Оленині кроки, я знову відчув мир і пружний плин часу. Ще глянув на Олену. "Троянда не пахне фіалкою, – подумалось. – Прелюд закінчився…"

Я викопав на щирці біля церкви яму, вистелив смерековими вітами і до ранку тесав хрест, а дома мене чекала несподіванка. На обійсті стояв, поскубуючи першу травицю, осідланий кінь. Я штовхнув двері. На скрині – черес з шаблею, на ослоні – карабін. Спершу подумав про Данила Крицяка, але погляд упав на легіонерський наплічник. "Горинь!"

Одарій мився у поточині. "Бомкар" стояв серед буркача в підштанках і пригладжував долонями мокру чуприну. Я присів на горбку і запалив люльку. Одарій поправився, навіть розтовстів. Рухи стали вільні й безпечні – він мало чим нагадував того обережного, нерішучого гуцула, якого я намовляв на німців.

– Ще довго? – озвався я. Одарій просіяв.

– Пізненько від любаски, – ляснув мене по руці і підморгнув.

– А я гадав, що ти в Росії.

– Трохи звідав. – Він осміхався, просовуючи мені під лікоть мокру руку. І він тепер мені рішуче подобався. – Два місяці пішачка, решту дороги добирався поїздами і верхи на здичавілому в лісі "бельгійцеві". Ти видів, який коник?.. На хуторі порожньо. Дітлахи бавляться в "татка-мамки". Я – в полонину, може, стану в пригоді. На долах уже реквізують товар. Ох, надивився там! Лиш один Бог знає, як люди перебиваються. Жінка тобі – і косар, і коваль, і замість скотини в плузі, й мама… В селі як уздриш чоловіка, то Великдень.

– Третяк казав правду, що кожної війни доходять такого ладу, що голота змушена рятувати державу.

– Нема ладу в політиці – нема в армії, і піп у сповідальні зачинає цареві солдатиків. Ти давно дома?

– Ти з легіоном здався? – запитав я замість відповіді.

– Я ж носив кашу хлопцям. Вертаюся – колотівка. Кого не спитаю, що діється, тягнуть за бруствер.

– Я ще повоював.

– І не був у полоні?

– Мене зачислили до нового легіону – весь під Заліщиками ліг. Додому добився взимі. Дев’ятеро таких у селі. Всі нежонаті. Аж соромно: ніби вкрав жінці чоловіка, а дітям – тата. Сьогодні похорони. Як за татар, будемо ховати цимбали і порохівниці. Третяка бачив?

– Максим домагався, щоб гуцулів провадили на схід вкупі, але генерал велів розкидати нас між німців і австріяків. Там кажуть, що війна вибухнула через жидів, і жидів б’ють. Налетять козаки на місто – тільки пір’я стелиться. Брешуть чи правду кажуть, що євреї хотіли б, аби на світі не було ні росіян, ні поляків, ні австріяків, а була б якась мішанка й вони над нею будуть панувати. Третяк…

– Що? – запитав я, побачивши, що Одарій чогось знітився.

– Третяка розстріляли.

– Ходив на комара з дрючком, а на вовків пішов із швайкою.

– Шкода. Тільки, братику, й правди на землі, що між цими лупаками.

– Усе зло – там, – посміхнувшись, кивнув я в бік рівнини.

– Ані?

– Хіба тут комар не загризе кобилу, коли ведмідь поможе?

– Ти мене нагодуй, – сказав Одарій. – Тоді поговоримо.

– А ти знаєш, що я в окопах не заробив ламаного гроша? Вчора зварив трохи дарованих бобів. Хочеш?

– Не спіймає кіт риби – п’є воду. Клади на скриню хоч і товчене скло. Я півгодини купався, але голоду не вгамував. – Усмішка на обличчі Одарія заметушилася, як ластівка під беркутовим крилом. – А ти… непогано тримаєшся.

– Дикунам я придався б замість жердки до обрядового танцю. На ложку, мавпо! Ми тепер найбільш виховані люди в горах, сіль землі, годі їсти з пригорщі.

– Ми тепер…

– Мені постійно спливають на гадку премудрощі, яких навчали в гімназії. Скоро почну писати трактат про роль Міттельштедта у прилученні гірняка до цивілізації. Або про те, що китайці програли недавню війну, бо замінили луки рушницями.

– Ось чого ти такий дотепний!

– Що б там не казали, ми вже не ті, Одарію.

– А знаєш, ти файний гуцул. Показний і веселий. Я аж тепер це завважив. Дрібку м’яса на щоки – і з тобою принцеса піде в барвінок.

– Я тебе можу навіть сьогодні оженити. Молодиці журяться, нема кому приголубити.

– Коваль согрішив, шевця повісили, жаба й собі ногу подає.

– Пішли до плебанії. Там уже збираються.

– Ще колись півень проголосить рай на землі – й усі пророцтва справдяться. – Одарій накинув на плечі сардак.

Заповнений жіноцтвом майдан коло церкви сякався у кінці хусток. Я скосив очі на Гориня. Щелепи його міцно зціпилися, в очах появився вологий полиск.

Дезертири з карабінами через плечі тримали корогви, парох читав молитву. Кілька дідів підтримували його скрипучими голосками і час від часу змахували сльози.

Коли ми з Одарієм протиснулися між хлопців, на нас в одну мить впали десятки поглядів. Жінки розгублено розтулили уста, та, переконавшись, що Одарій – чужак, голосно заскімлили й потупились. На лавах перед парохом купою лежали хатні інструменти, зброя, ремені, кресані. Я поклав туди й хрестик з безголового трупа, який приніс з-над Дністра.

Заридали жінки і діти. Кошута тричі випалив з рушниці і, прикусивши вус, ступив до ями.

– Пером вам земля свята, діти і браття! – Він секунду постояв у задумі, потому, раптом змінившись на обличчі, вихопив з парохових рук метричну книгу. – У цій могилі заслужили неторканного супокою такі люди…

За кожним названим прізвищем у натовпі хтось скрикував, падав, зомлівши, або ставав навколішки. Коли дійшла черга до сина, Кошута обвів гори незрячим поглядом і рот йому скривила судома.

– Йой, не треба! – заверещала Крицякова Олена. Непритомніючи, випустила з рук обрус, яким мала накрити речі. Жінки підхопили її за поли кожуха і відтягли на цвинтар.

Не дивлячись на пароха, Кошута тицьнув йому до рук метричну книгу і забубонів:

– Іди, і порази Амаліка, і винищи все, що в нього є; і не дай пощади йому, а віддай смерті від мужа до жони, від отрока до немовляти, від вола до вівці…

Обличчя дезертирів загострилися, очі заволокло туманом. Діти кусали скривлені неслухняні губи, схлипували і погойдувалися з боку в бік убиті горем удовиці. Могилу засипали, та ніхто не зрушив з місця. До гурту підпровадили, одливши водою, Крицякову Олену. Вона скам’яніла, дивлячись божевільними очима на свіжий горбок землі.

Я сповістив Кошуті, що в низових селах реквізують товар. Юр оголосив день виходу в полонину, але його слова не дійшли до свідомості людей. Тоді він подав знак дезертирам однести до церкви корогви. Нарешті жінки покинули майдан.

Поки я розмовляв з ватагом, Одарія оточили фронтовики. Він був весь малиновий від напруження, сопів і не міг дати ради тремтячим рукам.

– Журба сорочки н-не д-дасть, – сказав він після відчайдушного зусилля – на нього знову напала недорікуватість.

– Справжні люди виростають у журбі, – засміявся Сергій Верешко.

Одарій помовчав, кліпаючи примруженими очима, колупаючи нігтем приклад карабіна, мовив:

– Дружні сороки й орла заклюють.

Мабуть, за час мовчанки він виголосив палку промову. Хлопці осміхнулися, а Верешко задерикувато наполягав:

– А ти що збираєшся робити?

– Те, що й ви, – упрівши, відказав Горинь.

– А ми в чорному тілі.

– Про що річ? – запитав я Одарія.

– Бунтарі! – сплюнув Верешко. – Ваш Бог умер.

– Йди ти до біса, – буркнув я, одводячи Гориня. – Що сталося, Одарію?

– Ади – війна, – не вгавав Верешко. – Війна, скільки людей пропало, а таких мені не жаль, їм завше щось не так. Груди роздуло, а лоб пустий.

– Чого ви не розділили?

– Е! – махнув Одарій рукою.

– А чого тремтиш?

– Я їм: "Худобу не дайте". Вони: "За хвоста життям важити?"

Відсварюючись у душі, він розлючено хмурився і стискав кулаки.

– Коли смерть виставили напоказ, – спробував я його розважити, – люди починають скаженіти. А хто його Бог?

– То коли у вас хід в полонину?

– Завтра.

– Цей Верешко нібито освіту має?

– Недоук. Вискочень.

– Нащо нам у горах тих наук?

– Твоя правда. Якби ми жили цілком поза світом, нам вистачило б природного розуму. Зрештою… На війні теж недоукам краще.

Одарій з хрускотом потягся і сів на камінь перед порогом. Притримуючи на зап’ясті карабін, набив люльку, примружив око й усміхнувся.

– А нині мені ватаг сподобався.

– Самоїд він. Коли все ладиться – це золото, а не чоловік. На полонині нам буде важко. Старий потайки дуже любив Івана. Його не перестане гнітити, і він це зжене на нашій шкурі.

Ми пробалакали до пізньої ночі. До світу нас розбудили плачі з усіх загорож. Жінки голосили й промовляли до скотини. На толоці, куди зганяли худобу, теж знявся вереск. Данилка наполягала, щоб свекор узяв її в полонину.

А нею збунтувалася Доскочева Федора.

– Що мені робити в цій пустці? – лементувала Федора, тикаючи ватагові похоронну. – Дивіться: він у гори, а я за ним.

Осторонь у нерішучості застигло ще кілька молодиць, та ці, видно, так гостро не відчували втрати і докорів сумління й лишилися берегти вірність похоронним на місці.

Спалахнули смолоскипи, затанцювали під вершниками вистояні за зиму коні, забряжчали бовтиці тесаків, забігала, не знаючи, куди рушати, худоба. Потім весь цей шарварок і гук витягнувся на дорогу і поплив жолобом міжгір’я на південь.

До Яровиці буковинські гуцули відчувають таку ж любов, як до свого минулого, сучасного і майбутнього. Для них Яровиця – те саме, що для покутян – Чорногора. Коли наскучить жити чи життя стане нестерпним – іди на цей могутній загадковий скит і він дасть відпущення.

Наближаючись до полонини, всі вмовкали, як перед вівтарем. Дорога вилась щілинами понад карколомні провалля, освітлені сонцем гори відкривалися то з північного, то з південного заходу, то виринав майже зімкнений з небосхилом синій кряж, то виступали яркуваті схили і сумовиті, прозорі в мареві, як перший ясенець, строми.

Завиднілися кліті вориння. Та лиш опівночі Юр Кошута приклав до уст пищок трембіти і з голосниці вихопилося й полинуло горами протяжне гудіння. Пастухи перехрестилися, а гори передавали звуки далі й далі, до села, де чекали доброї звістки, а вислухавши, теж хрестили груди й спокійно заходили в хати на відпочинок.

На маківці гори була закопана висока щогла з казанком живиці. Право запалювати факел за звичаєм надавалося підпасичеві, який вперше виходив у полонину слугувати громаді. Юр прикусив вус, бо через похоронну метушню підпасича не здогадалися вибрати. Навколо мовчки чекали, що вирішить ватаг, бо ця традиція була тим кроком, що знаменує собою щасливе чи нещасливе літо. Якщо підпасич на шпаркому вітрі донесе палаючий трут до щогли і, видряпавшись, запалить живицю в казанку, то буде удача. Уся ватага з хвилюванням стежить за вогником у темені ночі. Траплялося, що він зникав. Тоді вживали запобіжних заходів: підпасичеві вручали таку "магулю", що й ведмідь зігнувся б. Праці прибавлялося, зате була гарантія на успіх. До того ж на цю посаду добирали найвитривалішого леґеня.

– Не будемо палити щоглу, – сказав Кошута. – Не ті часи.

Та всіх прикував до землі забобонний страх відступництва, ніхто не ворухнувся.

– Розводьте ватри! – вже з металевими нотками в голосі звелів ватаг.

Пастухи мляво розійшлися. Кожний відчував утрату, і вона збільшувалася з секунди на секунду. В ятрині кострища забіліли розгублені обличчя, рухи скувала непевність. Кошута крадькома потер потилицю, одначе було пізно що-небудь змінити.

– Яка глухомань! – зітхнула Федора.

Ми з Одарієм запахкали люльками й пустили між дезертирів пушку з тютюном.

– Така нерухомість у повітрі, ніби мають бити громи, – схлипнула Данилка.

Худоба, збившись докупи, крок за кроком підступала до вогнища. Кошута розширеними ніздрями втягнув повітря і поквапливо, нервово набив "смоктуху".

– Зарано вийшли, – пробурмотів собі під ніс.

Він сердився, як людина, яка чогось потрібного не згадає. Його настрій передався іншим, у мене теж затремтіли руки від напруження.

– Чого вишкірилась? – гримнув Кошута на Данилку. Та злякано увібрала голову в плечі. – Відженіть скотину від ватри! – крикнув знову, одсуваючись у темряву. – Далі від вогню!

Верешко насмішкувато позирнув на старого, та все-таки відповз від багаття.

– Дай-но пушку, – попрохав мене Василь Чигрин.

– Умовкніть, сучі діти! – зарепетував ватаг.

Ми заціпеніли. Довкола запанувала моторошна тиша. Та ось Яровиця загула, як підземний дзвін, вітер шарпнув пересохле бадилля, впала крижана сирість. На стаю наповзла хмара, лягла на все настільки щільно, що полум’я заковзало горизонтально уздовж полін, язички його вигнулися веселками від жеврини до жеврини, заграли самоцвітними барвами. У повітрі відчувся запах абрикосового саду; важкий запах, як мед, як прохолодний сік печерної скелі.

– Трохи зарано, – прошепотів Кошута. – Якось я ночував у хмарі…

– Ой! – скрикнула Данилка.

Усі сторопіло глянули в її бік і побачили на тлі темної околичної гущавини величезні постаті-тіні. Язики полум’я забігали між цурпалками сторч. Холодна снігова хмара оточила нас тісним муром, і на мурі гойдалися довжелезні тіні – наче воскреслі мерці з настромленими кістяками.

– Боже! – простогнала Федора.

Услід за її голосом у ватру вперіщила блискавиця, десятками ножиць стригнула над молодицею простір і вдарила оглушливим пострілом. Федора, задихаючись, зі схлипом ковтнула повітря.

Ми позавмирали, вп’явшись очима у тіні. А вони видовжувалися, сходилися над нашими головами чорним домовинним склепінням. Жінки забилися у плачі. Ватаг застережливо помахав кулаком, мовляв, сидіти на місці. Нараз склепіння звалилося на багаття, поліна бризнули іскрами і погасли, мов їх залило водою. Мені здалося, що я знову опинився під кригою. Я щось промовив до Одарія, але голос звучав мов у заденцьовану трубу – звук не поширювався.

"Коли йдеться про життя чи смерть, людина – найзапекліше і, врешті-решт, най винахідливіше і наймужніше створіння, – мов крізь сон подумалось мені. – Проте вона завжди відчуватиме, що не встигає за ходою всесвіту. Мабуть, не Бог, що став уособленням безмір’я, є гальмом пізнання. Цим гальмом є страх перед безконечністю. Через нього люди обмежують себе до безглуздих меж, особливо ті, хто за вигоду продав сумління, хто має що втрачати, хто думає, що продовжив собі життя хоч на день. Якби хто побачив нас біля погаслого багаття, він подумав би, що бачить Помпею чи Атлантиду в момент катастрофи. Побачив би жах приречених. Побачив би сцену каяття".

Коли хмара відсунулась і дихати стало вільніше, Кошута, мовби нічого не трапилося, лагідно мовив:

– Роздмухайте, хлопці, вогонь.

Я запалив скалки. Полум’я вдарило вгору, мов піднімаючи небеса.

– То густа снігова хмара, – сказав Кошута, запалюючи люльку. – Якось я мало не заков’яз, коли нагрянуло ось таке диво. Я був тоді сам-один, а воно, кляте, зачепилося за гори й терло мене з добру годину. Видно, правду кажуть, що, коли воно подибує, треба триматися далі від вогню, бо вогонь притягує грім. Але людина більше боїться темряви…

Вранці заходилися прогрівати курені, вмуровувати казани, майстрували жолоби на водопої. Одарій від’їхав ополудні. Він весь час висловлював своє захоплення нашим ватагом.

– Мудрий дід, та по коліна в Біблії, – сказав я, коли надокучило його слухати.

– Велика біда! – не здавався Одарій. – А з тих твоїх недоуків взагалі не вийде людей.

– А з нас?

– Я тобі ще нагадаю цей день, – пообіцяв Одарій. За роботою ми не помітили, що молодиці тримаються окремо, ходять з опухлими від сліз очима. Надвечір Данилка вчепилася свекрові в кептар, щоб відправив Службу Божу. Старий сплеснув долонями.

– Відправте, – жалісно муркотіла Данилка. – Ви довгі літа прислужували в церкві, Бог вислухає вашу молитву.

Видно, і гуцулкам, і жінкам з долу важко зносити волю. Може, тільки через них гірняки почувають себе зв’язаними з цивілізованим світом.

Я копав погріб для бринзи. Прийшла Федора.

– Піди, Ксеню, на злам, вибери ялицю на хрест. Я сказав про це Кошуті.

– От куца година! – осердився ватаг. – Ті баби не дадуть нам жити. – Постояв, думкуючи, і додав: – Нема іншої ради. Насиплемо могилу, нехай моляться.

Ми вкопали хрест на верху гориці. Одначе на цьому не закінчилось. Через тиждень там-таки появився трохи менший хрест, під ним Данилка запорпала похоронну на Івана. Далі загадала справити похорони Федора.

– Подуріли! – скипів Юр. – Цвинтаря тут бракувало! Прожену!

Протягом дня молодиці не показувалися з куреня. Кошута бурмотів:

– Їм чи щастя, чи одчай – аби до дна. – Осудливо позирнув на курінь і нахмурився. – Який біс підштрикнув мене їх брати сюди!

Смерклося. Ми загнали скотину в загорожі й сіли на лаву курити.

– Піди, Ксеню, подивися, що вони там, – гукнув мені Юр.

Я тихо відчинив двері в курінь. На тлі віконця маячила зігнута постать.

– Дівчата! Не озвалися.

Над головою піднявся місяць. Ми заговорилися і не завважили, що молодиці подалися до хрестів. Уночі Юр повертався з боку на бік, та й у інших сон держався на волосині. Встали дратівливі, натщесерце запалили люльки. Юр вийшов з куреня перший.

– Спровадити їх до села, – почувся його вигук.

Ми повибігали надвір. Кошута, стрибнувши на коня, погнався до хрестів, оперезав невістку батогом, шмагонув Федору. Молодиці з вереском розбіглися, заломили руки і дивилися на старого злими, безтямними очима. Юр спрямував коня на Данилку. Та вискнула й заховалася за Федору, плачучи, машинально заплітала косу. Вона була прекрасна в цю мить. Розпущені коси хвилями падали на повні білосніжні груди, що соромливо визирали з незастебнутої сорочки. Між косами на голові лагідно ясніло півколо чола, ніздрі напружилися, губи завмерли в якійсь божественній, як одкровення, міні. Великі чорні зіниці зі смутком і здивуванням дивилися в далину з-під опущених вік – великих, темних, розпушених під усе склепіння чіткої, мов намальованої, брови. "Я свята. Не смій до мене наближатися", – немов промовляло її обличчя.

– Боже! – застогнав Юр. – Зглянься наді мною. Дівчата!

Пустив коня попасом, а сам зайшов до куреня, щось бурмочучи і знизуючи плечима.

– Що ви хочете? – мовив, сідаючи на лаву. – Якби вони мали дітей, то інакше… Лихо мені. Куди вже їм? Мотуз – та й за сук? Бо серце звапніє. Вони тепер – як та Богородиця на образку, що тримає на колінах мертвого Христа: можна би світові подарувати ще сина, та світ не варт. – Старий утер хусточкою очі. – Що я їй пораджу? Я з батогом – а воно, миле, як світ сонця, ніби каже: "Вже покарана, батьку. Чогось дуже великого чекаю…" І буде чекати, поки й сил. А хто це вміє зрозуміти, коли всім тяжко?..

Ми не стерпіли й розійшлися хто куди.

Юр прожив довге і бурхливе життя. Замолоду теж перехворів опришківщиною, та з роками лихий і нетерплячий сатана влігся, даючи про себе знати вряди-годи. І, либонь, стишився тому, що, як старий каже, за жінку підібралася йому справжня пила. Біс "щезника" не витримав перегонів.

Кошута привіз жінку з Мілієва. Батько її був жупаном, мав на думці віддати її за підтоптаного вдівця, а як той віддасть Богові душу – заволодіти усім майном. Раптом доньки не стало. Жупан з молодшим братом осідлали коней – і… від села до села. Чим ближче до Усть-Путили, тим переконливіші докази: так, проїхав недавно леґінь з дуже вродливою дівчиною у такому й такому кафтанику і таких-то сап’янцях. Далі назвали й леґеня.

Дарма що вже займана (Юр не звладав зі спокусою на довгій дорозі), батько вирішив одібрати доньку. Дошукалися години, коли Юра не було дома, скрутили дівці руки (бо не хотіла вертатися в діл) – і назад.

Побачивши в хаті безладдя, Юр здогадався, що за гості навідалися. Кинувся навздогін. Села уздовж Черемошу насторожили вуха, чекаючи пострілів. І невдовзі гори мовби заплескали в долоні, аж під Довгопілля передаючи вістку про сутичку. Під Юром вбили коня. Він (тоді ще мрійно-спокійний леґінь) страшенно розсердився, бо нікому зла не чинив, а що вкрав дівку – то так велося з нащаду віку.

– Злагодою хочу кінчити! – закричав жупанам. – Чуєте? А ні, то буде біда!

Жмикрути відповіли рушничним дробом. Та пішли спокотом і їх зранені коні. Довгопільці повидряпувалися на крутежі стежити за боєм, бо таке лучалося не зчаста і той, хто бачив пригоду на власні очі, до смерті почував себе її учасником.

Коли патрони вийшли, супротивники видобули ножі. Один ніж уп’явся Юрові в плече, другий застряг у стегні.

– Куца година! – крізь зуби просичав Кошута і кинувся на рівнян.

Та гримнув револьверний постріл й жупани накинулися на Юра. Довгопільцям довелося спорядити дві підводи: одна з покаліченими жупанами (Юр таки спробував на них вістря тесака) покотилася в діл, друга, з Юром і дівчиною – в гори. Юр з півроку перебував між життям і смертю, та молода дружина самозабутньо доглядала його і виходила.

Перед самою війною Юр відокремився від жінки. Замешкали через сіни в пекельному гніві. З тої пори враз спохмурнів його розум, і стали називати його самоїдом.

Оповідали, що жінка почала старому дорікати за те, що менше заробляє на ватагуванні, ніж коли сплавляв ліс. Кошуті вже було не до дараб, тяжко образився, мовчки зібрав манаття і назавше поселився в другій половині хати.

Йому вже понад шістдесят. Але ще чується на силі, на коні сидить, як молодий. З вигляду гарний дід: поважні сиві кучері до потилиці, довгі плекані вуса, орлиний ніс, високе чоло, мов з тису вирубані щоки. Ростом теж напоказ. І не горбиться, не тягне ноги, як дівка-перелітка.

Ще не було випадку, щоб Юр не зарадив, коли в полонині що-небудь скоїться. Вміє полікувати людину, завбачить біду, підрятує коли не словом, то грошима.

Одлупцювавши молодиць, Юр теж не знаходив заспокоєння.

– Чи мені менше жаль сина, ніж їй чоловіка? – туркотів він, шиючи сідло. – Видам тебе, дівко, заміж. То не життя…

Третього дня на стаю приблукав Данило Крицяк. Він полисів, став клаповухий, очі – верткі, невловимі, злякані, на лиці тіні давнього хворобливого невдоволення. Вислухавши новини, Крицяк нестямно позирнув на мене.

– Тут небезпечно. Над’їдуть – усі в лабетах.

– Ато над’їде? Тепер це – нічийна земля, забута світом країна.

– Я переніс би чоловічий курінь за горби, – провадив своє Данило. – Жінкам що?! Могли б лишитися й тут, при дорозі.

– Скажіть ватагові. Я на полонині нерозпорядник.

– Старий у цьому нічого не петрає, – фальцетом спискнув Данило. – Йому нема чого боятися, кому він потрібний?

– Не лийте в криницю, – осміхнувся я, – вона повна. Крицяк потемнів з лиця. Я прочитав у його очах: "З ким базікаєш? Вийшов з-під опіки, я тобі непотрібний? Помиляєшся, парубче. Я вивів тебе в люди, і ти без мене не проживеш". – "Я тебе ненавиджу, покровителю, – відповів я йому очима. – Я виріс зі своєї недолугості.

Вийшов із залежності. І я не вигадав себе в "героїчній історії". Я більше не раб. Може, зводжу собі фортецю з помилок, але я вільний. Жери мене своїми закислими очима, я тебе зневажаю".

– Звичайно, моє діло маленьке. Я приїхав ненадовго. Він розстелив перед собою хустину і висипав з тайстри зо два десятки вощаних фігурок. Я став з цікавістю розглядати той дивний доробок. Одна фігурка показувала язика, друга дивилася виряченими від жаху очима, третя всміхалася гидкою старечою посмішкою… Вони немовби відповідали світові тими самими словами, якими він розмовляв з ними, і це мене збентежило, я в одну мить багато чого простив Крицякові. Чим довше я вдивлявся у його обличчя, тим більше відчував тривогу. Щось чуже і камінне торкнулося його лиця.

Він зосереджено розминав пальцями віск.

– Я між ними є? – показав я на вощані фігурки.

– Я тебе ще виліплю. – Крицяк скоса глянув на мене і осміхнувся. – Зачекай. Це не в один день вдається.

Біля нас присів Василь Чигрин. Роздивлявся фігурку за фігуркою, крутив головою.

– Веселе діло.

– Зліпіть Максима Третяка, стариня, – сказав я.

– Третяка? – чогось стрепенувся Данило.

– Цього вам не виміряти, – мовив я. – Вам невтямки, наскільки чесно він жив і вмер.

– Крицяк, – зареготав Василь. – Ви знаєте, що Олена вас поховала?

Данило мовчав, здавалося, він давно забув про дім, звик до становища людини, яку переслідують небезпеки, а йому спом’янули про щось таке, чого він не в силі згадати.

– Чуєте, Крицяк? – знущався Василь. – Вас поховали. Данило зіщулився, зціпив кулаки, ніби хотів гукнути:

"Я стану бадилиною, але переживу вас". Одна з фігурок застигла якраз у такій позі. Я подумав: "Ні, це не він. У нього не вистачить духу зліпити свою подобу".

Він поринув у роботу. Губи і вуса рухалися в такт з пальцями.

– На продаж? – спитав Василь.

Данило коротко зиркнув на нього і серйозно промовив:

– Для себе. Ніхто ж тепер не купить. – Обличчя стало добрим і привітним. – Купи…

– Хоча б одна весела усмішка, – пошкодував Чигрин. Крицяк задумливо повів головою і мовив:

– Тоді всі фігурки будуть схожі.

– Але ж і длубання! Я б не витерпів.

Крицяк звів брови і, сховавши фігурки до тайстри, подався на злам край лісу.

– Образився, – знизав плечима Василь.

– Він сам не тямить, що робить. Це якась Божа спонука, а вона вимагає певної гідності… Жаль узяв?

Чигрин звівся.

– Кожному йолопові співчувати?.. – мовив протяжно. – Не вистачить серця.

– Ти показуєш йолопам язика?

Василь потупився. Це простодушний і ввічливий хлопець, над ним не варто було глумитися, і я теж опустив очі.

– Ні, – відказав Василь після паузи, – язика не показую нікому. Просто не вистачає серця.

"Вчися на кожному кроці, – сказав я собі, коли він пішов, – бо старість з добром не прийде. І нехай тебе не дратує, що не всі схожі на тебе. Добре, що є боягузи і сміливці, зловмисники і благочинці, що є запеклі і помірковані… Що є Канада і каторга".

Крицяк вернувся не далі як через півгодини і тицьнув мені цілу композицію.

– Це ти.

Я ще продовжував думати про праведних і зрадників, хитрунів і нелукавих духом. Про те, чому люди, коли їм хтось не подобається, готові гнати його на каторгу. Про те, що з цієї гущі легко набирати військо і рабів, не зганьблюючи ні себе, ні справедливість (справедливість мені ввижається в образі глибоких, сповнених туги і чекання Данилчиних очей).

– Ви – талановитий чоловік, стариня, – сказав я.

Крицяк поклав мені на долоню зліплену з воску хатину. На порозі стояв крихітний чоловічок з ножем. Мені, правда, не сподобалося, що на лиці фігурки застигла гримаса переляку, що вона німа, хоч вали на неї вину за всі людські злочини.

– Але поясніть, що це означає. Я нічого не розумію. Я, як вам відомо, не маю систематизованої освіти. – В мені народжувалась злість. – Я навіть не був зачислений до гімназії й екзаменувався на правах вільного слухача. Безплатного слухача. Я репрезентував там вашого сина, Крицяк. Він же нероба.

На Крицяковому чолі виступив глибокий рівчак.

– Вибачте, я "прямолінійний", – продовжував я, запалюючись, як бікфордів шнур. – То як він, ваш Троян?

Ще на боці Австрії чи вже переметнувся на російський бік? Я чув, що на російський. Це правда? Крицяк заговорив спокійно, навіть ласкаво.

– Не гарячкуй, Ксеню. – Так він балакав, коли німець провадив нас до Вижниці: "Приблукався отой Айвас – і показує папери… Генцар – мій. Максимець – мій. Яровиця – моя…" – У тебе навіть на лиці написано, що не до ладу живеш. Це, Ксеню, весь твій світ, – показав на вощаний осідок. – Ти – непідробний гуцул. А з ножем того стоїш, що бракує глузду захистити свій дім.

– Якби ж на нього купець знайшовся. – Я підняв композицію проти сонця.

– Без докорів, Ксеню, – прохально мовив Крицяк. – Ти зажадав, я виліпив. Якщо я поганий майстер – віддай і забудь.

– А ця штуковина з часом не розтопиться?

– Можу вкрити полудою.

– Ах, полудою! Не треба, стариня. Постараюся зберегти без полуди, так би мовити, живцем. Ви мені відкрили очі на одну річ: я не маю права ні зректися себе, ні колупатися в собі заради самовдосконалення. Невтішна ситуація!

Крицяк посміхнувся. Не знаю, чого він посміхався, але після цього ми уникали один одного.

Зате Крицякові фігурки любив розглядати Юр Кошута. Він зосереджено мовчав, щоб не заважати Крицякові; робив вигляд, що неймовірно захоплений тим дивом, потому, ідучи до куреня, мов для того, аби швидше одв’язатися від якихось настирливих видінь і подумів, бурмотів фразу з Біблії: "Не бажай дому ближнього свого; не бажай жони ближнього свого, ні раба його, ні рабині, ні вола, ні осла його, нічого того, що є в твого ближнього". Мабуть, Юр вів з собою суперечку, бо невдовзі, коли Данило став одверто залицятися до Данилки, прогнав його зі стаї.

– Іду до Розлуча, – сказав Крицяк, розшукавши мене на пасовищі. – Кобилу бережи, вона жеребна.

Я подякував. Не сказавши більше ні слова, він зачовгав на шлях.

Я подумав, що коли людина людині не може вибачити жодної помилки, то між такими людьми не було нічого спільного і їм не слід зустрічатися. "Навіть тут, – прошепотів я про себе. – Тут, де воля пом’якшує звичаї і робить з трагедії урок життя… Правда, хто не стояв віч-на-віч з лихом, і тут почуває себе погано; певне, його жахає відлуння того, що перенесли інші".

VII

– Що мені робити з дівками? – журився Юр. – Помисливі, як старі ослиці. Вроїть що-небудь в голову – хоч довбнею вибивай.

– Я звелів би їм підмести полонину, – іронізував Верешко.

– Утікав від вовка – впав на ведмедя, – пробурмотів ватаг і, раптом підстрибнувши на місці, закричав: – Ану коси клепати, псявіро!

Я підозрівав, що на самоті він відмолює кожну вихватку. Мабуть, розумів, що його неврівноваженість перетворюється в зброю проти ватаги.

Зітхнувши, Кошута пошаркав бруском по лезу коси, відшпурнув брусок і забубонів:

– Кожна наша гадка іде туди, – показав на небо. – Там кожна людина має своє місце. В день Божого суду помисли будуть прочитані, як книга, кожний зазнає відповідної кари і за вчинки, і за гріховні задуми.

– Якби люди це знали, перестали б думати, – сказав я.

– А на це, сину, наша влада не посягає. Ми думаємо помимо власної волі, тут ми безпорадні.

– Бог навмисне наділив нас цим даром?

– Він створив нас за своєю подобою і закликав вибирати з-поміж зла добро.

– Отже, чистилище на землі?

– Так. Земля – це запущений сад. Наше тіло – запущений сад. – Кошута пильно подивився на мене, і йому щось не сподобалося у виразі мого обличчя. – Ну, йди косити, – мовив нетерпеливо. – Іди, – махнув зневажливо рукою.

– Кажуть, не видиш принуки – нема й батога.

– Попередиш хлопців, аби не заходили в мочарі. Я пройшов кроків сто, коли він гукнув:

– Та не протеревеньте там днину!

Чигрин розбив сіножать на рівні гони. Я зупинився біля кілка з написом "Супора". Окинув поглядом хвилястий шмат узвору, знову зиркнув на напис і подумав: "Це я!" Мене тут не було, але наперед визначено, що я тут переміркую, що буде занотовано в "книзі помислів". Яка ж моя роль у житті?

Пам’ятаю, змалку про мене чогось говорили натяками. Говорили про всілякі приключки, трагічні випадки, про брехунів, підлабузників, те, що приймаки завжди поганим віддячують покровителям. Я боявся стати злодієм і брехуном, підлабузником і невдячною істотою. Коли виріс, мене звинуватили в тому, що я "прямолінійний". Це рівнозначне тому, що я дик, не придався до життєвого укладу. Якщо буде Божий суд і якщо він буде справедливий, з "книги помислів" про мене вичитають: "Зацьковане непорозуміння". До біса!

До біса і ще раз до біса!

Я поклацував молотком по вістрі, й мені пахло сіном. Може, це вища відрада, ніж слава дипломата і міністерське крісло. Високі в пояс трави, шурхіт кіс, піт заливає очі, і в душі бесідуєш сам з собою про затишок і спокій у віхолу, про весільні юрби у селі. Або бачиш на спуску валку возів з сіном. Скриплять, стогнуть, з тріскотом котяться вбрід через потоки, шаркають, тручися об скелі, ободи коліс, сивоусі гуцули повагом ступають обабіч у збитих набакир кресанях і все кидають оком на сусіда, мовляв, еге, та я з одним недолітком утяв з Божої Яровиці більше, ніж Маринич із двома хлопцями.

– Ну, буланий, ну! – чується мені в дзенькоті кіс. – Ну, брате! Що би я без тебе означав, скотино? А в горах без коня не проживеш. Ади: пани повтікали під захист корони, все довкола – і дерево, і трави – все дарове. Але, якби не коні, ми б загинули. Вівцю не утримаєш, козу не прогодуєш, корову не збережеш. Паша – ген на Яровиці, півтора дня ходу з найближчого хутора. Якби не стало коней, хоч сам накидай мотуз на шию і дітям вкорочуй віку. Ну, буланий! Якби хто забрав у гуцулів коней – витлумив би весь край. Гуцул без коня – каліка. Ліпше без ніг, ніж без тягла. Вйо!.. Кінь вартніший за хату. Маєш коня – надбаєш ялиці на курінь, маєш коня – припасеш скотині корм, і жінку в сідлі привезеш з долу, і матимеш усякий дріб. Ну, буланий! Якби забрали коней, нема гуцулові порятунку. Погибель для краю…

– Учора дивився на лужках біля поточин – теж можна косити, – несподівано сказав позад мене Юр Кошута. Він уже подобрішав і полагіднішав. – Буде поліття на сіно. Добре, хлопці. Непогано справляєтесь. Я вже гадав, що ви ладні тільки вбивати. Той Міттельштедт вас добряче перекував!..

Не діждавшись відповіді, старий зашкандибав на стаю, але зашкандибав бадьоро, мов клешнями підбираючи під себе землю. Тою розхитаною старечою стрімкістю він ніби намагався переконати: "Попри всі ваші потуги, ви вже ні дідька не збудуєте, так вас поламали. Поганським способом живете, ще й хочете щось поправити…"

"Де ти, Боже, – зітхнув я. – Покажися – і я повірю в тебе".

Я, Чигрин, Верешко, Олекса Третяк і Тимофій Кошута, далекий Юрів родич, косили трави. Решта дезертирів пильнували з ватагом товар. Ми складали сіно на кілки, узворами і крутежами розбіглися копиці – мов бабусі, ідучи на храм, повсідалися при дорозі відпочити, подихати цілющими запахами полонини.

– Минулої ночі мені приснився діл, – сказав Чигрин, обводячи поглядом гори. – Ото, хлопці, народився між скитами під клаптем неба – і хотів би тут умерти.

Я спробував згадати місцевість у Галичині. Бачив обкладене загравними хмарами небо і Міттельштедта з непокритою головою, з конем на поводі. Переможця Міттельштедта.

Ще пригадався Дністер – широкий і тихий, як літній день. Після цього не міг позбутися дивного відчуття: ніби частиною єства належу рівнині, ніби доведеться туди вернутися.

Пополудні послали Олексу Третяка на стаю за продуктами. Він привів Одарія.

– Що чувати? – запитав я.

– Паскудство. Крицяк тут?

– Поїхав додому.

Одарій допоміг мені влаштувати намет, а коли смеркло, ми розляглися на пахучій вологій травиці, задиміли люльками.

– Що ж сталося? Котрась приведе дитину? Одарій довго не відзивався, а може, за звичкою говорив подумки. Нарешті його прорвало.

– Всі молодиці з животами. Я застрелив би його, якби застав.

Був тихий прекрасний вечір. Мені хотілося помовчати, може, помріяти, бо життя таке лихоманне, що тільки в мрії людина ще зберігає чистоту, міркуючи про щось більше, ніж має. Гори – колиска мрій і певної сталості, але й тут оцього чарівного вечора Крицяк підкинув мені мерзоту.

Коли зійшов місяць, Одарій накинув на плечі кептар.

– Їду на хутір, Ксеню, – мовив так, наче ми весь час розмовляли про становище на вигодській стаї. – Треба їм дечого завезти. В полонині з тамтого боку – теж череди.

Він стрибнув на коня і зник з очей, як таємничий татарин у степу. Мені лишилася після нього темна ніч і сонна полонина. Вони були такі неосяжні, так щільно злиті докупи, що не вірилося в сонячні дні й небесну голубінь. Ніч пахла травою, вогкими обважнілими сніпками прив’ялої зелені, і це був запах самоти, тиші, безмежжя гірницьких просторів. Я розчинився у них, стікав дожиданням, здавалося, і шелести – це якесь роздрібнювання мого "я", і я подумав, що "книга", з якої в судний день читатимуть про моє життя, вийде дуже нецікавою і мені через це не буде поблажки. Скільки часу я отак змарнував, не відбираючи добра зі зла! Я міг би, як Крицяків Троян, гайнути в світи, пристосуватися до будь-якої готової, кимось запропонованої "лінії"", та через оцю потребу розчинятися в тиші й просторі залишився вдома й, коли не дають вволю насолодитися цим, бунтую і псую собі стосунки зі світом. Я стлівав ніччю, мені наяву снилася полонина.

А літо поспішало. У нас було багато роботи, ми поступово звикли до того, що Василь Чигрин відокремився з Данилкою в зимарці, а Сергій Верешко ночував з Федорою в крайньому курені. Юр недолюблював Верешка, але кохатися з удовицею не боронив; видно, був задоволений Данилчиним вибором: Чигрина поважали, це серйозний і покладистий леґінь.

У серпні на Яровицю зачастили дощі. Було таке враження, що гори стогнуть од громів. Годину лунає оглушлива канонада, потому кілька діб ллє мов з відра. Пояркувалися схили, похітливо роззявилися обвальні печери в поточинах, без угаву гуділи ліси.

Кошута розбив стада й отари на менші гурти, сам мок біля худоби, і ми не встигали висушити сардаки.

До тріски змило Чигринову зимарку, затопило пивницю з бринзою й овечими шкурами.

– Забивати бочки! – репетував на всю полонину Юр Кошута.

Ми одне врятуємо – вириває з-під рук інше.

– Таких спливів за моєї пам’яті не було, – бідкався ватаг.

Через кілька днів громом спалило гурт овець. Кошута ходив сам не свій.

– Дивіться, дивіться, – схлипував. – Голівонько моя сива! Як же буду лицем світити перед громадою? Скарайте мене, люди!

– Розплатимося, – пробували його розважити хлопці.

– А хто мій сором відкупить? Боже, невже на це твоя воля? Я засвічую світло і творю тьму, створюю світ і сію злигодні; я – Господь… Невже на це твоя воля?

Нам теж щеміло в грудях. З нудьги я вибрався на гору. Навколо кипіла холодна каламуть. Ще година – і я опинився на маківці, невеличкому, залитому сонцем острівку. Внизу клубочилися запінені хмари. Шумувало синьо-біле море, лиш на півдні ледь темнів ламаний кряж Томнатику й на заході, вже під снігом, біліла опукла лисина Палениці.

– Та це ж зима! – мовив я вголос.

Сонце сліпило зір стуленим сяйвом. У гущавині хмар нуртували громи. Гуркотіло безперервно, тому я не вчув, як під ногами потріскує ламка від морозу трава. Я потрапив до іншого світу: тут усе живе вмирало, напоєне сонцем, не міняючись у кольорі, не падаючи на землю. Зіпершись на вкопаний нами навесні хрест, я подумав, що й сам безпричинно готовий прийняти смерть. Заков’язнути на хресті – і не варто питати за що. Несамохіть озирнувся навкруги, тихо повторив:

– А в світі нема за що вмирати. Все перемішалося, втратило цінність.

Видно, мене змагали Юрові біблійні побрехеньки.

Дедалі зимніло. Хмари поволі розступалися і осідали на побиті буревіями праліси. Показалася вершина Стіжка. Я втупився в неї поглядом, щось міркуючи, і не вловив моменту, коли над горою з’явилася кругла біла хмара. Я шкодував, бо це завжди неповторне явище. Вдень вітер долинами річок жене в гори маси вологого повітря, воно на очах злипається в ледь помітні пасма: щойно види і вся темний конус гори, а тепер довкола нього спіраллю намотувалась хмара; стискувалась, гусла і… починала нишпорити. Схоже – танцює лебідка. Ось обмацала схили, зімліло поповзла вгору, випустила довгу перисту ніжку, напружилася – і стала втягуватися в хащі. Вже її нема. Лиш зависла серпанкова хустина на верхівках ялиць. А завтра засвіт, наоравшись від землі тепла і сили, підніметься над лісами й шпурлятиме громи, погрожуватиме зміїними жалами вогню. Задрижать надламані сироти – громові дерева, які завжди приймають на себе удари наелектризованого неба, загалалайкають у неосудній веселості мокрі провалля, і десь на вершинах Карпат позбавлена зв’язку зі світом людина буде з останніх сил боротися зі стихією, оберігаючи свій прихисток, може, і втратить його, але ніколи з відчаю не покине цей край.

Я подумав про хлопців. Поскульбачувалися і якось змаліли у безвісті під хмарами; старий Кошута, який не плакав за сином, мало не ридає, бо треба тримати одвіт перед громадою… Що ж, нам треба негайно сходити з полонини, а там уже десь близько простори, де всі беззахисні й безпорадні, як риба в ятері. Там десь близько беззахисний, доведений до абсурдності, нерозчищений світ, і столиці, й околиці…

Вранці пробилося сонце. Отари розсипалися по пасовиську. Кошута звелів спорядити до села підводу й оголосив:

– Нині Спаса, хлопці.

Заради свята відкоркували пляшки з сливовицею. Випивши чарку, я пішов до отари, а коли вернувся, не було з ким балакати. Дезертири лежали покотом долі й хропіли на всі заставки. Я взяв зі стола пляшку, шматок бринзи, цибулину і вийшов з куреня. Мабуть, внутрішній стан гуцула наполовину залежить від погоди. Світило сонце. Я зняв кресаню, ривком голови відкинув з чола прядиво чуприни, розстебнув на грудях сорочку і підняв кварту до сонця.

– За твоє здоров’я, – сказав я. – Погрій ще, брате. Чогось не кортить у діл.

Горілка була холодна й майже без запаху. Вихиливши ще кварту, я закусив бринзою, закинув на плече карабін і подався на верхогір’я. Довкола стелилася така тиша, що знову душа немов відокремлювалася від тіла і починала існувати самостійно, пронизуючи все навколишнє. Знову мою свідомість занепокоїли тіні смерті, то несподівано обіймала полегкість чи знемога, то мелькали, наливаючи щастям, картини дитинства. Все немовби промовляло: "Ти живий! Ти живий! Ти живий, аж болю просиш…" А десь у глибині душі щось стиха повторювало: "Живи, бо інших вже нема й не буде".

Через зчорнілу від морозу галявину рушив на протилежний бік Яровиці. Вдалині, за прозорою обслоною імли, виднілися курені. Я звернув плаєм на круть. Сів на скелі і дивився на бурхливий мутний потік. Нанизуючи мить на мить, спливав час. Я намагався уявити його собі в образі сивоголового химерного дідугана, що застиг на колінах, молячись. А на рівнині, на полігоні між залізнодзьобими орлами люди уявляють час інакше. Та й ми, і рівняни однаково заслуговуємо співчуття. "Чого ти гадючний? – спитав якось Кошута. – Ми не самоїди, Ксеню. І не так уже ми провинилися, що гинемо. Ти знаєш, що навзаєм ми не мали добра з сусідами".

Всі ми заслуговуємо співчуття. І, виходить, маємо рацію. І Третяк, зітятий на чужині, і Верешко, який популяризував між румунами гуцульські лайки, і Смоляк, який зачав галицькій дівчині дитину, і Горинь, для кого всі – бомкарі, і Кошута, який шукає в минулому порівнянь до сьогоднішніх жахів, і Крицяк, який вчора лякав, а нині втішає… Лиш мене підкинули до вічної все-прощенної громади як втілення нудьги і роздратування. Коли ж я кому-небудь пробую розповісти, що в мене не було світлої години, мене або стороняться, або дивляться так, ніби хочуть сказати: "Так тобі й треба!" Я на співчуття не заслуговую. Моє, видно, деінде.

А скопом всі ми заслуговуємо…

Та я, либонь, дуже п’яний.

Мене кличуть "Ксеню", але тільки Одарій і Василь Чигрин та ще Крицякова Олена вимовляють моє ім’я, не стискаючи язика між зубами.

Я дуже п’яний.

Мої очі стежили за молодою гуцулкою в поточині. Гуцулка сполохано й зацікавлено зиркала на мене, та я конав від жалю і мій мозок нічого не сприймав.

Її мовби виткала моя мрія. Зодягнена у квітчасту турецьку хустину й мальовничий півкожушок поверх вишитої сорочки, в барвисту, биту золотом горбатку і високі червоні румунки.

Вона була в міру висока й пружна, твердотіла, з крутими стегнами і гарними неспокійними ногами. В неї були такі ж розкішні, як у Крицякової Олени, коси, тоненька, біла, як крейда, шия… І взагалі вона настільки була схожою на Олену, що я розгубився і не розумів, чого досі не обізвалася чи не покликала мене.

Минаючи скелю, де я сидів, дівчина низьким від бентеги голосом мовила: "Добридень!" Я зрозумів: ні, не сон. Відчув, що це моя виснена ява, яку мушу затримати, бо вона ніколи не повториться. Тоді зупинить моє життя, стане непереборним порогом, і це, мабуть, буде гірше, ніж війна і смерть.

"Людину в житті повинна спиняти тільки смерть, – п’яно подумав я, дивлячись, як дівчина віддаляється. – Якщо ж людину перепинять штучні бар’єри, то це люта кривда".

– Дівчино! – гукнув я.

Вона швидко збігла до бистриці і пірнула в ліс. Я метнувся услід, наздогнав. Вона обернулася, й очі її спалахнули гнівом.

– Чого тобі? – сказала тихо тремтячими губами.

Я простягнув руку, та вона відстрибнула й вихопила з-за пояса ніж. Я усміхнувся.

– Не займай, – глухо попередила дівчина.

Я завороженим поглядом дивився у її великі карі очі. Вони горіли ненавистю. Я потер рукою чоло і зашкандибав до скелі. На бистриці бігали сонячні зайчики. Я промив очі, розглянувся і знизав плечима. Треба було вертатися на стаю.

Чигрин сказав, що приїхав Горинь. Уже спить. У курені посутеніло. Юр Кошута, обклавшись лойовими свічками, переглядав "Der Tag"[66].

– Де був? – сердито запитав, не підводячи очей. Я не відповів.

– Генерали добиваються від кайзера реформи в армії. – Старий притиснув кулаком газету. – Війна, видно, затягнеться. Німці називають русинські землі мостом до Індії.

– Калиновим?

– Депутат Цегельський, – продовжував Кошута, пропустивши мою репліку мимо вух, – стверджує, що русини не проживуть без німців. Каже – не маємо ладу в голові. Доки таке має бути?..

– Ми собі завжди більше шкодимо, ніж зайди і наїзники.

– Знищення! – засопів Юр. – "Михальда"[67] писала: і буде різати брат брата, і сестра піділлє сестрі трутизни, і так мало стане людей на землі, що будуть здибатися раз на сто літ. – Він поправив окуляри, дістав зі сволока Біблію й пробурмотів: – Якби де "Михальду" дістати!..

Я грюкнув об підлогу карабіном. Кошута озирнувся і, ледве стримавши нервовий дріж, устромив очі в книгу.

– Завтра підеш до отари.

– Піду…

Одарій розбудив мене вдосвіта, ми разом вибралися на верхи. Гріло сонце, отара вкрила царину й майже не рухалась. Ми лежали в траві. Вона теж була немов десь поруч. Я нашіптував їй: "Ти мене зупинила, і далі без тебе я не маю дороги. Ти тепер до когось усміхаєшся, зиркаєш веселим поглядом на гребінь Томнатику… Які в тебе веселі очі! Ти мило всміхаєшся… І не думаєш, що звела мене в безвість між лупаки, я вже світу не бачу. А може, думаєш? Тоді ти жорстока. Ти повинна б знати, що я вимучений. Я перший пішов назустріч, тобі лишалося тільки відповісти… Чи ти затужиш, коли твоє серце подасть звістку, що я тебе кохаю? І пошкодуєш, що втекла? У тобі – моє сонце. Я його так довго визирав, що ти ним наповнилася. Коли ти примусиш мене чекати, то згориш. Як тебе зовуть? Будь моїм другом. Я тебе захищу, переберу на себе всі клопоти, що їх традиція приписує жінці. Ти будеш зі мною як за плечима гори, бо я не дам тебе скривдити, я піду на все заради тебе, бо не раз важив життям, не знаючи заради чого. Я не смію захопити тебе силоміць, ти знаєш… Ще рік тому я забрав би тебе, але я пізнав, що таке принука. Будь моєю з доброї волі. Усміхнися. Ми, гуцули, мовчуни, бо видимо тільки гори і доли, щастя і смерть. Ми не любимо солодких слів… То я тебе просто візьму за руку, а ти лиш усміхнися…"

– Газети пишуть… – почав Одарій.

– На лиха ти їх привіз!

Одарій ліг упівоберта й осміхнувся.

– Я вчора стрів надзвичайно гарну дівчину, – сказав я.

– Я любив колись одну… – співчутливо, наче знаючи про мою пригоду, мовив Одарій. – Вона вмерла. Була заручена з моїм старшим братом, але він упадав за іншими, і я його ненавидів. Коли вмерла, ми обидва плакали.

– Усе в ній радісне… Настроєне… Все ніби придзвонює дивовижній вроді…

– Я це знаю.

– Підступив – вона за ножа. Всі стаї перетрясу, а розшукаю. Перед тим мене щось гнітило і роздвоювало. Видно, передчуття.

Томнатик заволокли хмари. Коса шиба дощу наближалася до Яровиці. З узвору шмальнув вітрисько, обдув холодом.

– Наші збираються зимувати в полонині, – сказав Одарій, дивлячись на перегони темних, мокрих стягів між схилами.

– Юр вагається.

– Ти підеш у діл?

– Не знаю.

– Приставай до нас. Може, її знайдеш… Ополудні мене змінив Сергій Верешко. Я відпровадив Одарія до вигодської стаї. Повертався пізно ввечері. Полив дощ. Кобила ступала сторожко, минаючи зсувища. Я цілковито поклався на її інстинкт. Минуло години зо дві, і я занепокоївся: давно вже мав бути перевал. У темені не зблиснув жоден вогник. Кобила зупинилась і розгублено затупала копитами. Я повернув лице до вітру і вчув плюскіт потоку.

– Чого тремтиш? – поплескав я кобилу по морді. – Не переживай, дочекаємося ранку. Куди нам поспішати?

Укрившись сардаком, я добув з порохівниці губку і кресало, запалив люльку.

"Може, вистрілити? Може, хто одзоветься?.."

Справді: після пострілу в чорній безвісті забрехали собаки і ніби вдарило градом по ґонтах. Шум тривав хвилину-півтори й разом з гавканням закотився за якийсь заслін. Мить тиші, відтак тупіт копит.

"Комусь наполохав отару".

Пустив кобилу назад по сліду. Нараз причувся плач.

– Хто тут?

– Ой, допоможіть… – розпачливий жіночий голос. Я смикнув уздечки й рушив поперед кобили, обережно спускаючись в узвір.

– Де ви?

– На загорожу хлинула вода, – озвалася жінка десь поруч. – Втекли вівці. Я ледве наздогнала, втихомирила, а тут хтось вистрілив…

– Заспокойтесь! Собаки завернуть отару.

– На стаї курінь згребло. Цього літа нещастя за нещастям.

– Де ми?

– Хіба я знаю!

– Вибачте, я збився з дороги. Це я вистрілив… – Я зняв з себе сардак. – Вкрийтеся… Вночі отара далеко не відбіжить.

З узвору з кожним поривом вітру вдаряла колюча сирість. Долинув клекіт буркача. Я розсідлав коней і взяв жінку за холодну, мокру руку.

– Вмощуйтеся на сідлі, а сардаком поділимось. Ви часом не з Вигоди?

– Ні… Таке й не присниться, – прошепотіла жінка. Вона ледве стримувала дрож між зубами.

Широкий, на збірці, гуцульський сардак захистив нас од вітру і дощу. Жінка викручувала воду з кіс. Я запалив люльку.

– Перед Спасом грім влучив у гурт овець… Звалилась у прірву підвода з бринзою… Сьогодні нові збитки.

– Ви звідки?

– З Красного Долу. Мій батько – ватаг.

За північ дощ угамувався. Мені стерпла рука – я підтримував нею полу сардака на плечі незнайомки. Я випростав руку. Жінка ворухнулась.

– Ви чули гавкання?

– Ні. Я задрімала.

– Як вас звати?

– Дружана.

Я не міг не посміхнутися. Коли зла пригода звела мене з тою дівчиною, яку стрів на Спаса, то це щаслива пригода, і таке може трапитися тільки на просякнутому чеканням відлюдді – на Гуцульщині.

– Здається, я зустрічав вас…

– Ні.

– Так, я зустрів вас на Спаса і, здається, налякав. Ну от і позавчора налякав, і сьогодні…

Вона не відповіла. Я подумав, що таке давно вже не трапляється.

Перед досвітком мокрий сардак прихопив морозець. Ми тулилися одне до одного, щоб зігрітись. Тулилися й коні, мерзлякувато пофиркуючи, переступаючи з ноги на ногу.

Стало сіріти.

– Але ж це ти! – сказав пошепки, легко пригортаючи її до себе. – Я передчував, що знайду тебе.

Вона вивільнилася з моїх несміливих обіймів. Звівшись, я розглянувся на всі боки. Нас підковою огинав яр, на дні якого нуртувала каламутна річка. Дружинині вівці мирно поскубували траву на схилі, зокола походжали собаки. Це, звичайно, мені не могло приснитися. Але таке вже мусило колись бути й мусило повторитися.

– То це ви чи не ви? – спитав я, готовий поцілувати небо і землю.

Дружана збігла до річки, вмилася й вернулась свіжа, наче не було безсонної ночі. В неї були каштанові, як у справжньої гуцулки, коси (цього я не завважив першого разу, та міг би й здогадатися).

– Дружано!

– Онде наша стая. – Вона мрійливо дивилась у серпанкову далину. – Взимі приходьте до Красного Долу на вечорниці.

Вона взяла коня за поводи. Він шкутильгав. Мене пронизав біль – ушпилив теплою колючою голкою, як осколок, що втратив швидкість.

Коли Дружана сховалась за пруг гориці, я таки рушив туди ж. Зупинився на перевалі. До Дружани підскакав вершник, спішився, передав їй свого коня. Вже сидячи в сідлі, вона показала рукою на мене, щось пояснюючи. Мені здалося, вона каже: "Дивіться: він розминувся з долею. Тепер приноситиме нещастя…"

VIII

– На тім тижні сходимо, – оголосив Кошута, смакуючи вдоволену усмішку.

Щодня йшли дощі. До куренів затікало, на долівці стояли калюжі, не було де прихилити голову. На плечах зітліли сардаки, але я ладен був терпіти, бо не міг вибрати кілька годин, щоб поїхати до краснодільців.

А хлопці з ватагом сяяли од гордощів. За літо засолили тридцять бочівок бринзи, заднили близько до цього гуслянки, на осідок припадало по три вози сіна. Як клубки, відпаслися вівці, навколо корів брикав молодняк. Кошута потирав долоні, а ми двигали бочки, шпурляли на підводи мішки з шерстю, пресували рублями пашу.

Полонина вкрала, полонина й винагородила. Юр розмовляв з гідністю, лагідно, й ніхто не сумнівався в його кмітливості й досвідові.

– Поїдеш, Ксеню, в село за підмогою, – звернувся він до мене. – Чи самі спровадимо валку?

– Справимося, – відказав я поквапом, думаючи про своє.

А це – морока. На важких ділянках дороги треба пускати по дві-три підводи, накидати на колеса гальма, бичувати коней, підпрягати на скрутах, здригаючись, коли погляд падає в провалля.

– То скоріше, хлопці. Виїдемо раненько, щоб завидна добратися до Ялівця, далі легше.

– Діду, трембіта! – зупинив ватага Верешко. Кошута прислухався, щось читаючи в розрізнених, приглушених відстанями звуках.

– Василю, трембіту сюди! – смикнув Чигрина за рукав.

Перехрестившись, відтворив сигнали з-за перевалу, невдовзі такий же набір гудків долинув з-за Стіжка і Гребенища.

– Пером тобі земля, чоловіче добрий, незнаний! – стиха мовив ватаг. – Хтось заповів довгу пам’ять – з сергіївських чи краснодільських… З тої парафії… Царство йому небесне.

Ми зняли кресані. В челюстях холодного неба трембіти зітхали дедалі слабіше й хрипкіше, потім звуки настільки притихли, що, здавалося, повстають у мозку.

Нараз я подумав про Дружану. Вона могла застудитися тої лихої ночі, могла занедужати… Людина – не камінь.

– Стариня! – підступив до Кошути. – Мені треба на краснодільську стаю.

– Так? – здивувався ватаг. Замислився, тоді мовив: – Ну їдь, коли треба, чого вмурувався в землю.

Я стрибнув у сідло. Кобила скосила оком і рушила чвалом. На перевалі я до сліз напружив зір, вдивляючись у запалену маревом далину. "Вмерла!" – волало в голові.

Кілька краснодільських пастухів вийшли з куренів, поспиралися на жердки вориння. Викручуючи коняці голову, я потягнув вуздечки, кобила чотирма копитами ковзнула по землі.

– Ти чого рвеш полонину? – запитав один з пастухів, але я розчув лише власне запитання: "Що з нею?"

Пастухи перезирнулися й далі дивилися на мене в німому здивуванні.

– Ти звідкіля такий?

– Хто вмер?

Вони знизали плечима.

– Сергіївський ватаг, – нарешті відповів сивоусий, акуратно зодягнений дідусь.

Я дихнув повними грудьми і закинув уздечку кобилі на шию.

– А ти кого мав у надумі?

– Я з Розлуча, – сказав я, потиснувши всім руку. – Наш ватаг має між сергіївськими родичів.

– Кошута? – Дідусь з цікавістю зиркнув на мене. – Просимо до куреня, – запропонував голосно, з діловитою розважливістю. – Юра добре знаю. Разом воювали в Італії. – Жестом поманив за собою пастухів.

Дружана поралась біля плити. На мить мене обпекло вогнем. Вона теж спалахнула, хоч на уста випливла усмішка.

– Ми завтра забираємося звідси, – заговорив дідусь. – Сідай, прошу. – Він розмовляв бадьорим, трохи деренчливим голосом. – А ви?

– Теж злагодилися.

– То, кажу, Юра знаю добре. Тримається?

– Женити можна.

Дідусь засміявся, ховаючи під повіками хитру іскринку. Ставши біля вікна, похитав головою.

– Кому яка дорога… Петро Джуряк надумав піти від нас. Ми – однолітки. Разом почали ватагувати, на Яровиці породичалися: Дружанина мати – сестра Петрові. Живий про живе думкує, а смерть за плечима. – Погляд метнувся по куреню і застиг на розп’ятті. – З розлуцьких знаю ще Максима Третяка. Мій братаник сплавляв з ним дараби, запрошував у гості. Буйна голова – Максим.

– Вже нема Максима.

– А тебе як величають? – коротко зітхнувши, запитав дідусь.

– Супора.

– Тата гайдуки підбили?

– Так.

– А дідо втік від пана, пустивши червоного півня на маєток?

– Тільки на скирти.

– Однаково… Ви – молоді гуцули. Вкоренилися в горах? Ще вкорінитеся, як жито. Ади, яка непробитна глина, а воно вчепиться двометровими ниточками – і росте, колоситься.

– В нашій родині всі повипадали з гнізда. Батькові браття вмерли, друге покоління лягло в Галичині.

– Ти воював?

– Утік з фронту.

– Гуцули! – ствердно хитнувши головою, кумгикнув дід. В очах мелькнула іскра приязні, а я відчув себе злодієм. – Сороко, давай печеню, – звернувся до Дружани. – Сьогодні у нас свято: вийшов сезон. Все – як у добрих людей. Тут чи горе, чи втіха – годиться чарка. Сідай, гостем будеш.

За столом завів балачку про політику. Один з пастухів підморгнув мені, мовляв, зараз наслухаєшся.

– Усі біди через те, – сказав дід, – що покривдили англійську королеву.

В цю мить він став настільки схожим на Кошуту, що я затулив рота, аби не всміхнутися. Він не читав з Біблії і не називав пророків, та говорив не менш урочистим і переконливим тоном.

– Королеву скривдили, – рухом апостола пригладив борідку і окинув усіх очікуючим поглядом. – Вона і мстить.

З його слів виходило, що англійській королеві близько ста літ. В інших краях владарюють мужі, лише в Англії несправедливість: королеві не дозволяють назвати чоловіка господарем держави.

– Надщерблене життя, бачиться. Подейкують, що війна розгорілася через шпигунів. – Ватаг підняв руку, мов кличучи до уваги. – Der Spitzel…[68] Але хто їм гроші дає? Англійська королева. Вона щотридцять років складає розпорядок, де витруїти цісарську родину, кого з ким посварити. Вам моє слово, що цар має силу проти кайзера і цісаря. Але, коли цар братиме верх, у Росії почнуться бунти, як у війну з японами. А якби брали гору цісар чи кайзер, то ті шпигуни підохотять їх народи до революції. Це така мста бабська: хоч ви й мужі, а не дам схопити Бога за бороду! Перехитрую всіх, не посмієтеся з мене.

– Ото бестія! – з удаваним захватом поцмокували пастухи. – Може, вона – усім козак?

– І в кожному краї має шпигунів?

– Атож, – цілком серйозно мовив ватаг. – Ся баба має підступ до всіх корон. Задер якийсь владика носа – вона йому через шпітцеля донос: так і так, проти тебе змовилися твої міністри. Владика міністрів – на шибеницю, генералів – у монастир, маршалів – до катуші, офіцерів – на власний хліб. І всім по сім, а йому вісім: доки підбере нову команду, королева гріється на сонечку і страху не має.

– Мати таку жінку!

– Їй-бо, ліпше постити. Я побоявся б…

– А до іншого владики, – ворушачи ніздрями, осміхнувся ватаг, – підішле гарну любаску. Тут уже не втямкуєш, хто на троні…

– Де кермо.

– Хто кого й за що тримає…

– Хто за що лапає…

Ватага реготала. Хлопці підсипали солоних жартів, поки під вікнами не задудоніли Дружанині кроки. Тоді ватаг нагукав:

– Ша, пусті діти! Упали в гаразд, як муха в сметану. Ось нам винця принесли. – Він наповнив поставець чистою мов сльоза сливовицею. – То, друже, – мовив до мене, – аби знав: сулія в землі закопана з того літа, як жінка привела Дружану. Донька моя – полонинська. Сам же прийняв дитя, накупив вина, але замість хрестин Бог заповів похорони. Жінку поховав, а вино з поминок поклав на схова та й узяв за звичай щоліта робити запас. Аби ми здоровенькі були! Куштуйте вісімнадцятилітнього. Не матимеш за що спом’янути Миколу Стадника – згадай за вино.

Поставець пішов колом. Пастухи блаженно мружилися і зблискували синюватими білками, вмить хмеліючи. Я поглянув на Дружану. Вона всміхнулася. Мені здалося, що Стадник перехопив наші погляди, стривожився. Хоч я і перестав дивитися на доньку, він наливав собі все менше й менше.

Сергіївського ватага мали ховати вранці наступного дня. Стадник на хвильку вийшов побалакати з посланцем від сергіївської стаї. Вернувшись, замислено пахкав люлькою, набираючись настрою.

– Життя, – мовив нарешті, – загадка. Ніколи не знаєш, що й де тебе здибає. Петрові Джуряку Бог не дав сприту. Чоловік з року до року відкладав надію на удачу… Отак сам себе обмуруєш сподіванками, сам себе уневолиш, та й не дихнеш вільно до краю віку. Життя, брате-квіте! Розбоєм будують, будуючи – руйнують, а людина в тому неладі – як торкливий кролик.

Старий недбало озирнувся довкруж і зовсім спохмурнів. Один раз Дружана запитливо глипнула на мене, мов питаючи, що трапилося. Ватаг це знову завважив і розгублено потупився.

Я подякував за гостинність, з усіма почоломкався. Стадник покликав з сіней Дружану.

– Проведи гостя, – сказав він, не підводячи голови. – За звичаєм…

Відчужено сидів на тапчанчику і, здавалося, чекав, що відповість донька, але натомість тихо шморгнули на долівці Дружанині постоли і скрипнули двері. До сідла на її коні був приторочений клунок. Ми мовчали. Вона їхала по ліву руку від мене, клунок був приторочений з лівого боку. Я дивився, як за багряні покоси насіпаних вітрами хмар ховається сонце. Дружана сиділа на коні насторожено, мов наслухаючи. Здавалося, мовлю слово – і рвоне з бескида. Коні ступали в ногу, високо, мов на цирковій арені, піднявши голови.

На заході клинистими масами влягалися хмари. Туди ж стрімко линуло сіре забуте пасмо, поступово жевріло, шматок, опікшись, відхлинув і розсіявся, а решта, спалахнувши, опустилася донизу й стемніла на тлі пралісів.

Дружана смикнула уздечки. Я внутрішньо стрепенувся і стиснув кобилу острогами. Поїхали розмашистою ступою, піднялися на узвишшя. Солодко пахло надтлілим снігом, млосно підповзав між течери короткий осінній вечір, наспівував безконечної коломийки буркач під горою. Усе навколо збивалося на поривистий темп, озивалося стримуваними стогонами.

– Пора вертатися, – зупинила коня Дружана.

Я оглянувся на краснодільські курені, що рожевими квадратиками підпирали синь кряжа. З видолинків до куренів підпливав туман. Ось вони сколихнулися, як безвладні бруски на скреслій річці, і зникли.

– То приїдете на вечорниці? – Дружана подала на прощання руку, всміхнулася, та очі стали враз глибокими, наповнилися тугою.

Я не випускав її руки.

– До побачення, – невпевнено повторила вона, ворухнувши бровами, наче вирішивши про себе: "Що ж, видно, інакше не можна".

– Будь мені за жінку, – сказав я одним духом несподівано для себе.

Вона примружилася і подалася назад.

– Я тебе не відпущу, – сказав я ніби крізь сон, не чуючи власного голосу.

– А батько? – пошепки спитала Дружана і журно похилила голову.

– Я знаю, як це робиться, – я зістрибнув з конячини й допоміг Дружані. – Ходи…

Вона оперлася мені на плече, легко сковзнула додолу.

– Назбираємо квітів, – став я навколішки в траві, – сплетемо два вінки…

Вона вклякнула поруч, прогнувшись станом, поправила зачіску і зірвала квітку легким бентежним рухом, який сказав мені: Віднині ти не сирота".

"Я тебе люблю, – сказав я подумки. – Я тебе люблю і люблю всіх людей, весь світ".

Хвилин через десять вінки були готові. Я пов’язав ними шию Дружаниного коня. Дружана стояла мовби в забутті, машинально вискубувала голубі пелюстки з квітки. З корінчика впало жовте кружальце зав’язі. Допитливо позирнувши на мене, Дружана всміхнулася і відторочила клунок від сідла.

– Додому! – гукнув я коневі. – Додому! – гукнув щосили.

Дружана взяла мене під руку. За горою стихав тупіт копит. Коли він розтанув зовсім, ми попростували до розлуцької стаї. У моїй голові безладно зароїлися гадки, "завтра мусимо з’їжджати, але попрошу Юра справити весілля в полонині. Справимо весілля… Вінкоплетіння відбулося…"

Я зрідка торкався Дружаниної руки. Вона йшла мовчки, про щось думаючи, і я не хотів їй перешкоджати. Вона була ще дуже чужою. Я почував себе невпевнено й боявся, що зроблю щось не так.

Над горою завис місяць, а в курені Кошути було темно, і я не знав, як туди ступити з чужою людиною. Пустив кобилу в загорожу, лиш звільнивши підпруги, ніби мені могли б звеліти: "Одвези цю дівчину назад".

Постукав у шибу. Тихо. Тоді взяв чужу дівчину за стан, другою підняв її голову й спитав:

– То нічого, що завтра познайомлю тебе з нашими?

– Як знаєш, Ксеню…

Я аж зуби зціпив: так вимовити моє ім’я могла б лише мама, якої я не пам’ятав. Я поцілував Дружану в уста. Вони були м’які й покірні, мої губи поринули між них разом з віддихом, з душею.

– Коли ти над’їхав, – сказала Дружана, – я не тямила, що з собою діяти. Розповіла про тебе батькові й кажу: "Він, тату, мій суджений, приїхав за мною". Ти з ним балакав надворі, а я все собі злагодила…

В уяві ожило, з якою недовірливою цікавістю розглядав мене Стадник. Він мовби не повірив Дружаниним словам, та чуття йому підказало, що не приніс я йому радості. Між його напіврозтуленими устами біліли стиснуті зуби, ніби до часу тримали заперечення чи й проклін, а під стуленими повіками ховалася глуха нетеча образи й ненависті. Потому він ще раз пильно поглянув на мене і в кутиках губ залягли гіркі зморшки, а очі заплющилися. Так, із заплющеними очима, він сумовито всміхнувся, очі відкрила десь таки знайдена на дні серця ласка, обличчя випогодилося, як осінній день з проблисками сонця чи рівнина, що виринає з білого сніголадного завою, обснована смугами туману. Він неквапом набив люльку і на запитання "хто вмер", сливе всміхаючись, відказав: "А ти кого мав у надумі?"

Дружана розмахувала клунком з одягом, а я думав про її батька і відчував, що він мені ближчий, ніж вона. Голос її був чужий. Вона говорила весело й швидко – миле жебоніння, та дуже незвичне, і я спитав:

– Ти мене любиш?

– Ксеню!..

Вона сміялася, коли я цілував її коси, очі, уста.

– Не будемо спати, – сказав я.

– Нітрішечки не хочеться спати, – відповіла вона.

– Виберемося на віз із сіном, сядемо, а ніч йтиме і йтиме мимо.

– Ходи…

– Знаєш, – сказав я на возі, – від батькового вина поболює голова. Та байдуже. Ти чуєш, як мимо іде ніч?

– А вона нас чує?

– Мабуть. Вона прислухається до всього живого. Усе, Дружано, серед ночі. Земля серед ночі, місяць, зорі…

– А сонце?

– І сонце.

– І ти мене захистив серед ночі, тоді… в зливу.

– Якби не було ночі, я не заблудився б і не стрів тебе.

– І все вночі росте, правда? Діти ростуть уві сні. Їм сниться, що вони літають.

– А вдень усе розквітає. Я побачив тебе вдень. Це було на Спаса. Ти гримнула на мене: "Не займай!"

– Мені було страшно. Я забігла до лісу – і злякалася ще більше. Може, я почала думати про тебе через той страх.

– Ти сподівалася, що я тебе знайду?

– Не була впевнена. Але я тебе довго чекала б.

– Я стеріг товар, – розповідав Сергій Верешко. – Привиділося, що на возі хтось сидить. Що за диявольська морока! Стежечкою між воринням підкрадаюся до воза – тихо. Коли заблагословилося на день, іду ще раз, бо щось муляє…

– Підозрівав, що Юр з Федорою занічкували? – захихикав ватаг.

– Я ближче – таки хтось спить на сіні. Видряпався і взявся за голову: яка дівчина!.. А цей розпростерся під кожушком, – показав на мене Верешко, – вкрив кресанею дівочі ноженята в полірованих, капсулами побитих постолятах, та не дівчини тримається, а карабіна… Дезертир нещасний! Я тоді – в курінь, а решту ви бачили.

– Але ж утекла! – весело кинув ватаг.

– Потому, – зауважив Сергій. – Вона встала, Оксен ворухнув плечем, притиснув карабіняку до грудей і розплився в осміху. Дівчина собі розсміялася. Вдихнула повітря на повні груди, довкруж роздивилася – і скидом гори до поточини.

– Втекла!

– Ми тебе й розтермосили. Шкода-бо! А Чигрин надбігає, каже: "Відьма!" Ясна річ, коли втікає. Чередівниця.

Треба подивитися за пазуху, чи носить хрестика. Оксен розсердився, гадаємо – зачарувала парубка, не можна пускати в ліс, бо залоскочуть русалки. І бачите – лютує досі. Подякуй, що принесли в курінь та оговтали. Та й відьму привели. Але, виходить, вона не відьма, має хрестика, я сам бачив…

Вони масно всміхалися, в очах скакали бісики.

– Ну, хлопці, – перервав регіт Кошута, – а тепер… Розгорнувши черес, поклав на столик пачку асигнацій.

Посипалися срібняки з гаманців і порохівниць дезертирів.

– Хто поїде до Яловичори? – запитав ватаг. – А ні, не скопом. Чигрин поїде, купиш, Васильку, сливовиці, ковбаски, молодому – нову ношу під зріст. Ти, Ксеню, і ти, наречена, робіть собі, що серцю миле, а ви, хлопці, лагодити курені; хто знає, може, й серед зими комусь придадуться.

Я сидів на камені і думав, що найщасливіший у всьому світі. Все мені зичило доброї долі: і потік, що веселим лоскотом наповнював рівчак, і темний праліс, розбуджений хоралами щебетух, і вітер, що нараз зав’ється між скелями, ніби чекає, коли мені надоскучиться і я піду, щоб вільно йому припасти до Коломиї з цілющою водою, і сонце.

Сонце було виразне і яскраве. Купини дерев раз коло разу сікли світлові запони, а по запонах вгору здіймалися звинені, переплетені стяги імли і зблискувала ніжними тонами веселка. Там, де веселка торкалася води, сиділа Дружана. Вона мене не виділа, а я чогось не наважувався туди ступити, мені здавалося, що я можу увійти в той рай тоді, коли мене покличуть. А вона мене не бачила і не кликала, хоч ніби відчувала мою присутність, бо неквапом, безпечно заплітала коси, тоді взялася перенизувати намисто. Нема такої сили, щоб нас розлучила, думав я собі. Нема!

Потому Дружана вийшла на скид, і ми, щокроку цілуючись, рушили до ватагового куреня. Кошута нас виглядав. Я завважив, як він, протерши скельця окулярів, злодійкувато шмигнув за ріжок і, зібравшися з духом, вийшов назустріч величавий, як єпископ.

– Щасти вам Господи! – сказав урочисто.

– Дай Боже щастя! – відповіли ми з Дружаною, і Дружана поцілувала старому руку.

Ватаг аж спітнів од задоволення. Чмокнув Дружану в щоку і запросив нас до куреня. Очі його потепліли й затуманилися. Він поставив на стіл пляшку вина, вийняв з потаємного схову в чересі персні.

– Живіть, діти, в злагоді. Любіться. – Торкнувся перснів устами, настромив Дружані на палець. – Хай вам Бог пошле багато синів, Ксеню. – Перстень придався мені лиш на мізинець.

Вино ми пили з витворного старосвітського кухля. Опісля Юр дбайливо загорнув його в хустку й поклав до тайстри. За переказами, це дарунок від Довбуша; Кошути були першими поселенцями в Розлучі, якось завітавши на цей бік Черемошу, ватажок опришків на знак вдячності за гостинність залишив господарям срібний кухоль.

– Чия ж ти будеш, дівчино? – звернувся Кошута до Дружани.

– Дочка Миколи Стадника з Красного Долу.

– Її батько розповідав, що ви колись товаришували, – додав я.

– То гарний чоловік. Ви підшукалися, діти, ніби помислено. За старожитнім звичаєм треба розіграти сцену, як молодий вирушає в діл по наречену…

– Дозвольте без церемоній, – попрохав я. Кошута завагався, та мене виручив Василь Чигрин, який саме вернувся з бесагами дарунків. Вибачившись перед Дружаною, викликав нас з ватагом надвір.

– Новини, стариня. Австріяки відступають у Румунію. Через тиждень у горах будуть росіяни.

– Новий цезар – по-новому штани латай… Якось-то буде. Мовчіть, братці. Маємо свято. Справимо весілля, як би це сказати: між фронтами.

– Австріяки грабують.

– Іди, – махнув на Василя Кошута. – Не треба про це, кат бери! Ну, чого дивишся?

– Краснодільський ватаг зігнав товар на шлях – все завернули в Румунію.

– Куца година! – Кошута почухав потилицю. – І дав я вам землю, над якою ви не трудились, і міста, яких ви не будували, і ви живете в них; з виноградних садів, котрих ви не садили, ви їсте плоди…

Він запалив люльку, побагровів, одкашлюючись, і мовчки махнув кулаком, мовляв, геть з очей, вражі сини.

Під куренем хлопці накрили столи обрусами, розставили довбані миски з закусками, пляшки з горілкою. Чигрин настроїв скрипку, Верешко продув сопілку, Федора з Данилкою принесли хтозна-коли й де випечений медівник, утиканий глицею і борівками. Ватага, окрім Василя Чигрина, жадна була повеселитися. Нагода дозволяла кинути сороміцький жарт, зблизька зазирнути молодій у вічі, випощено зітхаючи, лапнути за кругле плече молодицю.

Юр виніс цимбали. Розсілися на ослонах, умовкли, замислені. Чигрин задумливо водив смичком по землі. Раптом смичок блискавкою упав на струни і, ні на тисячну секунди не відставши, мелодію підхопили цимбали і сопілка.

Ой коби ж я за тим була, за ким я гадаю,

Принесла би сім раз води з тихого Дунаю.

Он коби ж я за тим була, про кого я мислю,

Принесла би сім раз води аж із Перемишлю.

То Олекса Третяк підладився до музик тріпотливим тенорком, закотивши од захвату в терні мочені очища.

– Ой-га!

– У-ха-ха!

Мацнули постоли землю, пішли колом. У дрібному не-заборонному гуцульському танку, пристосованому до спадистих майданчиків і розрідженого повітря, забулися, сп’янівши од насолоди, і не стало дезертирів, не стало удів. Кошута ходив по колу з пляшкою і чаркою, вгощаючи весільних гостей. Невзабарі в декого почали віроломно підгинатися ноги, та ми до безтями дріботіли гуцулочку, й здавалося, їй не буде кінця. Дружана поглипувала на мене сяючими очима, і я займався їх сяйвом. Вона смикала мене за руку, прискорюючи танок, ніби прагнула розтанути в русі.

Берешко вихопив од Чигрина скрипку, заграв приспівуючи:

Ой ти, хлопче, ненароком

Коло мене трешся боком,

Коли любиш, люби дуже,

Як не любиш, не жартуй же!

Хлопці, мов тріпотливі жайвори, повисли над землею.

– Ой-га! – гукнув Чигрин, потрясаючи темними закрутками кучерів.

Як би ми ся не любили,

Коли собі близько,

Нам ворота легко ходять,

Перелази низько…

Молодиці розпашілися, порозпатлувалися, як жагучі відьми, бликали, звискуючи, налитими пружними стегнами. Верешко перекинув мені скрипку, сам ухопив за руку Дружану, приспівуючи, шукав на льоту губами її щоку.

Хотів циган царем бути,

Бо у царя сала жмути,

В салі спав би й одягався,

Стелив ліжко, накривався.

Але жінка знакомита:

Затикана пір’ям свита,

На дві ноги налягає

І горба на плечах має.

Ой скрипочка із липочки,

А струни з барвінку,

Візьміть, хлопці, царське сало,

Не забудьте й жінку.

Таки добравши моменту, Верешко чмокнув Дружану в скроню. Заскочена зненацька, вона стурбовано позирнула на мене, тоді перейняла за руку Чигрина, а Верешко викотився з кола.

Ой рубаю та рубаю,

Сокири не маю,

Чужу жінку обнімаю,

Своєї не маю… –

гудів Верешко, вмостившись на ослоні. Йому відповіла задіта за живе Федора:

Закувала зозуленька

Та й сіла на плотик,

Поцілуй ня, милий, в личко,

А я тебе в ротик.

Я вивів Дружану з вінка танцюристів, і ми рушили до куреня. Услід нам хлопці забасили:

Пропили ми молодицю

За паленку-сливовицю,

Ні паленки-сливовиці,

Ні красної молодиці.

Ставши біля вікна, Дружана дивилася в позолочену осіннім сонцем полонину. Я пригорнув її.

– Дружко…

– Що, Ксеню?

– Я весь час бачу наш осідок у Розлучі. Хочеться простягнути руку, щоб відчинити перед тобою двері.

Вона притулилася щокою до моїх грудей. За стіною глухо й поквапливо, мов прагнучи швидше звільнити душу, перемовлялася з цимбалами сопілка. Нараз в Дружаниних очах заблищали сльози.

– Я подумала про батька…

– Ми не забудемо його. – Я налив у чарки вина. – Ви обоє мої…

Вона жалісно усміхнулась, витерла сльози, з тою, ще не згаслою, жалісною усмішкою, але вже з несподіваною лукавинкою в очах простягнула мені чарку.

– Пий, Ксеню. Я справді дуже щаслива.

Надворі веселими дзвониками бризкали цимбали, гучно, як недалека гармата, вдаряв бубон. Я подумав, що в цю хвилину на Німчицькому перевалі триває бій, падають із стромовин на колюче бескеття посічені шрапнеллю коні і… люди. Я дивувався, що дратівливий Кошута без тіні занепокоєння вдає веселого і безтурботного весільного батька; що самозабутньо гарцює Василь Чигрин; що нічим не виказують хвилювання інші, а про наступ Брусилова, мабуть, уже всі знають. Раптом я немовби прокинувся: це ті самі непоборні опришки, які стинали голови за кривду. Не в усіх одна міра терпцю, але це ті самі люди.

– Пий, Ксеню. Про що ти думаєш? Чого твої очі нараз стали без надії?

"Мабуть, лише жінки вміють сказати точно про те, що бачать".

– І ти випий.

– А як на це подивиться чоловік? Вино пахне розквітлою полониною.

– А ви чого тут зачинилися? – з комічним переляком скрикнула Данилка, показавшись у дверях.

– Виполоши ведмедя з комори! – аж присів од сміху Чигрин.

– Голодній кумі хліб у голові, – сказав я. – Тут ведмедем і не подуло.

Чигрин, не соромлячись, пригорнув Данилку.

– Ми своє весілля відгуляємо в селі. Просимо. Дружана почастувала їх вином, опісля обійшла з пляшкою ватагу, і Кошута запросив гостей до столу.

– Що то мені люди скажуть, – посміхнувся, – коли завтра виряджу до хутора три подружні пари? Начебто й не за воєнними часами! – Обвів усіх пронизливим поглядом, шукаючи бодай натяку на те, що хтось сумнівається щодо його думки про ситуацію, і, мружачись, зі стурбованою журбою в голосі, сказав: – А ватага з товаром залишиться в полонині. – І додав з притиском: – Нема чого поспішати.

Хлопці хором, видно, лише підсвідомо відчуваючи, наскільки це правильно, підтримали ватага. Він на мить стомлено опустив долу очі й підняв чарку:

– Ватага зичить молодим щастя і довголіття.

Сірим досвітком з десятьма підводами ми рушили в діл. Кошута наставляв:

– Буде тихо – вертайтеся, спровадимо решту майна. Щось негаразд, Ксеню, – дай знати. Може, ще кому треба додому? – спитав дезертирів, що зоставалися. – В шорах нікого не тримаю.

До полудня обоз скотився з Яровиці і заскрипів ущелиною. Опісля здолали крутий перевал, четверо пастухів, яких Кошута посилав підсобити в дорозі, вернулися в стаю. Чемні гуцульські коники йшли без погоничів.

Місцями траплялося безпуття, шлях перетинали зсуви. Ми бралися за лопати, відкидали камінюччя, що звалилося з бескидів. Перед вечором, не лишивши позаду й третини відстані, зупинилися біля нічийної зимарки, що служила для постою, як корчма на перехресті доріг. Молодиці звинулися клубками біля ватри. Поки ми з Верешком розпрягали і путали коней, Чигрин нарізав миску в’яленої баранини, полив сухарі юшкою з товченого часнику. Освітлена багаттям, Дружана кап-у-кап була схожою на Крицякову Олену. Я подумав: "Чи сподобається вона Олені?" Хотілося, щоб сподобалася. Стуливши губи, вона дивилася з-під опущених вій на полум’я, а коли я сів поруч, усміхнулася справжньою Олениною усмішкою і поклала голову на плече.

– Комісія! – вигукнув Сергій, покуштувавши м’яса. Раптово, як завжди в горах, ущелину заполонила ніч.

Після вечері Чигрин з Данилкою, Верешко з Федорою пішли відпочивати. Я лежав боком біля багаття, зіперся на лікоть, Дружана в задумі підгортала недопалки. Нараз сторожка тиша, спочатку навіть не тривожачи слух, стала розпадатися на протяжні глухі зітхання. Через якийсь час зітхання стали коротшими й частішими, і я вловив у них щось млосно знайоме.

– Гармати, – сказав я пошепки. Дружана опустила прут.

– Кінь ногою б’є.

– Гармати, Дружанко. Це гармати.

На підводі зашелестіло, і почулися сквапні кроки.

– Ти чуєш? – схвильовано озвався Чигрин.

– Гармати, – повторив я, ніби це могло що-небудь врятувати.

– Гул на сході. Під Селятином, якщо не ближче – не в Шепоті. Кевес[69] утікає в Румунію. Над Черемошем наче спокійно.

Коли канонада припинилася, Чигрин, сплюнувши, зник між возами.

Я постелив на землі сіна і вкрив Дружану сардаком.

– Лягай, Ксеню.

Я ліг, та сон не приходив. Потім – лишень забудуся – здригнеться вві сні Дружана. Вона спала неспокійно, пашіла жаром, схлипувала. Вкриваючи її, я прикладав до чола долоню – воно було зрошене краплинами поту. Десь за північ вона міцно обвила руками мою шию, я просунув їй під голову руку і спитав:

– Не спиш?

– Ксеню…

– Не журися.

– Я хочу мати від тебе дитину, – ледве чутно прошепотіла вона.

Торкнулася устами моєї щоки.

– Хлопчика?

– Так.

Притулившись усім тілом до мене, завмерла. Я поправив сардак, підвівся на лікті й зиркнув у темінь.

– Що, Ксеню?

– Нічого.

Між возами полопотіли, підбираючи сіно, стриножені коні. У високому небі тремтіли зорі. Звідкілясь линув свіжий, вистуджений запах м’яти.

– Ксеню…

Я смикнув китицю зав’язки, і груди мені полоснув холодний легіт. Довкола все німувало, лиш коли-не-коли фиркне кінь. Я розстебнув Дружанин кептарик, торкнувся грудей. Скроню ласкаво обвіяв її віддих. Вона якось дивно рухнулась, мов розділяючись надвоє, огортаючи мене і знову сходячись в ціле, як підзолочена хмарина довкола сонця. Першої нашої ночі вона злегка впиралася долонями в мої груди, наче страхалася, що ми не зможемо одірватися одне від одного. І тепер я відчув на грудях її долоню, та це був інший дотик – через нього вона немовби пересвідчувалася, що мені добре, що я її безмірно люблю, як дружину, як матір мого сина. До мене прийшло визволення. Я його відчув кожною клітинкою, хоч немає слів, щоб його пояснити. Це було звільнення від плісняви задавненого чекання, від несамовитості, від намагання щось із себе скинути, як осміяну осоружну ношу, від сирітства.

Я раптом осягнув розумом, що кілька літ був неповноцінною істотою, і це огидно – жити одинаком, позбавленим щастя. Можливо, розуміючи цю огидність, гуцули не вважали за зло – по-розбійницькому викрадати од батьків їх доньок.

– Не лишай мене, – шепотіли її уста. – Побудь… Засни… Я не втомилася… Я тебе люблю… Ти – батько… Я тебе люблю всім серцем.

IX

Пізно ввечері наступного дня обоз наблизився до Розлуча.

– Ксеню! – покликав Сергій Верешко.

Я передав віжки Дружані і почекав, коли його підвода порівняється з моєю.

– Може, Ксеню, комусь розвідати, що там у селі? Сергіїв голос звучав напружено.

– Я піду з Дружаною.

Обоз зупинився. Я добув з-під в’язанки карабін, підкликав Дружану. Перед нами на тлі зоряного неба дугами схилилися гори. Далі – спуск і положистий уступ, на якому розкинулося село. Зліва увижається в темряві скоба Черемошу, там хребти розступаються, пропускаючи струмок і дорогу до Гриняви.

– Наш осідок з цього краю села, – мовив я. – Дідо, прийшовши з долу, вподобав собі скид над поточиною. Заїзд уже батько вкопав. А до того на осідок і пішки важко було добратися. З того, як розташовані садиби, можна читати історію Розлуча. Втікачі поселялися якнайдалі в бік гір, їхні діти будувалися в доступніших місцях, жупани займали майдани вздовж річки й дороги.

Дружана стискала мою долоню: мабуть, їй було маркітно. Мені й самому ставало моторошно, наче наближався не до рідної оселі, а до стоянки печеніга.

– Хата ще добра, – сказав я, щоб зайняти дружину. – Після війни покрию свіжими ґонтами. Може, прийдеться обшалювати дошками східну стіну: коли вітер, в кухні студеніше, ніж у світлиці.

– Ще світиться, – зраділа Дружана, побачивши вогник під горою.

– А в нас порожньо. Бачиш – дерева темніють? Вище – ґруники розсохою.

Я пропустив жінку опередь себе на горбок. Ми ступали сторожко, майже не дихаючи, ловлячи кожний шелест. На подвір’я зайшли мовчки, нас одразу обняли густі прохолодні тіні, мов потрапили в інший світ. Трава сягала майже до колін, над заворітницею бовваніли галузки бузини.

– Постій тут, – прошепотів я. Двері схлипом відстали від одвірків.

У хаті я позаслонював обрусами вікна й запалив свічку. Хтось сюди навідувався, але не лишив безладдя. Припровадивши Дружану до світлиці, пригорнув її до себе, потому відсторонив і засміявся:

– Ми дома, жінко! Плювати нам на Франца-Йосифа, Вільгельма і Миколу Бісмарковича. Не смійте тикати носа, хирляки! Ми дома. Ми дома, Дружано.

Вона поглянула на мене здивованими й водночас зачудованими очима.

– Побіжу до сусідів на розвідку. Не скучай.

– Де дрова, Ксеню?

Я приніс з повітки оберемок цурпалків і звичним рухом, як палицю, підхопив з ослона карабін.

– Bährenland…[70] – сказав надворі, дивлячись у темінь.

Міттельштедт називав Гуцулію країною ведмедів. Поклав він за неї голову чи й далі останнім покидає поле бою?

Стежка опустилася у глибоку вирву. Зливи і тут поналишали слідів. Я звернув до Крицякового осідку і наткнувся на прив’язаних до вориння коней. Прокинувшись зі сну, вони діловито захрумкали сіно. Я прошмигнув до віконця, припав до шиби. На печі спали діти. Олена стояла біля плити, спиною до вікна, щось сьорбала з полив’яної миски. Не міняючи пози, налила до миски води з сагана, вимивши, поставила на ребро сушитись і надовго завмерла, замислившись, склавши на грудях руки. Вона була без хустки, в кептарику до стану, в збляклій горбатці.

Двері не були на засуві. Я увійшов до сіней і машинально, ніби в цій хаті народився, розшукав у темряві клямку. Спітнілі од теплого духу з кухні, завіси не озвалися. Я тихо переступив поріг, у ніздрі вдарив запах пареного молока – запах обжитої гуцульської оселі наприкінці осені, коли звітрюють і засихають вінки під сволоками.

Забилося серце. Щось незнайоме було в тому, як Олена застигла біля плити.

– Олено.

Вона поволі, мовби не вірячи собі, повернула голову, і я побачив чужу, зі спотвореним, обезвіченим лицем жінку. Я хотів привітатися, одначе з горла вирвався хрип, і я сів на ослін, дерев’яніючи від страхітливого відкриття: це Олена, але з нею сталося жахливе нещастя.

Вона з хвилину мовчки дивилася на мене переляканими очима. Отямившись, потягнула за полу до комірки крізь вузенькі дверцята біля печі.

– Ходи ж, не впирайся, – шепотіла з присвистом. – На хуторі – москалі. Ще не знати, як поведуться. Хлопці тим часом ховаються.

Лишивши мене в темряві, зачинила на засув сінешні двері і вернулася зі свічкою.

– Ще не знати, як воно буде, – повторила. – Хлопці ховаються. Боже борони, якби уздріли з рушницею. В Мариничів знайшли зброю – побили і діда, і бабів. Обзивали бандитами і австрійськими шпигунами. І в мене є на постої – пішли до пароха в карти грати.

Лице і чоло поскороджене чорними виразками, колись вогнистий погляд розпливався під мутною сизою паволокою. Пасмо живої шкіри зосталося під очима і надбрів’ям – рівна прямокутна латка.

– Що з тобою? – ледве витиснув я з себе, ховаючи очі.

Свічка випала з її рук, язик полум’я метнувся по долівці і згас. Олена тихо заридала.

– Ксеню-соловейку!.. Ти ж не чув! Я цілком забула, що ти не знаєш. – Вмовкла, і стало тихо, як в могилі. – Йди, Ксеню… Ось-ось солдати вернуться.

Я пригнічено зітхнув й рушив до виходу. Олена провела мене до вирви за осідком. Стали біля вориння.

– Я не хочу, щоб ти довідався від когось… Я, Ксеню… я заражена. – Вона оповідала поволі, довго підбираючи слова, наче шкодувала мене. – Лишив це мені вартівник з тартака. Занапастила чоловіка, дітей… Сталося це на другий день після того, як ти обняв мене. Пам’ятаєш? Він, зайда, щось белькоче, але приємний з обличчя, молодий.

Не знаю, що на мене найшло… Данило через це покинув. Ходить по молодицях, розносить… А я не мала відбою. Ви на фронті, повно жінок, а чогось до мене і до мене… То дезертир, то гайдурик підріс – жіночого тіла забаглося. А я не мертва. Перенічкувала з тим, з іншим… Що я, Матінко Господня, хотіла тої нечисті? – Олена по-чаїному заскімлила від розпуки. – Тоді… спекла лице!

– Олено!

І мовила веселіше, мало не зі зловтіхою:

– Порох, гас, живиця, лій… Наколотила, запалила скрутель з соломи… Лиш очі пов’язала рушником. Не хотіла чекати ні Божого змилування, ні Божої кари. Сама…

На дорозі почулися голоси п’яних жовнірів.

– Втікай, Ксеню… Люди з мене сміються! Ти не будеш?

– Не буду, Олено.

Дружана звелася навстріч, очі сполохано наздоганяли мій погляд.

– Що?

– В селі росіяни. Загорни в убрус карабін і поклади під скриню.

– Ти так довго пропадав… Я поцілував її.

– Уже скаржишся?

– Хіба зле – говорити, що думаєш?

– Рот не город, не загородиш.

– Ти йдеш за обозом – і тебе не буде ще довше.

– Закотимо підводи до Чигрина. Це близько.

– Не барися. Потому я буду лишатися без тебе, а сьогодні приходь відразу.

Я вернувся перед досвітком. Дружана вже спала. Косими лезами свічка полизувала вилинялі стіни. Я вмостився побіч, шукаючи очима чогось такого, що б допомогло мені переконатися, що я – господар, сім’янин, бездрімно стою на чатах притулку. Але такого предмета в хаті не знайшлося. Батько лишився рано без родичів і звів господу на скупий парубоцький лад. І я нічого не докупив, і чи буде можливість?.. Та заплющую очі – і в уяві вимальовується кожна дрібничка. Все – моє, хвилююче рідне, без нього я не був би сам собою. І я справді відчув себе значнішим, зиркнувши на розсипані по подушці каштанові коси, на по-дитячому надуті губи моєї дружини, на безпечно відкинуту руку, готову мене пригорнути. Руки в неї були міцні, засмаглі, присіяні золотистими волосинками. Сорочку вона, лягаючи, розстебнула. З-під чорнобривої вишиваної лямівочки висвічувало повне персо з рожевим соском. Рядно обтікало крутий стан, широкі манливі стегна. "Мамка, – подумав я. – Вона створена, щоб народжувати дітей".

– Дружано, – мовив я, коли вона прокинулася. – Якийсь час я не хочу показувати тебе людям. Будемо ходити в ліс, на царини.

– Мені однаково, – відповіла вона, мружачись і лупаючи спросонку віями. – Крім тебе, мені нікого не треба.

– Ти прекрасна й розумна.

Я задув свічку. Раптом перед моїми очима постала чорна порожнеча Олениного обличчя.

– Ти стомився, – сказала Дружана. – Спи.

Я прокинувся пізно. Надворі мрячив дощ, село запеленав туман. Побачивши, що бочівка наповнена водою, я вискочив з хати. Прибравши в стайні, Дружана силкувалась закотити під дровітню буковий ковб.

– Не руш! – крикнув я, ніби мене підмінили. Я схопив її за руки. – Прошу тебе раз назавжди: не чіпай чоловічої роботи. – Штовхнув ковб ногою, увігнавши топір, підняв сторч.

– Але що це мені?

– Прошу тебе.

– Я звична.

– Дружанко, – аж зіпрів я. – Коли мене не стане… Я запнувся і жбурнув ковб під дровітню.

Дружана мить стояла ні в сих ні в тих, відтак підняла на мене усміхнені очі.

– Йдемо снідати.

– Що? – здивувався я, бо дома не було жодних припасів.

– У нас були гості. Чигринова неня принесла бринзи, крупи, олії… І за це сваритимеш? Я не хотіла брати.

– І образив він її стукотінням довгим, як котяча молитва, – не зміг я не розсміятися. – Ні, Дружанко, не сваритиму. Але ти народиш мені здорового сина.

Вона почервоніла, очі зблиснули й пірнули під вії.

– Не треба надриватися, коли я дома.

Ми закінчували снідати, коли в сінях зачовгав Сергій Верешко.

– Комісія. Солдати пересварилися між собою і від’їхали. Мені здається, вони мали зреквізувати худобу.

– І змилосердилися!

– Начальник вимагав загнати овець, але солдати відмовилися виконати розпорядження. Оце армія: солдат командує офіцером!

Повідомлення звучало, як вигадка, і я, покінчивши з млинцями, вагався: слід мені, як статечному ґазді, перехреститися чи й так обійдеться.

– Гроші московські бачив? – Сергій простягнув асигнацію.

– Які нам тепер брати за роботу? – посміхнувся я. – Рублі чи крони?

– Кошута вирішить.

– Юр захоче австрійських. Я особисто згоден на натуру. Ось дари, які ви повинні приймати від них, – підладився я під Юрів голос, – золото і срібло, мідь і шерсть блакитну, пурпурову і темно-червону, і козячу шерсть, і шкіри баранячі червоні, і шкіри сині, і єлей для світильника…

– Що це з ним? – звернувся Верешко до Дружани. Вона переплела руки на моєму плечі і, стрельнувши лукавинками, забубоніла:

– Я пересичений чадом овинів і туком відгодованої худоби…

– Молодята! – сплеснув Сергій руками. – Що це з вами? – Нарешті здогадався, що ми перекривляємо ватага, і зареготав. – Перестаньте робити зло. Навчіться робити добро. Шукайте правду. Рятуйте пригнобленого. Захищайте сироту. Заступайтеся за вдову… Між іншим, розлуцькі вдови присилували Чигрина ділити сіно, бо солдатські коні об’їли село до бадилини. Чигрин з досвітку на вагах. Йдемо допоможемо.

– Солдати справді від’їхали?

– Подалися.

– Багато їх?

– До ескадрона.

– Може, прочули, що ватага вертається?

– Погода псується, – сказав Верешко, пропустивши мимо вух мої слова.

– Завтра на Яровицю?

– Порадимося з Чигрином. І в мене, Ксеню, – він з ваганням позирнув на Дружану, – конфузія. Федора – жінка не для життя. Та я давно те бачив, але тут – немічна мама клопочеться, недосипляє, а Федорі хоч на хвіст сядь. Ні сорому, ні совісті. Аби ліжко розстелене і гарячий парубок. Не для дому баба. Я наворкотів – забралася, ніби й не було між нами нічого. Смок дуркуватий, а не баба. Розумієш – коханка. А мені коханки не треба. Мені – щоб зварила, випрала, товар доглянула. Опісля ніч велика, а я, слава Богу, здоровий… Буде важко без неї, бо щось таке є в жінці… Ну, але жити нема з ким.

Мені навинулася на гадку слушна до випадку фраза з Біблії, проте змовчав.

Над Чигриновим обійстям висів гомін, як над ярмарком. Олена стояла з Василем біля ваг. На мить мені стисло горло, коли спіймав на собі її погляд. Вона заплющила очі, мовби кажучи: "Нічого, обійдуся і без лиця". Потому очі розплющилися, стали спокійні і добрі.

– Ксеню! – покликала.

– Що?

– Чого не признався, що привіз жінку? Щастя і злагоди, Ксеню!

– Дякую, Олено.

Над юрбою мелькали прим’яті ношені кресані. Я ледве впізнавав парубчаків – повимахували за два роки, повідпускали вусики й чуприни. Дівчата теж вилюдніли, стримано звискували, коли котрийсь із леґінців запустить під горбатку мацку долоню, і винувато озиралися на нас, мовляв, що вдієш із зеленцями, ото якби старший моргнув!

Я підмінив Чигрина на вагах.

– Бачиш? – показав Василь на хлопців. – А ти хочеш миру?

Я не озвався, і Василь додав:

– Чуєш, а москалі – вуйки. Це не солдати. У них рало перед очима.

Я стріпнув з кресані краплини дощу і сказав:

– Візьмемо в Яровицю молодих на підмогу.

– І правда: нехай провітряться. Я побалакаю. Хлопчаки завмерли, побачивши біля себе Василя.

Високий і ставний, він ступав легко й упевнено, кожна складка одягу мовби всміхалася, рушена грою м’язів. Парубчаки одразу зароїлися довкола нього, та наперед вискочив Мариничів Микола. Заввишки вже як Василь, обличчя дрібне, але зухвале, неспокійне, очі хитрі, рухи скрадливі, як у хижака. Він стебнував Василя поглядом і осміхався.

– І цих заберуть, – зі смутком мовила Олена. – І цих знищать. Боже!..

– Ади, як набундючився! – виринуло із суголосся дівочого сміху.

Мариничів Микола зрозумів, що це його стосується, переступив з ноги на ногу, знову витягнувся, як жердина.

– А мій як виріс! – почала було Олена, та голос впав, з очей потекли сльози. Обтерши лице, тихо додала: – Михайлик виріс. Івась і Ксеньо затрималися, – повела рукою при землі, і щоками знову пробігли сльози.

– Відбою не мав, – сказав Чигрин, вернувшись від леґіників. – Вибрав шістьох. Питаю, кому підійшли роки до служби в армії. Всім! "А хто дівчину має?" Мовчать, перезираються, штовхають один одного під ребро.

– Мариничевого береш?

– Спробуй не взяти! Сатана.

До кінця дня мене не покидало радісне почуття: не так вже голо між горами, як здавалося.

Додому вернувся мокрий до рубчика. Дружана шила. Переодягшись і повечерявши, я сів до вікна – слухав шемрання дощу, який аж немовби ходив довкола хати, скориставшися з пітьми. Під стріхою хлюпотілися і клекотали веселі струмені.

Тремтіло й похитувалося полум’я свічки. Теж самовільна праця природи. Здається, що ти присутній при готуванні якогось чародива. Спало на думку, що мене завжди щось підмивало вчинити наперекір волі дорослих, щоб когось здивувати, та в шкурі ленінців-зеленців не міг себе відчути.

Стиха зарипіла розчахнута бурею слива. Я знайшов очкур, накинув на плечі сардак.

– Іду дерево забинтую.

Дружана провела мене до порога усміхненими очима.

В лице вдарило тяжким мокрим снігом…

А десь у горах мокли люди! Мокли в окопах і в поході! Простуджено кашляли. Когось будили, і схлипувало під чобітьми болото.

Солдати сонно, мерзлякувато щулилися, вбираючи голови у плечі. Якийсь невдаха без кінця вовтузився і прохав:

– Дай, братчику, тютюну.

– Не спиться? – питав хтось співчутливо.

– Чуєш, приснилося, що я дома, що…

Шарпонув вітрисько, посипало сніговою крупою. Я обв’язав деревце і подумав, що треба навесні підсадити молодих слив. Нараз у протилежному кінці завалували собаки. Потому загуркотіли сотні підвід. Дружана показалась у вікні з розпростертим, як полонне знамено, обрусом, і вікно стемніло. Коли я зайшов, вона сиділа на тому ж місці, в тій же позі з рукоділлям на колінах.

– Я заслонила вікна – і не подумала, що тобі потрібне світло. Чогось стало маркітно, ніби хто припав до шиби.

Я розтер мокрі, здерев’янілі від холоду пальці. Ні, це не поступ. Людську душу навчили відчувати небезпеку. Це не поступ.

Впали повалені ворота, і на подвір’ї зчинився гамір. Злетіли з завісів сінешні двері. Дружана затремтіла. Я опустився на стільчик біля її ніг. Гримнули хатні двері, і на порозі виріс австрійський солдат у сталевому шоломі поверх пов’язаної навколо голови білої жіночої хустки.

– Корова є?

– Нема, – відповів я по-німецькому.

Солдат скосив очі на Дружану, зморщив старечу посмішку і махнув на двері:

– Спати на горищі. Нас багато. Нам треба зігрітися. Геть.

Я подав Дружані кожушок і потягнувся за подушкою. Солдат ударив мене по руці, і подушка впала на долівку.

Ми зачинилися в повітці. Щойно на обійсті втихомирилося, з того краю села залементували кулемети. Під стінами загупали метушливі кроки, заіржали коні, заскрипіли вози. Перестрілка не вщухала. Минуло зо дві години. Нарешті, захлинувшись довгою чергою, мимо осідку пролускотів, очевидно з підводи, скоростріл і запала тиша. Я прошмигнув до хати. На скрині догорала свічка. На долівці валялися пошматовані обруси і розпанахані подушки.

– Корова є? – почувся хрипкий голос за плечима.

Я оглянувся. На порозі стояв вусатий, замурзаний, весь мокрий чоловік з довгою гвинтівкою в руці, в довгій сірій шинелі і гостроверхій смушевій шапці.

– Нема корови, – відказав я.

– Вівці?

– І овець нема.

– Горілка?

– Нема.

Солдат знизав плечима.

– Австріяки давно вибралися?

– П’ять хвилин тому.

– Дозвольте заночувати. – Солдат припер гвинтівку до стіни і зняв мокру шинелю. – У вас не топилося? – потер долоні.

– Ви один? Солдат усміхнувся.

– Вибачте. – Позіхнувши, накрив долонею рот. З горла вирвалося хропіння. – Не один…

Я вийшов надвір. На обійстя заїжджали підводи.

Три доби крізь село безперервним потоком ішли війська. Ці три доби ми з Дружаною пересиділи в зимарці між лісами. Потому півдня було тихо, лише десь за горами погупували гармати. Я пустився до лісу по дрова і почув скрегіт коліс. З-за гори на шлях витягувався обоз. З підвід долинав стогін, біліли пов’язки.

Ми зійшли до села. Коло церкви темніла купа трупів. Край майдану стояв офіцер з прапорцем і гукав до літніх погоничів у шинелях:

– Покійники є? Нема? Котись!..

Змахував прапорцем і дожидався чергової підводи.

Біля купи трупів на камінному тапчані, де парох на Йорданські свята складав необхідне при відправі причандалля, стояла цеберка з документами. Коли на підводі був мрець, офіцер першим ділом вибирав з кишень і шпурляв до цеберки документи, тоді солдати переносили тіло.

Хата була вистуджена. Я розтопив плиту. Дружана заходилася зшивати подушки. Вона працювала мовчки. Взагалі, відколи нас викинули з домівки, вона лише відповідала на мої запитання.

Надвечір дорогою зашкандибали піхотинці. Хто йшов зі зброєю, хто голіруч, хто провадив під руку пораненого. Солдати зупинялися випити води і брели далі. Вночі на несідланих гуцульських конях проскакали вершники – рештки розбитої армії. Наступного дня ми чекали австрійців, та вони не появлялися. Падав мокрий сніг. Над білогривими вершинами висіло злиняле зимове сонце. На дорозі почалася чалапавка, Черемош рвався з берегів мутною холодною хвилею і виколочував із зарінків гіркий дух зіпрілого пруття.

Ми злагодилися в полонину. Виїхали за північ і дісталися на місце в присмерки. Тут уже підмерзали потоки, зашкаруб сніг.

Хлопцям ситуація була більш відома. Виявилося, що наступ уздовж Чорного Черемошу для росіян не відіграв ніякої ролі, це був відвідний удар: загубили армію, зате взяли на півдні Кирлибабу й успішно просуваються по Золотій Бистриці на Якобени.

– Після провалу в Галицьких Карпатах, – міркував Юр Кошута, – ні ті, ні другі не поткнуть носа на Черемош. Можна сміливо сходити з полонини.

Наш обоз розтягнувся майже на кілометр. Рухалися мляво. Лив дощ, тіпала снігова хурделиця, вночі дорога вбралася в ожеледь. Між вкритими тужавим снігом царинами лежали темні, наповнені гомоном підступних потоків прірви. Мене томила нудьга. Коли зупинилися на перепочинок, я підкликав Миколу Маринича.

– Куриш?

Хлопець закрутив великими, темними, як окалина, зіницями Й розгублено всміхнувся.

– Звикаю.

Я дав пушку з тютюном й виждав, доки досмокче цигарку.

– От прийшли росіяни, – сказав я. – Будуть забирати в рекрути. Підеш?

– Атож.

– Не сховаєшся?

– Ні, – мовив леґіник зміцнілим баском. – Бо коли втекти з самого фронту, то для начальства – пропав безвісти і нема клопоту.

– Значить, втікати з фронту – надійніша справа? А хтось за тебе проливає кров!..

– Чого за мене?

– А якщо перед мобілізацією змовитися і розбігтися?

– Переловлять.

– Краще втікати з фронту, краще самому? – спитав я.

– Так.

– Вовча в тебе натура.

На Миколиному лиці не здригнувся жоден м’яз.

– Тут до справжнього бунту ніколи не дійде.

– Тут усе перекосилося, правда?

Хлопець похмуро мовчав, мовби докоряючи собі за нерозважливу відвертість.

– Біжи, – сказав я. – Он з коня кантарок злетів. Він здивовано зиркнув на мене і почовгав пріч. Чигрин весь час стояв збоку, не втручаючись у нашу бесіду, а тепер спитав:

– Як?

– Слизоніздрі.

– Треба привчати трохи. Ще легкі розумом.

– Черемош набухає.

– Боюся, що забрало мости.

Мов наздоганяючи присмерки, подув вітер. Я дав коням волю, відпустивши віжки, підняв комір сардака, заплющив очі.

– Коли я почав жити? – запитав себе раптом вголос. – Того дня, коли дяк побив? Коли отримав від Максима Третяка дарунок? Чи коли поселився в батьковому осідку?

Дитинства не було. Зате були парубоцькі витребеньки. І фронт. І втеча з двічі полоненим Смоляком. Дружана… І вже дорога – за обрій. Дні висипалися, як зерно з коша. Мариничевим ровесникам більше поталанить. Старий Кошута розповідав, що став дорослим в одну мить: коли, вернувшись з пасовиська, побачив на катафалку мертвого батька. Сирота, оженившись, вступає в літа і, не мавши молодості, несподівано починає хилитися від внутрішньої знемоги.

Коні йшли, низько опустивши заінеєні морди, хрипіли і заточувалися. Періщив дощ. Я дістав із тайстри мокру бринзу. Відкусив шматочок, решту поклав назад. Від бринзи тхнуло прілою шерстю, мулом і кислим духом глиці. Я понюхав долоню. Вона пахла мертвечиною. Шкіра на руках зашкарубла й потріскалась. Тяжко в горах дається насущний!..

– Е-ге-ге! – закричали в голові обозу.

Певне, знесло місток. Я поліз під сидіння за топірцем. Поки добрався до своїх, у березі розіклали багаття. У сутінках ревів Черемош. Язик світла від вогнища лизнув високу ребристу хвилю.

– Залило дорогу, – прошепелявив ватаг, тримаючи люльку в зубах. – Почекаємо до ранку.

– Отара не пройде, – мовив Чигрин.

– І зовсім не проїдеш, – гримнув Кошута, запалюючись злістю.

"Якби він не кричав, – подумав я, – ми почали б химерити. Кричи, стариня!"

– То ще добре, як не розмило дороги, – пробурмотів Чигрин і відійшов од підвід.

– Я спробую конем, – випнувся Микола Маринич.

– Марш до отари! – заволав ватаг.

Набряклі Мариничеві постоли захлюпали між возами. Кошута навпочіпки присів біля вогню, вибив попіл з люльки.

– Скоч-но, Ксеню, – як не дивно, він дуже рідко підвищував на мене голос, – розстав голопузих стерегти товар.

Ледве пересуваючи ноги в згуслій глині, я рушив уздовж обозу. Леґінці неохоче йшли од вогнищ. Вигулькнувши з-за підводи, Микола Маринич забубонів:

– Дідько старий! Стара шкапа!

– Ти про кого, моя надіє? – запитав я, посміхнувшись.

– Чого гавкає!

– Хочеш ляща, парубче? – зупинився я, зрозумівши, що це стосується Кошути.

Микола вражено занімів і відстав на кілька кроків.

– Двоє до отари, – сказав я, – четверо до череди. І не бавтеся дробовиками.

Микола минув мене, злостиво погримуючи кулаком по солдатській флязі, почепленій до пояса.

– Безтямне! – кинув я йому вслід.

– Рана загоїться, Ксеню, а слово – ніколи, – з образою озвався Маринич.

– Зажди! – гукнув я.

На його лиці заграли відблиски багаття. Він дивився на мене широко розплющеними колючими очима.

– Щось таке почув, – сказав я суворо, – за що гуцулові можна до грудей ножа прикласти? Так?

– Ножа?!

– Так. Іди й подумай.

X

До Розлуча обоз дістався аж четвертого дня. Надворі лютувала заметіль, проте ватагу стрічали всім селом, з хлібом-сіллю. Юр Кошута прийняв од громади дарунки: сувій льняного полотна на білизну пастухам, гору білих рукодільних шкарпеток, в’язку виправлених шкур на кожушки, бочку меду, ночви свічок, віз борошна. Чемно подякувавши, Кошута по пам’яті повідомив, скільки в кого прибуло ягнят, телят, лошат, та ось голос його зірвався:

– Громом спалило сорок і три вівці. Прошу відсудити судом, і порадьтеся, чи можу на будуче брати під свою оруду людське майно.

Зі словом від громади виступив дев’яносторічний сухорлявий, але моторний і на вигляд ненабагато старший за Юра Клим Маринич, Миколин дід.

– Громада низько тобі кланяється, сину, – промовив тремтливим тенорком. – У річках нуртує зрадлива хвиля. У лісі стогне лютий звір. У небі котиться стрімкий грім. Ми віримо, що ти сумлінно пантрував наше добро і не мав ріски сну в оці. Нам невпродиво твій нестерпучий жаль, бо ти – чесна людина. Посполом дякуємо за службу. – Старий обвів юрбу звеселілим зором. – Рости великий, сину.

Навколо забринів смішок, заплескали в долоні. Клим Маринич поцілував ватага в скроню і за руку привітався з пастухами. На його знак дівчата піднесли полонинцям наповнені кварти. Ми випили, хекнули і в супроводі натовпу рушили до церкви. Парох нездужав. Та він і не потрібен був.

– Отче наш на небесах, – солодко, як Златоуст, затуркотів прощений громадою Кошута. – Будь милостивий до нас, Господи, Боже наш, і хай славиться ім’я твоє, і хай славиться спогад про тебе високо в небі і внизу на землі…

– Хай буде царство твоє над нами нині і завжди, – схлипнув тенорок діда Маринича. Для оказії він чисто поголився, між чорними, трохи понурими вусами, на які з заздрістю задивлялися й парубки, жевріла лагідна усмішка. – Прости і помилуй нас, що б ми не зробили проти тебе, і не вводь нас у спокусу.

– А чого Бог вводить у спокусу? – голосно прошепотів Микола Маринич, не спускаючи з діда покірного погляду. На леґіника покосилися, і він услід за дідом повторив: – А врятуй нас від зла, бо твоє царство… Мій дідо – як лісовий див… І во віки віків.

– Ввечері прошу всю ватагу до себе додому, – підняв руку Кошута. – З жінками, хто жонатий.

Над юрбою зринув гомін, полилися бубонці сміху.

– Переспали в барвінку, а на ранок… – Побачивши мене, Микола прикусив язика і опередь товаришів шугнув у натовп.

– День за днем… Багатвечір на порозі, – бубонів Юр, під руку ведучи діда Маринича.

– Ксеню! – наздогнала мене Крицякова Олена. – Бачилася з твоєю, Ксеню. Де таку білозірку надибав?

– У темному лісі.

– То й видно. Між людьми давно була б у парі. Не ображайся, але я подумала: "Ади, бурлиголова! Хіба він її вартий?!"

– Невартий?

– Ще подумала: цій любасці потрібне щастя. Перед нею треба розплистися медом і молоком. А він – сухий, калічений, злодумний…

– Ти ж не куштувала який.

– Гарна! – прицмокнула Олена, пропустивши між вуха мовлене мною.

На оболоні вирувало людське стовпище. Олена пішла вилучати товар, а я з в’язкою сіна на возі поїхав додому.

Дружана відкинула ворота, метнула в мене далекий і променистий, як сонце, погляд і, взявшись за кантарок, допровадила конячину в затишок оборога.

– Я розпряжу, Ксеню. Там тепла вода, іди митися.

У сінях я зняв із себе зітлілий сардак, зітлілі гачі, зітлілу сорочку. Мені здалося, що й карабін зітлів, і я колупнув нігтем деревко. Помившись і натягнувши свіжу білизну, впав на лежанку, розкинув важкі од втоми руки.

"А що має казати Юр Кошута? Тяжко дається хліб у горах".

У світлиці все було переставлене на краще, образи окутані рушниками, пахло хвоєю.

– Поїж, – сказала Дружана, нахилившись. Я погладив їй руку.

– А ти?

Ми їли з полив’яної миски, перезираючись, і всміхалися. Прийшло просте й незгірше життя.

– Кошута запросив у гості. Підемо?

– До нас навідувалась Олена.

– Про що ви розмовляли?

– Вона розповіла, як ти мало не застрелив дяка.

– Нема що згадувати.

– То правда?

– Чиясь вівця блукала на царині. Я загнав на обору і поїхав на звал по дрова. Повертаюся – шарварок. Дяк обзиває злодієм. Попік йому м’яке місце дробом.

Дружана розсміялась, потому звела брови і спитала:

– Що з Оленою?

– Гасом ошпарилася. – Чи через втому, чи тому, що обвітрилося, в мене запекло і стерпло обличчя. – Гасом, – повторив я, дивлячись на мальований глечик у закутні.

– Вона була гарна, Ксеню? Я кивнув.

– Дуже?

– Як ти. І ви були б надзвичайно схожі.

Знявши кептарик, Дружана лягла побіч мене, уткнувшись лицем у плече.

– Не ховайся, – сказав я, перебираючи пальцями дрібненькі завитки кіс на її скронях. – Я хочу тебе бачити.

– Ксеню, – мовила вона тихо. – У нас справді буде гуцулик. Тепер справді.

– Син?

– А хто кого більше любить? – поривчасто підхопилась Дружана і, сміючись, сперлася мені на груди. – Якщо ти мене більше любиш, народиться син. Коли я… Ну, хто кого більше любить? Хто більше любить, Ксеню? Чуєш? – затермосила вона мене. – Хто кого більше любить?

– Я.

Вона заперечливо крутнула головою.

– Ні. Я тебе так чекала!..

– І я вернувся додому багатим господарем. Ми на весь рік маємо що їсти і маємо чудову ношу. Щонеділі будемо кликати когось у гості, а в будень я займуся… Вгадай чим?

– Щось змайструєш.

– Найкраща і найрозумніша, я займуся різьбярством. Першим ділом вирізьблю твій портрет.

– Різьбярством, – уже впевнено міркував я. – І не яким-небудь. Треба виписати книжок. Може, я прославлю ці занедбані гори?"

Кортіло сказати про це вголос, сказати набагато більше, а іншими словами, вигадати себе в приємній для серця історійці.

– Уся наша хата буде в оздобах, – мовив я пихато, ледь ворушачи губами.

– Так?

– Я її нікому не відпродам.

Дружана засміялась, заглядаючи мені у вічі.

– Ти її так вичічкаєш, що нам страшно буде зайти.

– Я поселю тебе з сином у зимарці.

– Боже!

– Посаджу на хліб і воду. Всі сили і всі гроші оддам мистецтву.

– Ти добрий, пошануй нас.

– Я злий! – сказав я хриплуватим моторошним басом. – Я ненавиджу Міттельштедта.

– Хто це?

– Німець. Офіцер. Наш ескадронний командир. Він читав нам книжку одного російського письменника про війну росіян з Наполеоном і вчив, як бити росіян. Це не армія, а вал, говорив він. Вал треба розсікати, заходити в тил і оточувати.

– Хочеш побалакати про війну?

– Хай їй чорт! – Я схопився з лежанки. – Одягайся. Йдемо в гості.

– Не нап’єшся?

– А що?

– Не треба.

– Не наврочуй, сонечко. Я тебе безтямно люблю, і в нас буде син.

– Я думала… Інколи мені здається, що ти сердитий.

– Я протестую не проти людей, а проти неволі. Я – за повну волю і розум, за самовизначення людини. Мабуть, у наш час у цьому нема нічого поганого… Але я заговорив, як книжник. Вибач.

Надворі пощипував мороз. Ми йшли шпаркою ходою, тримаючись за руки. Я подумав, що ми, мабуть, непогана пара. Правда, в мене псувався настрій. Щось причаїлося на споді душі і волало: "Треба бути щасливим. Треба…" Я намагався заглушити його, це немовби вдавалося, та настрій спадав.

Ми пройшлися за село і звивистим плаєм вибралися на дикогір’я.

– Знаєш, Ксеню, – захоплено вигукнула Дружана. – Тут усе як у Красному Долі.

– У крайній хаті, ось там, – показав я внизу, – австріяки до смерті побили господаря. Лишилося четверо дітей.

Дружана спохмурніла, я провадив далі:

– Бачиш ґаночок з флюгером? Там мешкав Максим Третяк.

– Ти розповідав…

– Смереку без вершка бачиш? Під нею австріяки застрілили Павла Супору, мого стриєшного брата. Я з Супорами не сходився. Це були єдині в селі люди, які не допомогли мамі, навіть пробували з нею судитися за хату. Але австріяки вбили Павла під тою смерекою. Онде дяків осідок.

– Якому ти припік м’яке місце дробом?

– Правда, я не признався, що мав з ним старі рахунки. Колись розповім. У пароха я малим крав сливи. Коли вони достигали, я наїдався.

– Ксеню, а тепер ти не голодуєш? Ти так мало їси, що я боюся.

– Ні, – засміявся я. – Я живу пам’яттю. – Очі її заповнив смуток, і я додав: – Ні, Дружано. Наїдаюся досхочу. Справді.

Раптом мене немовби хто смикнув за полу, і я відчув, що червонію від сорому.

– Поки зійдемо – смеркнеться, – сказав я.

– Ходімо, – озвалася Дружана і теж чогось спалахнула.

– Замість питати про дурниці, – сказав я, – розповідай про Красний Діл.

– У сусідстві з нами мешкала цікава жінка, – мовила Дружана, подаючи руку. – Чоловік довгі роки мріяв покрити бляхою хату. Жили ощадливо. Перед війною сподіванка справдилась, та жінка лишилася сама. Вона ходила селом і вихваляла чоловіка: "Божечку, що за добра душа! Божечку, який шпаровитий!" Хата стояла на грунику, світилася блискучим дахом, і молодиця глипала на осідок, набожно склавши руки. Якось посеред дня звіялась буря і зірвала дах. Клапті рознесло, почіпляло на дерева. Молодиця прибігла до нас сама не своя. Батько каже: "Не побивайся, молодице, накриємо хату". А Павлина: "Божечку, якби ви узріли, як воно файно летіло!.. Чую, дудонить. Я надвір, а вітер несе, несе… Якби ви, Стаднику, виділи!" І кожному стрічному – те саме: "Божечку, як файно летіло!" Через місяць з фронту прислали похоронну і пачку чоловікових листів. Щовечора Павлина приходила й, плачучи, читала мені листи. Чоловік писав, що любить її, що тужить, вона опухала від сліз, голос охрипав до шепоту, та продовжувала читати, доки не падала від знемоги.

Дружанині вії затремтіли, і на очі виступили сльози.

"Надто ти трагічна в мене", – подумав я.

Вона легко й упевнено йшла попереду, ледь схиливши набік голову. З кожного руху щось мені наспівувало, але було в тому багато таємничого і незбагненного. Воно нагадало про себе і в гостях, коли я сидів між захмелілими хлопцями, а Верешко запросив Дружану до танцю.

У неї був трохи спантеличений вигляд, і я їй підморгнув. Дружана всміхнулася. Вона й танцювала з тою застиглою усмішкою, і я спохватився, що цілком її не розумію, що вона належить не мені.

– Що в тебе за скрута, Ксеню? – запитав ватаг, вмощуючись поруч.

– Усе гаразд.

Старий хитнув головою і пробурмотів:

– Тут, я тобі скажу, маркітно. В полонині було відрадніше. Коли світ у надсаді, людині треба висоти і просторів.

Верешко хвацькувато потрясав чуприною і притоптував. Чигрин з Данилкою пливли в танку, як пара лебедів. Хлопці, опершися ліктями на ляду, п’яно гуторили про російських генералів, про війну.

– На Черемош їм не заманеться.

– Ходять чутки, що Бем-Ермолі[71] готує контрнаступ.

– Фішер[72], утікаючи, погрожував, що половину Буковини зашле у Талергоф[73].

– Це той, що благословляв гуцульський легіон?

– Той самий пес.

Хотілося крикнути: "Замовчіть!.. Замовчіть і посидьте тихо!"

– Румунія лагодиться виступити на боці Антанти.

– Якщо на Буковину прийдуть румуни, то нас вважатимуть підсобниками Бем-Ермолі.

– А тепер Бем-Ермолі вважає нас підсобниками росіян.

– Допомагаємо?

– Так виходить.

– Знищення!

– Для всіх – зрадники… Для всіх держав світу.

– Випийте, хлопці. – Я наповнив чарки, а коли вони випили, налив знову. – Дай Боже здоров’я, хлопці! Дай Боже, хлопці!

– Дай Боже, Ксеню!

– Дай Господи!

– Нащо споюєш? – посміхаючись, спитав Кошута.

– Чого сердишся? – прошепотіла Дружана, сідаючи на ослін з другого боку.

Я підняв чарку.

– Шановна ватаго! Пропоную випити за здоров’я Юра Кошути. За те, щоб і на той рік цим гуртом рушили в полонину.

– За ватага!

– За полонину!

Мить затримавши посоловілі очі на Юровому обличчі, перехилили чарки.

– Підемо? – спитав я Дружану.

Вона кивнула, і ми подалися. Під ногами похрускувала ожеледь. Розпливлася лагідна зоряна нічка, зі смерек трусив пухнастий іній.

А вночі звіялася буря, нашуміла мені тривожних снів. Я спав скоцюрбившись, ніби пересидів до ранку пасажиром на чужій палубі, стомлений штормом. Коли засіріли вікна, босоніж, прихопивши одяг та карабін, вийшов до сіней. У темряві мною оволодів невимовний жаль. Осідлав кобилу, виїхав з осідку, мов утікач. Небо плавними лініями черкали мирні у вранішньому серпанку верхи. Вибравшись на плай, пустив уздечку. Кобила фиркнула ніздрями, наче дякуючи за довір’я, і пружною ступою потягла на узвишшя.

Минуло з півгодини. Ряди гір освітило сонце, на сніг упали довгі сині тіні від перелісків. Довкруж панувала тиша. Вдалині маячив чубатий Максимець – мов віл, розбігшись, настромив на роги копицю сіна.

З горба кобила рушила видрібцем, шматуючи блискучі скалки зашкарублого снігу. Сковзаючи додолу, скалки подзенькували дрібними дзвіночками, чиргинькали, як пили на морозі. Мені згадалися хлопчачі мандрівки в гори. Ми незгідливо жили з Кошутиним Іваном. Переманивши від мене півзграї хлопців, Іван задерикувато співав завше одної, не до ситуації журної пісеньки:

Ой тужу я, тужу, як вечір, так рано,

На моїм серденьку веселості мало.

Веселість, веселість, куди ж ти ся діла?

На журовім мості, на билині сіла.

В Івана пробивався зворушливий заливчастий тенорок, що пасував до вічно замріяних верховин. Коли хлопці не покидали мене, Іван, сердито утинаючи мелодію, згірдливо викрикував:

А чоботи… до роботи… ходаки до танцю…

До капусти… солонини… а до каші смальцю

Я не вмів співати, і виручали товариші:

Ой продала баба вівці

Та й купила бинду дівці.

Бинда ясна, дівка красна,

Нема зубів, лише ясна.

У словах не було й натяку на якусь Іванову ваду, та він білів од злості і вмовкав.

– Господи! – вихопилося в мене. – Нащо всі ці дурниці, коли людину мають убити? Нащо їй перед цим добро чи зло, коли їй не заповісти нікому ні розуму, ні сподіванки?

І так од війни до війни, чекаючи насильницької смерті, живуть люди. Племена і народи. Чекаючи війни, живуть жорстоко, ганебно і дико. Коли війна – людське щастя на землі неможливе. Навіть примітивне гірняцьке, де не звикати до пісного черствого хліба і пішої дороги в сотні верст заради куцої надії.

На вулиці товпилися заплакані жінки. Я їхав від гурту до гурту, вітався. Мені не відповідали, і я подумав, що заслужив неслави за те, що вчора напоїв хлопців, – може, котрийсь голову скрутив у потоці. Та в одному гурті стояла, теж заплакана, моя жінка, і я стрибнув з сідла.

– Ксеню!..

Я весь спітнів від тривожного чекання.

– Забрали худобу, Ксеню. Налетіли, як орда, загнали коней, корів, овець…

– А чоловіки де?

– В узворах. Онде вертається Крицяк з Мариничем.

– Чого стали? – крикнув я, аж виляски пішли між горами.

Крицяк попростував на осідок. Я стрибнув у сідло, погнався за ним.

– А що робити? – хрипко спитав Данило, ховаючись за вориння.

– Курей продавати! – загорланив я. – Де карабін? Крицяк зблід і заперечливо мотнув головою.

– З мене досить, Супоро. – Губи його затремтіли.

– Підеш, сучий сину! Підеш, бо уб’ю! Побачивши перед носом дуло карабіна, Крицяк упав навколішки.

– На ноги, блазню!

Раптом околицю різонув Оленин вереск. Заливаючись слізьми, молодиця припала до мого стегна, залементувала:

– Ксеню, даруй йому! Ксеню, діти!..

Я шарпнув уздечку. Кобила крутнулась на місці, і я таки сягнув Крицяка прикладом.

– За рушницею, хирляку!

Раз по раз озираючись, Данило чкурнув на осідок до Кошута.

– Під землею знайду, коли не вернешся! – пригрозив я. – А ти чого вирячився? – гримнув на Мариничевого Миколу. – Де дробовик?

– Марш по зброю!

– Боже! – зойкнула Олена, упавши грудьми на заворітницю. – Порадь що-небудь, Боженьку!

З осідку видибав Юр Кошута. Очі позападалися глибоко в орбіти і дивилися незрячим поглядом.

– Що ти намислив, сину? – запитав зчужілим апостольським голосом.

– Одіб’ю товар, стариня. Одіб’ю або вернуся без голови.

Ватаг видивився, ніби побачив перед собою божевільного.

Я чвалом рушив до церкви, вдарив у дзвони. На вулицю почали виходити чоловіки. Верешко похнюплено волік за ремінь утятий манліхер.

– Збирай, Сергію, погоню.

– А ти?

– Я їх перестріну.

Я проїхав зо п’ять кілометрів і, пустивши коняку в узвір, рушив через верхи пішки. Невдовзі побачив череду. Худоба посувалась поволі, розтягнувшись на добрі гони. Ззаду і спереду їхали вершники. З годину довелося йти хребтом, відтак повернув на захід і пересік ліс. Внизу, стиснене білими рубцями криги, блиснуло плесо Черемошу. Солдати повинні були ось-ось показатися з-за кручі. Я спустився на скелю над дорогою і висипав з патронташів набої у ямку в снігу.

– Звідси вам не вибратися!..

Їх було п’ятеро. Ще п’ять їхало позад череди. Я вистрілив у повітря і потряс над собою карабіном. Солдати заметушилися, та меланхолійні гуцульські воли наперли на коней і потиснули їх до скелі.

– Кидай зброю! – гукнув я.

Через тупіт копит не почув пострілів. Куля дзенькнула над вухом і колупнула стовбур смереки.

– Ось як ви забалакали! – Я прицілився. – Прости, Господи…

Один з п’ятірки, широко змахнувши руками, полетів з коня у Черемош. Солдати вдарили залпом. Нудним квилінням зацівкали кулі. Я стояв на весь зріст і ще раз запропонував мирну розмову. Мені відповіли новим залпом. Хтось із них викрикував слова команди, і ці слова означали: "Пограбуй, убий, поглумись!" У мене зціпилися зуби, руки і очі робили своє діло без участі свідомості. Я стояв на скелі, як п’яний, дивлячись, як воли, розділившись на два ручаї, минають постріляних солдатів. Далі череда лавиною накотилася на тіла.

Отямившись, я збіг на дорогу, половив солдатських коней і повернув їх головами до скелі. Воли понуро замахали рогами і теж почали шикуватися в ряд упоперек дороги. Я крок за кроком одводив коней, воли вслід за ними переступали боком, мовби виконували дивовижний танок.

Нарешті тупіт стих. Чулося тільки важке посапування тварин. Над чередою піднімалися клуби пари.

Хвіст з’юрмленого над прірвою живого стовпища ховався десь далеко між горами. Там солдати у відчаї, мабуть, лупцюють худобу прикладами і шаленіють од злості, та зрушити цю інертну масу їм не вдасться: якщо на дорозі завал, зірвано місток чи шлях перекрито гірським спливом, досить стати конем упоперек, і кожна тварина зробить те ж саме, і череду не здвигне з місця ніяка сила.

Десь за кряжем затріскотіли рушниці. Не минуло й п’яти хвилин, як череда попливла назад. Я відібрав уцілілу під копитами російську гвинтівку з відімкненим штиком.

Один з грабіжників здався на милість ватазі. Це був ще молодий, спокійний і приємний з обличчя солдат. Відповідав на запитання розважливо, зрозумілою для хлопців мовою, одначе те, що він казав, викликало дикий подив.

– Побалакай-но з ним, – звернувся до мене Юр Кошута. – Він тебе наведе на розум.

Солдат говорив про мародерство, до якого докотилася регулярна армія через недбальство генералів, мішав з болотом ім’я свого царя і хвалив нас за гідність і відвагу. Я потряс перед його очима топірцем і попередив, що зітну голову, якщо пускатиме біса. Солдат звів на мене цілком щирі сині очі й сказав:

– Я – більшовик. Ви мене розумієте? Я проти мародерства. Я проти війни.

– Чого ж ти в мундирі ходиш?

– Я за завданням партії більшовиків… Я агітую проти війни, проти всіх трьох орлів… Так, я в мундирі, але…

Сплюнувши, я гаркнув:

– Марш на чотири вітри і п’ятий шум!

Він обвів гори якимось зворушливо тужним поглядом і, з жалем глянувши на трупи своїх товаришів, поволі пішов геть.

Ми дивилися йому вслід трохи розгублено.

– Я пропонував скласти зброю, – сказав я. – Нема чого шкодувати.

Солдат обернувся до нас лицем і прощально помахав рукою.

– Чорти його знають, що за морока, – сердито промимрив ватаг.

"Більшовик? – подумав я. – Хлопець начебто славний. У цій проклятій війні не збагнеш, хто брат, а хто сват…"

XI

Минуло вісім років.

Осіннього ранку з експреса Берлін – Бухарест у Чернівцях вийшов міцної будови, та вже з утраченим здоров’ям чоловік. На пероні з байдужим виразом на обличчях походжали молоденькі повії. Коли чоловік, поставивши під стіну валізу, збентежено зиркнув уздовж вагонів, мов не розуміючи, що сталося, куди тепер без нього рушить поїзд, одна з повій стала поруч і окинула прибулого зацікавленим поглядом: ще недавно, до того, як на лиці появилась хвороблива блідість, він був вельми вродливий.

– Він був красень, – зухвало прошепотіли уста повії і через мить з якоїсь підсвідомої спонуки мовили: – Ходімо до мене, пане!

Чоловік стрепенувся.

– У мене затишна квартирка, – докинула повія, припускаючи, що в нього, можливо, не недуга, а лиш жахлива втома. Чого не трапляється в дорозі! Досі вертаються додому розкидані по світу фронтовики. – Ви були солдатом, пане?

Чоловік невиразно кивнув. Тепер він дивився на маневровий локомотив і стояв упівоберта до дівчини. Шкіра на його щоках була біліша за папір, під очима темніли сині підкови, міцно стулені губи – без кровинки. Зодягнений навіть ошатно. Дівчина знала, що через кілька днів зостанеться в лахмітті, бо місто голодувало, а такі люди, як завше, без гаманця і вимінюють одяг на шматок хліба.

– Пане!

Чоловік нагнувся за валізою і рушив до розкладу приміських поїздів. Дівчина пішла за ним, хоч бачила, що нічого з того не буде: це селянин, такого не спокусиш.

– Пане!

Прибулий, не глянувши на неї, накрутив годинника, якось кумедно, мов по щаблях драбини, проте досить легко ступаючи, пішов уздовж перону до міських воріт.

– Гуцул! – Дівчина зробила презирливу гримаску. – Гуцул-злодій! – Не заспокоївшись на цьому, вона наздогнала його і мацнула обличчя сердитим поглядом. – Пане!

Він ішов не озираючись.

– Німий, чи що? – Дівчина закопилила губу і, війнувши спідничкою, попростувала назад.

Поїзд на Вижницю відходив увечері, і Оксен вирішив оглянути місто. До центру поспішали замурзані підлітки з приміських фабрик. Спершу Оксен не завважив, що рух на вулиці лише в один бік, коли ж дійшов до перехрестя, побачив юрби людей, що вливалися в ущелину магістралі, яка вела до середмістя.

Його підхопив потік, невдовзі він опинився на площі перед ратушею. З балачок довідався, що розпочався студентський страйк, викрили підпільну друкарню і буде бійка. Схожий обличчям на румунського короля міщанин, який назвався пенсіонером, вигукнув, що вісімдесят відсотків теперішньої молоді – потенційні бандити.

– А може, й усі дев’яносто, – поправив себе, розмахуючи топірцем, змонтованим з нанизаних на сталеву трубку рогових плиточок. – Може, дев’яносто, кажу. Король повинен запровадити такий порядок, щоб на кожного бандита припадав поліцай. Чому наші жандарми досі без гумових кийків? Чому, як в Америці, на кожному стовпі нема сигналізації? Уряд сушить собі голову реформами, а вони онде що витворяють. Ведуть державу до загибелі. Підривають нашу міць. То ще треба розміркувати, чи ми зможемо побудувати нову щасливу Румунію. Ми в оточенні зовнішніх і внутрішніх ворогів.

– Стули писок, мерзотнику! – гримнув хтось із натовпу.

"Пенсіонер" і не думав утихомирюватися.

– Я вам скажу, панове, ось що, – розмахував він топірцем. – Хто за всіх часів був найнебезпечнішим єретиком? Інтелігент. Хто з-поміж інтелігентів найбільший іскаріот? Той, хто пише книжки. Хто між іскаріотами найнепевніший бандит? Студент. Я будував би замість шкіл тюрми. Я посилав би їх не вчитися, а на каторгу. Оце була би користь державі! Ворог, панове, проникає в нашу душу. В нашому домі готується диверсія. Нас оббріхують перед світом. Треба набирати армію і збільшувати жандармерію…

Під ратушею почалась метушня, почулося улюлюкання. Натовп розступився. Поліцаї гнали зв’язаних понівечених студентів. Їм навперетин кинулися зашмірані хлопці, яких Оксен бачив, коли йшов до міста. Поліцаї видобули шаблі. Заревіли сирени, юрби зімкнулися, наперли на хлопців, почалося стовпотворіння, по головах затанцювали палиці.

– Який смисл виходити без зброї! – стиха сказав Оксен.

– Ага, пташку! – "Пенсіонер", про якого забув Оксен, вцупився йому в комір. – Ану ходи, ходи, ходи!

Ззаду Оксена підштовхував худорлявий, як хорт, парубійко в кованих черевиках. Невдовзі розділити куш винагороди надбігло ще шість хортів у кованих шкарбанах. Оксена запровадили в напівтемний завулок, у похмурій триповерховій кам’яниці відчинилися залізні двері.

У дворі жандармерії таких, як Оксен, було вже кілька десятків. Проте Оксена завели до приміщення. У ніздрі вдарив гострий дух сечі і тютюнового перегару.

– Щось ви мляво працюєте, – сказав до "пенсіонера" офіцер з пов’язкою на рукаві.

Той вирячився на офіцера і зарепетував:

– Але цей закликав до зброї!

– Хто такий? – холодним металевим голосом запитав поліцай.

– Вертаюся з італійського полону.

– Шпигун! – Поліцай похитав головою і, записавши щось до реєстрової книги, кивнув двом лобурякам, що стояли напоготові в кінці коридору.

В одну мить з Оксена здерли все, що на ньому було. Звели смердючим тунелем у підземелля і штовхнули в темряву. Він спіткнувся і розбив собі коліна й лікті. По тілу, падаючи на бетон, дзвінкими краплями стікала кров.

Його методично били і допитували. В його легенях застрягли осколки, він кашляв кров’ю, тепер вже весь час відчував присмак заліза в роті. Він мовчав, але вони мали його документи і швидко довідалися про все, що їх цікавило.

– Чому після війни не вернувся додому? – на кожному допиті повторював слідчий.

Якось Оксен спробував усе до ладу пояснити, та одразу ж переконався, що ліпше мовчати.

– Мене наприкінці війни забрали на італійський фронт, – сказав він. – Під Капоретто тяжко поранило в груди. Підібрали італійці. До кінця війни лежав у лазареті. Мене виписали, але я не міг стояти на ногах. Попросився на роботу в тому ж таки лазареті.

– Ви були в шпигунській школі, – грюкав кулаками слідчий.

– За шість років зібрав гроші на дорогу…

– Вас чудово забезпечили, кому ви очі замилюєте! "Справою" цікавилися крайові власті. Його вже мали судити, та раптом повернули папери "на дізнання". Знову били й допитували. Нарешті через півроку перевели до в’язниці. Він заледве звик до напівтемряви після безпросвітної ночі катівні. На інших арештантах теж не було живого місця: замість облич – струпи, криваві синці, потріскані губи, понадривані вуха. Один був позбавлений відчуття і мочився під себе. Наглядач бив його по голові, він не міг говорити, тільки схлипував.

Під дверима камери завжди стояли на підслухах. В’язні утримувалися від балачок. Лише після того, як зачитали вироки, дехто став говорити вві сні.

Всі заарештовані за "участь у бунті" були засуджені до смертної кари. У вироку давали коротке пояснення: "У зв’язку з тим, що російський уряд посіяв серед населення герцогства ворожі почуття до братнього румунського народу і що основна частина населення герцогства – румуни – зазнає від носіїв цих почуттів усіляких кривд і знущань; королівський уряд бере на себе повну відповідальність за безпеку румунського населення і з величезною суворістю придушуватиме будь-які спроби до непорядку, очистить край від злочинних банд".

Оксена звинувачували в тому, що він прибув на Буковину зі шпигунським завданням і намагався спровокувати збройний заколот. З Розлуча надійшла підписана нарохом характеристика. У ній повідомлялося, що Супора ганебно, із засідки, вбивав австрійських і російських солдатів, що цей змалку кровожерний дик зазіхав на життя дяка і багатьох чесних громадян. Сюди ж приплели, що вісім років не давав звістки додому, жив за кордоном з кількома жінками, торгував наркотиками.

З місяць в’язнів не турбували. Потому щоранку водили розстрілювати – і милували. Вишикують під муром, солдати піднімуть гвинтівки, та раптом до офіцера підбігає вістовий, дає папірця, офіцер знизує плечима і в’язнів заганяють до камер.

Збожеволів хлопець, позбавлений відчуття, ще один вмер від розриву серця, двоє не прокинулися зі сну. Оксен лишився в камері один. Йому справно носили баланду і водили на прогулянку. Якось наглядач спробував поговорити. Оксен не озвався. За це два дні морили голодом, відтак напоїли горілкою. Він лежав горілиць із заплющеними очима – й хоча б пара з вуст.

– Ей ти! – розбудив його наглядач. – Послухай, що я тобі пораджу. Напиши, що твої родичі до третього коліна – румуни і сам ти румун. Плюнеш мені в лице, коли не випустять. – Наглядач стишив голос. – Тебе пошанували. Ти буйна голова, можуть взяти в жандармерію.

Оксен мовчав.

– Подумай, – сказав наглядач.

Оксен повернувся до нього обличчям, довго дивився в хитрі банькаті очі.

– Подумай. – Наглядач нетерпеливо забарабанив пальцями об мур, нахилився до ліхтаря і підкрутив ґніт.

– Segni il tuo corro[74].

– Говори по-румунському, – з надією промовив наглядач.

– Ядуха…

Наглядач зблиснув очима і вдарив його в обличчя. Він знепритомнів.

Рік і дев’ять місяців його томили в Дофтанській фортеці і перевели назад до Чернівців.

– Набрався розуму? – безбарвним голосом спитав той самий наглядач, відмикаючи двері знайомої Оксенові камери. – Дофтану – пекло, я знаю. Дивуюся, що ти вижив. Видно, знову пошкодували… – Він несподівано розсердився і гримнув за собою дверима.

Оксен заснув. Коли прокинувся, був уже вечір. У камері з’явився клишоногий столик, на гачку висів запалений ліхтар. Увійшов наглядач і поставив на столик письмове приладдя.

– Я вам повинен сказати, – почав не зовсім впевнено, – що багатьох отаких патріотів випустили. Дали згоду на паспорт румуна – і випустили. Вам смертну кару замінили десятьма роками каторги, сьогодні день визволення Буковини, і вашу справу переглянули знову: десять років каторги замінено десятьма роками звичайної тюрми.

Оксена замлоїло од його бубоніння: "Десять – десятьма, десять – десятьма…" З рота хлинула кров, потекла підборіддям на розхристані груди. Він лежав нерухомо, блідий, мов мрець. Наглядач вибіг з камери і через хвильку вернувся з лікарем. Оглянувши Оксена, лікар незворушно бовкнув:

– Капець.

Та, щойно зачинилися двері, Оксен розплющив очі.

– Ось тут, – мовив хтось у коридорі.

До камери зайшли з ношами чотири в’язні. Наглядач зиркнув на покійника, і в нього поповзли брови на лоба, одібрало мову.

Оксена поклали на ноші і віднесли до трупарні. У кімнаті по сусідству лікар заповнив акт, штовхнув ногою двері до трупарні, і його погляд схрестився з Оксеновим. Лікар зблід. Узявши Оксенову руку, послухав пульс і прикро замислився. Нараз схопившись з місця, кинувся шукати наглядача. Той саме лупцював якогось невдаху, який кричав крізь сон. Лікар заспокоївся і попростував до конюшні. Розтермосивши п’яних фірманів, звелів везти мерців на окописько.

– Тю-у-у, живий, – здавленим голосом сказав вусатий, схожий на чорта в місячному сяйві, фірман.

– Другий на нашу голову, – стурбовано озвався його напарник.

– Що будемо робити?

– Подивися, може, ще хто не залубенів.

Оксен застогнав, коли фірман закинув йому голову, добуваючись до покійників. Зачовгали кроки, і фірман подався до товариша, що сидів осторонь, смокчучи цигарку.

Оксен підвівся на лікоть. Світив місяць, темніли купи дерев, пахла скроплена росою трава. Все це йому немовби снилося, і два діди проти низького місяця – ніби очамріли від холодного сяйва, щось бурмотять. Оксен прислухався.

– Якби він собі зліз з гарби… – аж немовби прохально говорив один з дідів.

– Якби він зміг піти собі…

– А дивися: встає, злий дух.

Вони ніби хотіли його підбадьорити.

– Сповз!

– Чи помогло би, якби йому чарочку?

– Пішов.

– А правда…

– Шкандибає, злий дух.

– Нехай іде.

– Нещастя наше!

Оксен п’яно похитувався, кудись несучи страшну, втомлену, німу душу. Йому туманилося в голові від чистого повітря, і він видихав у пригорщу гнилий дух камери, мов боявся забруднити простір.

Він поковзом шморгнув з горба в якийсь сад. Навколо пахло стиглими сливами. Сливи – холодні, пружні, як м’ячики, були розсіяні, куди не поткнися. Він став по дві, по три запихати до рота. Сливи розпукувалися під зубами, язик стерпав від гіркуватого студеного соку. Набрав слив за пазуху. Тільки звівся – вони висипалися градом. Оксен не міг збагнути, де дівся черес, чому він лише в білизні. Крок за кроком обстежив сад. Раптом його вирвало, тут же знову розібрав голод, і він побіг до купи слив, які висипалися з-за пазухи. Наївшись, зняв з себе сорочку, перев’язав рукавами шийний розтвір і позбирав плоди.

Місяць заливав околиці якимось підстережливим голубим світлом. Пониж садка мерехтливими блискітками стікав Прут. Оксен зійшов до річки і, калічачи ноги, рушив вирубками в лозинні проти течії. Шуміла річка. Він ішов усю ніч. Інстинкт вів його в гори. Зліва на високому березі темнів ліс, але Оксен по запаху визначив, що це половий мішаний ліс, а до гірських нетрів ще дуже далеко.

На третій день добився до Вижниці. Тут його стала мучити невідступна думка про переслідування. Він то біг, то повз, то надовго залягав у терняки. З Німчицького перевалу рушив верхами через Магуру й Кінашку на Розсічний забутим плаєм, яким ходили до Вижниці на ярмарок. Вісімдесят років перед тим цією дорогою вертався з тюрми краснодільський бунтар Лук’ян Кобилиця. На Великдень його вітали тисячі гуцулів з навколишніх сіл, і він сказав: "Ех, браття! Дужі ми, коли в гурті. Та в гурті ще не сила. Треба розум мати і волю велику, як наші Карпати. Треба серце мати Олексине[75], і хто хоче бути таким, ідіте до Чорногори". У Красному Долі Лук’ян скликав велелюдне віче. Гуцули сиділи на царині в кільканадцять рядів, а він як столітній бук став перед ними, гордий і непокірний. Підняв у небо топірець і, гнівно насупивши брови, мовив: "Чужинці полонили нашу землю. Вороги стинають наше життя. Нас сила! Проженемо їх з Карпат!"

Ліси зітхали спогадами. Оксен слухав їх гомін, пробиваючись крізь хащі, закривавлений, голий, із затьмареною свідомістю, і поволі його покинула думка, що хтось іде назирці.

Вночі він пройшов Сторонцем над Усть-Путилою. З долини повзли шуми рік на водозливі. Оксен спустився в мочаристу падолину, скосив навпростець до села, та нараз у межиріччі затріскотіли рушниці. Він довго прислухався і вертів на всі боки головою. Коли стрілянина ущухла, повернув назад, пересік кам’янисту гряду на узліссі й пірнув у нетрі.

Він знемігся й ледве йшов. Світив місяць. Десь глибоко у затіненій ущелині градним боєм тлумився на скелястих уступах Бісків потік, названий так тому, що ним ніби керував невгомонний біс: то мов сльозина між білим камінням, а то, невідь-звідкіль узявшись, вода падає на скелі десятками кубів і котить у Путилівку гігантські гранітні валуни.

Оксен зігнувся набрати у пригорщі води, і сили покинули його. Хвиля проволокла безвладне тіло кілька метрів і приперла до каменя. А вранці води в потоці відбуло. Пригріло сонце. Оксен глипнув на завісу з променів між смереками і подумав: "Я не піду туди, якщо вона не покличе". Одначе на серці було так важко, що він жалібно простогнав:

– Дружано…

Вона не озвалась. Він здивовано дивився на сріблясту запону між смереками, не втямкуючи, де ділася веселка, яку він щойно бачив. Напружив зір. Не було ні веселки, ні Дружани.

– Дружана вже пішла на стаю, – зміркував він. – Сьогодні в нас весілля. Де забарився Чигрин?

Раптом на нього звалився непереборний смуток, і він впав на каміння.

По хвилі пам’ять і інстинкт знову розпочали двобій. Оксенові здалося, що він на полонині. Отже, додому на північ. Він пришвидшив ходу, надвечір дістався до Німчицького перевалу, оглянувся, а поза ним, синіми хвилями піднімаючись до неба, скільки сягало око, простяглися пасма гір. Так і не збагнувши, що вдруге йде протореним плаєм, що вже було пройшов половину дороги додому, знову зашкандибав до Розсічного.

Крок за кроком його обіймала десь далеко полишена задума, пронизана сподіванкою і чеканням; мозок запрацював, згадалося дещо з пережитого. Він спохватився, що йде без сорочки, в порваних підштанках. На тілі занили рани. Він глипнув на покалічені ноги і захитався, застогнав, мусив ухопитися за смереку, аби не впасти.

– Боже… – зітхнув.

Потемніло в очах, і ці темні, ще малозрячі очі заливали мутний піт і мутна від сукровиці сльоза. Щеміли і кровоточили подряпини на чолі, на руках, на грудях, на стегнах, а ступні стали суцільними ранами. І якби Бог був милосердним, він потримав би його ще кілька днів без пам’яті, бо так йому було б, мабуть, легше.

Упавши, він пролежав до холодних присмерків. Вранці над Бісковим потоком його спіткало божевілля: він натрапив на ту саму срібну запону між смереками і веселку. Рушив до них бігцем, розсунув гілля, а там темно, покрапали росини, ніби хтось утікав. З рота бухнула кров. Потекла ручаєм, обвила теплом пальці на руках, згусала живим кораловим намистом. Він остаточно отямився. Доповз до потоку, змив кров, підняв забутий минулого дня вузлик зі сливами і поволі, заощаджуючи сили, пішов понад Путилівкою до Черемошу. У Піпетках знову піднявся на гору. В синій імлі виріс рогатий віл – Максимець. Надвечір на тлі заграви показався вигодський хутір. Оксен вирішив заночувати в Горинів. Він прискорив ходу, і ніч ненабагато випередила його: в хатах ще не світилося. В таку годину молодиці при ліхтарях доять корів, на котрий осідок не ступиш – всюди чути поциркування молока у відра, погейкування. А в хатах бавляться діти: сповнені загадкових змін вечорові хвилини непокоять малечу і вимагають руху.

Оксен простяг до клямки руку і намацав колодку. Думаючи, що господарі кудись вийшли, вмостився на камені, понурив голову. Так йому заблагословилося на світ. Його розбудив холод і шелест вітру. Хутір німував. Насилу випроставшись, Оксен кинув погляд на садиби. Всюди вікна були забиті жердками. З бантини під дашком стайні за ним стежили хижі очі здичавілої кішки. Оксен видибав за ворота.

"Всі в полонині", – втішив себе.

Доївши сливи, виполоскав у потоці сорочку, розстелив на траві і ліг. Його нудило. Підкралась здичавіла кішка. Вперлася незворушним колючим зором і завмерла. Людина їй була вдивовижу.

– Киць…

Ледве витиснувши з себе одне слово, він жахливо знемігся і відчув огиду до людської мови. Кішка вигнулась дугою, підстрибнула і припала до землі.

"Піду…"

Натягнув на себе ще мокру сорочку, оглянувся на хутір. На стіні однієї з хатин побачив табличку. Чим ближче підходив, тим сильніший пронизував жах.

"Чума!"

Відкинувши заворітницю, зайшов на подвір’я. Від серця відлягло. На табличці латинськими літерами і кирилицею було написано: "Ворбіць нумай роминеште!"[76]

Навесні тут ще мешкали люди. "Не пошесть". Він вийняв з-за таблички гілку черемхи зі скоцюрбленим засохлим листям. "У полонині…"

До Розлуча прийшов пізно вночі, такий втомлений і хворий, що решту дороги здолав навгад. Доплентавшись до хати, єдине, що свідомо зробив, – заклав на засув сінешні двері. Приснилося, що провалився під лід, потому зі Смоляком ішов по трупах, і на нозі подзвонював ланцюжок з хрестиком. Далі плив у холодній невиді, нарешті опинився дома, кинув на скриню карабін і впав на лежанку. Подумав, що ліпше покласти карабін біля себе: не дай Боже, до хати заскочать хлопчата, а магазин повен патронів. Згадав, що двері зачинені, й з полегкістю поринув у сон.

Минуло півтори доби. Прокинувшись, Оксен зиркнув на скриню – карабіна не було. Ковзнув поглядом по собі. Весь у крові. З неймовірними труднощами доповз до бочівки. Лежачи долі, застромив руку: сухе дно. На лаві надщерблений глечик. Він спробував дістати його, та глечик випав з рук. Під купкою черепків сірів коржик запліснявілої крупи. Він виколупував зернятко за зернятком, витирав пучками і клав до рота. Тільки наступного ранку йому вдалося видряпатися на ліжко. Заплющив очі, намагаючись пригадати, хто його побив. "І карабін забрали…"

Італійці не били. Це добрі безжурні люди. З ним довго морочилися, ніяк не могли взяти до тями, що його дратує будь-яка балаканина, що йому легше жити мовчки.

"Не італійці".

Правда, якось до лазарету привезли близько сотні покалічених італійців, учасників незбагненного "походу на Рим". Ці, вередуючи, штовхали санітарок ногами. Коли повидужували, в палатах запанував попередній спокій.

До Оксена ставилися приязно. Він перебував у Італії з сімнадцятого до двадцять шостого року, і за винятком дурня, учасника "походу", який пхнув його ногою в живіт, нема кого згадати злим словом. Він, щоправда, майже не виходив за огорожу лазарету, але хіба там працювали інші люди, ніж по всій Італії!

"Хто тепер у селі? Австріяки чи росіяни?"

В уяві постав росіянин, що назвався більшовиком. Якби в селі стояли солдати цього ґатунку, то, мабуть, не місили б кулаками і прикладами сонного гуцула. Зрештою, він більшовикові не вчинив кривди – відпустив живого-здорового. Загадковий хлопець…

"Чого боїться Крицяк? Хіба він не знає, що сифілісних не беруть ні до армії, ні на роботи? Перевікує чоловік, як полохливий заєць. Що мене палить?.."

Уночі вперіщила злива. Оксен вибив лопатою засув, виповз на поріг і припав губами до калюжі. Ніяк не міг вгамувати спрагу. В небі з веселою злістю погуркував грім. Очі засліплювала блискавка. На мить йому здалося, що він на фронті, зав’язався бій. Вірячи й не вірячи, він все-таки переконав себе, що надворі злива, а він дома, утік з фронту, треба добре виспатися і відпочити. Тримаючись за одвірок, піднявся на ноги й попід стіною доплентався до ліжка. Вітер гримнув дверима, в сінях щось упало, та Оксен поринув у сон і нічого не чув.

Після дощу похолодало. Оксена розбудив приступ кашлю. Був ранок. Крізь вікно виднівся краєчок сірого засмученого неба. Оксен розглянувся по хаті. Все залишилося так, як до війни. Похитуючись, добрався до скрині, вийняв пару білизни.

"Де постоли?"

Взяв батькові, заховані на згадку. Сівши на ослін, випростав ноги. Порізані кривавими рубцями, вони порозпухали й гноїлися. Він розірвав рушник, обмотав ноги, зняв з гачка старий кожушок і подався по воду.

Стежина до струмка заросла лопухами.

"Як вигналися за одне літо!" – подумав він.

Куди не кидав оком – запустіння. "Доведеться попрацювати. За тиждень дам лад".

Наносив води, скупався, переодягся в чисте. Йому все ще випадали з пам’яті десять років. Згадав, що втік з фронту взимі, а виглядало на початок осені. Він почував себе спустошеним, та списував це на перевтому, хоча з кожною хвилиною його дедалі сильніше мучило нав’язливе запитання, якого боявся, як божевілля, і внутрішньо здригався перед ним.

Спробував спокійно роздивитися, де що лежить, що треба зробити в першу чергу, і це трохи відволікло його. Він обминав у думках село, а Крицяка згадав, щоб усміхнутися. Несучи воду, побачив, як рясно вродили сливи. Вийшов за хату з решетом, потряс деревце. Під стіною догори ніжками валявся стільчик. Він вмостився на нього, його одразу ж знудило, та пересилив себе і їв, доки не запаморочилась голова.

Прокинувся з гострим відчуттям чиєїсь присутності в хаті. Обмацав ліжко, заглянув під ослін, до кухні і комірчини.

– Хто тут? – скрикнув у розпачі.

Навіть муха не шебернула. Відсунув скриню, ослін, відкотив бочівку, зняв з гаків підмисник, вигріб попіл з печі, перекинув макітру, обдивився на світло кожний горщик.

Все-таки хтось був. Оксен вирішив чекати: може, сам обізветься? На плиті булькотіло сливове варення. Він залив вогонь і ліг, затуливши долонями лице.

"Ніби сховалося само в собі".

"Ліпше не шукати".

"Як тихо!"

"Крицяк від усього втікає…"

"Де карабін?"

Одняв від очей руки. Надворі світило сонце. В снопі променів плавали порошинки.

"Отак і перевікує, як заєць, – подумав про Данила. – Карабіна нема, але рушницю я сховав у стайні під жолобом".

Він видобув і карабін, і російську гвинтівку. Патронташі зітліли.

"Треба було заховати на горищі".

Гвинтівку лишив, а карабін заніс до світлиці.

– Воно там! – кинувся до скрині.

Підняв ляду. Лахміття, усілякий дріб’язок. В хаті він більше не міг затримуватися.

На вулиці все свідчило, що село давним-давно покинули. Біля церкви, де мешкали заможні гуцули, сіріли порослі мохом підмурки. Очевидно, будівлі розібрали й кудись перевезли. Хатини над потоком просвічувалися наскрізь. Оксен зупинився проти воріт Юра Кошути. На стовпчику висіла табличка з написом: "Ворбіць нумай роминеште!" Оксен ступив на обійстя, пройшов мимо відчиненої стайні. Всередині ліниво порпалися кури.

Сінешні двері в хаті теж були відчинені. Хатні, оббиті сплетеною з трави кіскою, лишень відхилені, і Оксен мало не відступив назад, побачивши кістляву, вкриту пасмами довгого сивого волосся, спину. Ставши збоку, він не міг втямити: Юр не Юр. Людська тінь.

Оксен заслонив собою світло, й Кошута озирнувся. Майже прозорою рукою ватаг ухопився за груди, а другою силкувався настромити на вуха дужки окулярів і дивився на Оксена вилинялими запалими очима.

– Нащо турбуєте бідного схимника? – жалісно мовив Кошута.

Оксен хотів було привітатися, проте старий тикнув пальцями на вуха:

– Не чую. Глухий. – По паузі додав: – І нічого не маю.

– Я – Супора, – сказав Оксен, сідаючи.

– Можу дати напитися. Більш нічого не маю. – Кошута зачерпнув горнятко води. Він був маленький, як десятилітній хлопчик.

– Оксен я.

– Га? Я глухий. – Старий вилив до відра воду і сів спиною до Оксена перед розгорнутою книжкою. Забубонів:

Задарма край твій весь политий кров’ю

Твоїх борців? Йому вже не пишаться

У красоті, свободі і здоров’ї…

Оксен сам колись тримав у руках ту книгу, одначе зараз не міг згадати її назву. Зітхнувши, він пустився до виходу, та його вернула несподівана думка. Він вийняв з кишені патрон і, ставши над Кошутою, кінцем кулі показував літеру за літерою.

– Супора? – підняв голову ватаг. – Оксен? – Нервово похитав головою. – В землі содомській і гоморрській відрадніше було в день кари Господньої. Таж його відірвали від землі живих і він був страчений?

Оксен заперечливо покрутив головою. Раптом у пам’яті відновилася частина пережитого ним. З очей хлинули сльози. Старий розгублено закліпав червоними опухлими повіками й подав Оксенові води.

– Він був зневажений і принижений перед людьми, – бурмотів ватаг, мабуть, не знаючи вже іншої мови, крім біблійної. – А ми всі блукали, як вівці, збилися кожний на своїй дорозі. Не плач, сину! За нас потерпів! І ми терпіли за кожного.

Оксен одвернувся до вікна. Юр примовк, наче відчув, що вилиті з жаху і горя біблійні фрази звучать фальшиво. Може, спохватився, що вони не вміщають усього того, що трапилося, хоч продовж тисячоліть, продовж мільйонів моторошних келійних ночей наповнювалися пригніченими істотами наймісткішими словами. Він згорнув Біблію.

– Люди! – Його очі соромливо й безпорадно забігали по стінах. – Я туманів у самотині, – мовив він, немовби для себе, – і мені здавалося, що кожна господня днина несе мене в минувшину, до того менту, коли була вчинена перша помилка, і з кожним днем мені ставало легше на серці – я думав, це того, що вже близько істина. Я сподівався, що збагну, як світи розбігаються під тиском людської мислі до великого ладу. А воно, сину, не те… Мені ставало легше, бо я наближався до малесенької душі світу. Я вже дійшов до того місця, де сотня створінь у дикості зазнала менше біди, ніж я за один день своїх дитячих літ. Звичайно, я тут був господарем і розпорядником. Мені було легко… Ти мене слухаєш, сину?

Оксен не ворухнувся.

Юр понуро звісив голову, потому підняв на Оксена сповнені болю очі і накрив Біблію рушником. Так злодій, якого запече сумління, ховає з-перед очей крадену річ. Оксен сидів, як кам’яний ідол. З очей текли, розтікаючись по запалих щоках, сльози. Хату заповнювали сутінки. Юр запалив политу живицею скалку. Полум’я спантеличено колихнулося, і кінчик скалки загнувся жевріючим черв’ячком.

– Я би тебе нізащо не впізнав. – Кошута знову з опаскою зиркнув на край ляди, де лежала Біблія, і поклав її під рядно. – Ти голодний, сину? Зажди, я спечу картоплі.

Вони з’їли по картоплині. Відчуваючи, що на сьогодні сили вичерпалися, Оксен попрощався. Старий провів його до воріт.

На небі, дуже й дуже порідішавши для старечих очей, світилися зорі.

– Люди! – зітхнув Кошута, махнувши рукою, ніби прощаючись з небом.

Оксена теліпала лихоманка. Він поповзом обігнув ріжок хати і набрав решето слив. Йому ставало щораз важче. Він головою і руками підсунув до ліжка бочівку з водою, та на ліжко не зміг вилізти.

Свідомість навідувалася тоді, коли залишалося або проковтнути сливу, або забутися навічно. Марив.

Йому виразно вималювалося, як ішов в атаку під Капоретто. Батальйоном командував майор Міттельштедт. Оксен був при ньому ординарцем. Коли приніс розпорядження полкового командира, Міттельштедт вголос вилаявся і загудів: "Мінне поле… Ця наша артилерія… Подивимось!" Він став похмурий, як комедійний актор, який покинув сцену.

Артилерія мала пробити ходи в мінному полі. Минув призначений час, та вогню не відкрили. Лиш батальйон піднявся в атаку – вдарили гармати, підганяючи вперед гуцулів вибуховим валом. "Швидше, хлопці! – кричав Міттельштедт. – Я цього сподівався!.. Собаки! Хиренні державники! Хиренні генерали! Дефективне суспільство!"

Міттельштедт вважав, що його непрощенно образили, перекинувши на італійський фронт. "Тут не треба ніякого фронту, – скандував він. – Тут досить двох жандармських полків. А всі сили треба кинути на Росію. Треба розбити Росію". Почуваючи себе скривдженим, він не скупився на солоне слівце.

Батальйон розсипався по всьому полі. Довкруж рвалися міни. Здавалося, до італійських позицій посуваються збиті в щільник чорні тріскучі водограї.

Оксенові осколками пошматувало груди. Падаючи, він зобачив, як злетів у повітря Ернест Міттельштедт. "На чиєму боці залишиться хоча б один солдат, той виграв битву", – згадав Оксен. Стікаючи кров’ю, він доповз до траншеї і впав італійцеві на руки: захоплений зненацька, той ніяк не міг одімкнути багнет. Італієць одволік полоненого до другої лінії окопів, та на допитування не вистачило часу, бо в наступ пішли австрійці. Оксена вкинули до автомобіля й привезли до якогось містечка. Пустився дощ. Карабінери розбіглися, потому почалася паніка, на вулицях утворилися затори, машину покинули напризволяще. Вночі на околицях зав’язалася пальба між відділом італійської оборони, що вирвався з оточення, і австрійським ар’єргардом. Оксена, довантаживши пораненими автомобіль, відправили до лазарету. Як би там не було, він таки подарував превелебній короні свою останню перемогу.

Якось серед ночі Оксена вивела із забуття запалена свічка. Помандрувавши по хаті, вона схилилася над ним і стала Юровими очима. Оксен осміхнувся. Очі з острахом віддалилися, злилися в засліплюючу жарину і засвітилися сонцем.

Оксен опинився за муром лазарету. Було ще дуже рано. Полонений німець підмітав вулицю. Оксен не раз бачив його за роботою. Він промітав навскіс спершу одну половину, потому – другу і довго маячив, милуючись, відтак промітав далеко в поле запилену дорогу, ніби нею мали проїхати поважні гості. Казали, що той німець онімів після контузії.

Раптом сонце сіло за обрій. Оксен вирушив у поле. Дорога рівна, вдалину сосонкою бігли сліди мітли. Край левади в зелені потопав його осідок. Оксен не здивувався, що хата на рівнині. Нараз небо спалахнуло. Якась жінка переймала людей, що бігли за село, і викрикувала: "Супора запалив графські скирти!"

У селі стало як удень. Оксен все ще дивився на небо. Воно темніло. До нього наблизилася маленька зірничка й перекинулася заклопотаними Юровими очима. Оксен розімкнув уста, щоб привітатися, та почув: "Супора запалив графські скирти!"

Його гнітила темрява і тиша. Він спробував звестися, але впав під вагою залізних ланцюгів, якими був прикутий до цементної підлоги.

"Я в Дофтану, – подумав він. У голові лунав скрегіт ланцюгів. – Ліпше їх не рухати".

Катівня була якось так збудована, що найменший шелест тримався під склепінням кілька хвилин, і здавалося, що він виникає в голові. Від цього можна було втратити розум.

У голові лунав скрегіт ланцюгів. Оксен зібрав усю волю, тіло немовби шмагонуло окропом, потому враз повіяло прохолодою і стало легше. Тепер можна було стерпіти що завгодно. Він навчився дерев’яніти, щоб не відчувати болю і страху.

Ланцюги заскреготали з новою силою, хоч він лежав нерухомо. Закленчало, задеренчало, зашкребло – відьомський ґвалт диких звуків, од яких холола кров. Та ось з цієї страхітливої суміші виділився струмок чистих бубонців і хтось сухим, надтріснутим голосом заспівав:

В смутку, в тузі сині гори.

Сині гори кров’ю сходять.

Плачеш, брате, плачеш,

Плачеш, сестро, плачеш,

Плачеш у могилі.

Під стелею блідим зубцем горіла лампа, а на лаві сидів з цимбалами на колінах Юр Кошута.

Сині гори кров’ю сходять –

Кат стинає рід гуцульський.

Чуєш, брате, чуєш,

Чуєш, сестро, чуєш,

Чуєш у могилі.

Нема правди, нема волі,

Ой загинув край, загинув.

Плачуть діти, плачуть,

Плачуть мами, плачуть,

Плачуть у могилі…

Молоточки заплуталися в Юровому волоссі. Він знервовано відкинув патли на плечі, але вони знову зсунулися на струни. Юр розчаровано розвів руками. Певно, йому здалося, що Оксен умер, і старий ватаг вирішив відпровадити його в останню дорогу з цією дивовижною врочистістю.

Кошута з хвилину замислено дивився на Оксена, тоді відклав молоточки і торкнув струни пальцями.

– Прощай, сину! Ти виріс і вмер сиротою… Оксенове тіло було налите оловом, він нездужав ворухнути й мізинцем, нестерпно пекло в грудях.

– Ти виріс і вмер сиротою, – повторив Юр, складаючи для молитви руки. – Чи знав ти, що твого сина румуни розтоптали кіньми? Що Дружана, втративши надію на твоє повернення, через горе та скруту пішла жити з молодшим за мене на два роки дідом?

На Оксенових очах набухли сльози. Губи скривилися від болю під серцем.

– Либонь, не знав, що всі твої ровесники впали на фронті, Василь Чигрин загинув від румунської кулі, а Сергій Верешко став румуном Верешку… А молодняк вистріляли… Лишилися в горах старці з жінками й дітьми, але і їх виселили в низові хутори, аби між верхами не зростали бунтарі.

Де ти, правдо, де ти, воле?

Сині гори кров’ю сходять.

Плачуть брати, плачуть.

Плачуть сестри, плачуть,

Плачуть у могилі.

– Твій Оксенко затоптаний кіньми під час сутички між гуцулами і поліцаями. А жінка твоя, Дружана, тепер в якомусь долішньому селі – тобі однаково де, бо вже не народить тобі синів. – Юр витер очі і, схлипнувши, нахилився над Оксеном. – Прощай, сину. – Закрив мерцеві очі, та вони знов розплющилися. Юр вражено стріпнув пучками. – Свят, свят, свят! Господи, прости дурному дідові. Ти живий, Ксеню? – Злякано повів зором. – Даруй, свята Богородице, старому дурневі! Ксеню!

Оксен спрагло ворухнув губами.

– Кара Господня! – став посеред хати Кошута. – Що мені з тобою робити, сину? Я сам немічний, а вчора приходжу, мац – ти холодний. Розум заступило!..

XII

Юр не відступав від мене, поки не поставив на ноги. Наближалася зима. Старий ненадовго лишав мене, щоб припасти дров, збирав борівки, обтрясав сливи і варив повидло.

– Не помремо з голоду, – втішав і мене, й себе. – Є бульба, насушив мішок слив, а ти поправишся – підеш на дика.

Якось сказав:

– Вичухаєшся – я спущуся до Яблуниці чи Довгопілля і висватаю тобі дівчину. Ти ще молодий, житимеш. Дівчат повно. Висватаю кращу, ніж Дружана. І діточки підуть…

Він визирнув з вікна і повеселішав, ніби побачив над хатами димочки, а на вулицях юрби людей.

Я невідступно бачив перед собою Дружану. Я так і не встиг сказати їй всього того, що колись придумав у полонині. І не пам’ятав ні смаку поцілунків, ні хвилювання від дотику гарячих рук. Але я завше її любив. Сама лиш згадка про неї піднімала мене на ноги, мало не підносячи в повітря. Та ось вона мене забула, присипляє недолугого діда, в котрого є дещо в коморі й котрого не заберуть ні до війська, ні на примусові роботи.

Часом я думав, що оклигав би за один день, якби зі мною була моя Дружана. Я важко дихав – у грудях хрипіло й клекотало, ніби там варилися прокляті італійські осколки. Кошута, мабуть, звик заставати мене в одній і тій же позі на ослоні за скринею і, коли появлявся, надточував попередню бесіду, хоч я майже не озивався. Одного разу Юр вернувся розлючений.

– Ти ходиш між життям і смертю. Не прагнеш допомогти собі. Чого нидієш? Ти гадаєш, якби вона була тут, тобі стало б легше? Не дивися на мене! Я знаю: ти про неї сотаєш дні і ночі… Коли ти сидів у в’язниці, я посилав її до Чернівців: "Піди розвідай. Дай щось у руку…" – "Боюся, – каже. – Тоді до мене вчепляться. Що буде з дитиною?" Давав трохи срібла… Не пішла! А ти конаєш за нею. Нині такі жінки… Чигрина забили – Данилка з Мариничевим Миколкою тягалася… Якби була Дружана, ти знайшов би собі іншу заковику. Повір старому, я дещо пережив. Люди, чи можна бути собі ворогом?!

Він грюкнув дверима. Справді, Дружана ні при чому. Я нидію через Кошуту. Якби про мене ніхто не турбувався, я знайшов би в собі сили. Я зробив крок на хату і, заточившись, упав на ослін. Може, з півгодини не міг зачепитися за жодну думку, відтак спіймав нитку.

Дружана живе з іншим. Без Юра я помер би. Але що мені не дає спокою? Хто тут в хаті є? А є напевне.

Тримаючись скрині, вибрався на середину світлиці. Минуло багато років, одначе у хаті ніщо не міняється. Тільки ж?.. Піді мною підкошувалися ноги, але я таки дістався до одвірка. У кутку біля комина висіло дзеркало. Воно було розбите. Замість скла чорніла трухлява дощечка. Я торкнув її пальцем і пересвідчився, що це тильний бік, дзеркало хтось повернув до стіни склом. Так робиться, коли в хаті покійник. Я з несвідомою злою радістю повернув дзеркало, але скло не зблиснуло: воно було зап-нене акуратно складеною і пришпиленою з боків дитячою сорочечкою. Мені стисло горло. Я пригорнув ту сорочечку до грудей і безсило звалився на долівку. З рота витік струмочок крові, збіг на сорочечку, я застогнав і знепритомнів.

– Прибігала Данилка, – ще з сіней почувся Юрів голос. – Ти знову…

Він допоміг мені добратися до лежанки, обмив кров з обличчя і рук.

– Не знаю вже, чи й казати.

– Кажіть, стариня.

– Невеселі вістки, Ксеню. – Він, видно, вирішив вибити клин клином. – Пани ділять гуцульські царини. Податки нема чим сплачувати, то поліція забирає скотину. Румуни, лиш як прийшли, спочатку дали полегшення: навезли краму, горілки, понавигадували свят – щодень Божий пиятика і бійки. Старші, правда, сиділи тихо, а молодняк бешкетував. Хлопчиків по одному, по два переарештували, звеліли позносити зброю. Відтак прикрутили, прикрутили… Між гуцулами почався розбрат. Після перепису… – Кошута сів край ліжка і зняв кресаню, блиснувши білою пілкою навколо голови. – Голова поболює, – сказав він, поправляючи пов’язку. – Після перепису тих гірняків, котрі поселилися перед самою війною, стали називати українцями. Такі родини, як, приміром Мариничі, Петраші, Тораки, зареєстрували гуцулами, бо є села з такими назвами. А переселенці з Галичини стали Гусинами. Вийшло, що ріжок у ріжок живуть три народи, між тими народами зайшли чвари, бо хто в гори дістався скорше, тому більше права… Гуцули зганяли з землі русинів, українці швиденько переписалися румунами, Боже, що діялося! І ось одного доброго дня заїхали панські інженери, розділили землю, як їм подобалося. І гуцулам, і українцям, і русинам зосталися грядки між воринням при осідку. Барон Василько загарбав вісім квадратних миль. Коли зігнали людей з верхових хуторів, то й полонини дісталися панам. І вже не утримаєш ні худобину, ні себе. Ночами буковинські гуцули втікали на Галичину. Стріляли їх на Черемоші і румуни, і поляки, які вартували кордон. Внезагаї сюди рушили галичани, бо й на тому боці панська Польща дала "солодке життя". Галичан теж стріляли і поляки, і румуни. Ще й досі переходять кордон. Ото зо дві ночі тихо, а на третю – пальба, і поніс Черемош трупи на червоній хвилі. Мати Господня, скільки ця ріка випила людської крові!.. Прибігала Данилка. Питає, як тут у мене, бо в долі голод. Дав їй трохи сушені. Що більше маю? Хоча б коза при хаті!.. Мене лишили в селі, бо заприсягнувся, що не буду розводити ніякої смути. Слава Богу, що й так.

Останні фрази Кошута викрикував. Я згадав, що він недочуває.

– Ти бачиш, що робиться! – вигукнув старий. Я кивнув.

Мов не вірячи собі, він смикнув себе за вус. Я ще раз кивнув.

XIIII

Того року зима прийшла в гори рано. Я вільніше дихнув після мокрої плюгавиці і хвищавищ. Старий зрадів і щотижня різав курку.

– В село заходять вепри, Ксеню, – сказав він, кладучи на скриню тайстру. – Курей вже нема. Тепер твій клопіт. І чого мовчиш? Говори. Ми з Данилкою бесідуємо на мигах. – У куточках його губ мигнула сумна посмішка. – Геть знахабніли дики, – докинув трохи згодом. – Нема дивниці, коли забіжить вовк до села.

Я почистив карабін, розібрав гвинтівку.

– Поїж, поки тепле. – Юр покрутив у глечику ложкою. – Де то чувано, щоб дики заходили в село!

"Хіба це село?" – подумав я, присунувши до себе глечик.

– Може, скажеш, що це не село? – Наче вгадавши мою думку, Юр підстрибнув від обурення. Він не спускав з мене ока, та, не дочекавшись відповіді, допоміг чистити деталі. – А в кого справніша зброя – в росіян чи у австріяків? Ну чого ти мовчиш, як чіп?

– Підемо разом на вепра, – мовив я.

– Підемо разом на вепра? – попросився глухий ватаг.

– Завтра.

– Завтра?

– На снігопад не збирається, – показав я на вікно.

А за вікном бухало полум’я. Горіла Третякова хата. Навколо сновигали вершники і піші, на дошках біля студниці розпаковували клунки, розставляли пляшки і якусь живність. Хата горіла майже без диму. Лиш іскри, вистрілюючи вгору, описували в повітрі курні, підзолочені смуги. На розсохах біля згарища смажилася настромлена на кіл туша оленя.

– Пани з полювання вертаються, – сказав Кошута.

– Собаки!

– Хату запалили. Забава! – Кошута одійшов од вікна.

– Собаки.

Після трапези п’яний печеніг кинув крізь вікно тліючу головешку до нової, ще не зчорнілої хати Василя Чигрина. З вікна довго плив тонкий шлейф диму, потому оселя враз спалахнула і довкіл, швидко розширюючись, паруючою раною затемніла з-під снігу земля.

Третяків осідок дотлівав. П’яно ковзаючи в снігу, мисливці зводили до студниці коней. Було їх чоловік десять. Може, в інші часи я не став би їх лічити. Але цього разу мовчання не було зрадою. Я не зраджував.

У наступні дні Кошута більше не згадував про полювання. Тепер і він цілими днями мовчав.

Я хутко видужував. Це ватага немовби не радувало. Він на очах немічнів. Я готував їжу на двох і мусив його вмовляти, щоб він узяв до рота страви.

– Все спалять, – сказав я. – Чого від них чекати?

У відповідь Кошута свердлив мене недобрим поглядом, але не заперечував. Якось він приплівся з дивною розгубленістю на обличчі.

– Піду, Ксеню. Я – попрощатися.

– Куди?

– Пора, йду додому, – мовив він, враз звеселівши.

– До Данилки? – спитав я, думаючи, що він втратив останню надію і йому важко дивитися, як доруйновують село.

– Додому пора, – відказав він, натягаючи на вуха кресаню. – В гостях добре, а дома ліпше. Додому, додому, додому. Щасливо тобі! – Очі його дико спалахнули, поміж зморшками розбіглися судороги. На мить він немовби знову прийшов до тями. – Ти звідси не рушиш, – сказав він більше ствердно, ніж запитуючи. – Бувай здоровий. Забери сушеню і картоплю.

– Сядьте, стариня, перед дорогою, – взяв я його за руки.

– Не хитруй, – вивернувся він. – Додому… Закинувши на плечі карабін, я провів його за Розлуч.

Він на хвильку заховав у мене на грудях обличчя і задріботів геть.

Перші дні без Кошути я промучився. Я чекав, що він вернеться, потому з якогось дива чекав Данилку. Далі замість малої сподіванки приходила менша й менша, поки не стало нічого.

Придалися Гориневі секрети. Застреливши на приманку зайця, я мотуззям з’єднав карабін і гвинтівку, змайстрував самопальний капкан. Ще не дійшов додому, як пролунали постріли. Від приманки в хащі вів кривавий слід. Через годину я вийшов до провалля, на дні якого з землі видобувався буркач, що далі омивав потоком мій осідок. Упавши з десятиметрової висоти, вепр лежав серед поточний. Я випустив з нього нутрощі і, зачепивши колючкою зв’язані ноги, дотяг до обійстя.

Порався усю ніч. Коли засірів досвіток, здивувався, що не відчуваю втоми. Відтак дні заповнилися дрібними клопотами. Якось я заглянув у дзеркальце – і не злякався. На щоках ще темніли продовгасті впадини, але вони ховалися під заростом. Мені не сподобалися очі: погляд залишився нерухомий і холодний. Дихнувши повними грудьми, я ривками випускав повітря: мене не поколювало.

– Гірське повітря, – мовив підбадьорливо. – Не треба ні дієти, ні італійських курортів.

Складалося на ранню весну. Набух Черемош, ночами непомітно зіпріли сніги, в небі защебетав жайворонок. Хати обросли бузиною, вулички завалило наносами, вориння довкола осідків пірнуло в піняву шувари. Моє обійстя засмоктали лопухи і здичавілий бузок. Я дозволив природі розпоряджатися на її розсуд і смак, лиш очищав стежку до потоку. Зосталося кілька десятків картоплин. Я почетвертував їх і засадив грядку на схилі, далі від хати.

До села ніхто не навідувався. Аж наприкінці червня прогнали в полонину отари. Пастухи гарцювали на баских конях з рушницями, але – ні смолоскипів, ні трембіт. Крамола!.. То були панські батраки. Перемовлялися по-румунському і на овець покрикували теж по-румунському, хоч це були одномовні, сумирні гуцульські овечки, реквізовані в людей.

Минуло літо. На початку осені ті ж самі пастухи верталися з полонини, і мене здивувало, що вони розмовляли між собою уривчастою, на гуцульський лад, рідною мовою. Крадучись бур’янами, я провів їх за село. Один з пастухів прочитав ще не вилинялий напис на табличці біля Кошутиного осідку і попередив товаришів:

– Ану, хлопці, обережно! Що заробили за літо – піде з Богом.

– Пустка ж.

– Не хочу платити штраф.

І перейшли на румунську мову.

Я дибав додому, ні про що не думаючи, ніби й мені загрожував штраф. І не смів вийти на дорогу, вертався хрусткими мокрими бур’янами. Стемніло. Зійшов обведений райдужним колом, схожий на зіницю, місяць. Мені здалося, що він почуває себе негаразд над цими онімілими від жаху горами.

Дістав зі скрині синову сорочечку, потримав у руках і поклав назад. Відколи я знайшов її, мене перестало мучити відчуття, що в хаті хтось є.

Заснув уже завидна. Приснилася Дружана. Я знав, що, коли заговорю, вона щезне. Я щось сказав, і вона справді пропала. "Дружко!" – закричав я. У вікно зазирало сонце. Я витер з чола піт, провів долонею по щоці – вона теж була мокра.

А якби сталося неймовірне! Я лежав, заклавши руки за голову, і чекав. Моя дружина повинна ось-ось надійти. Я вже був з нею. Бачив її. Вона була в світлиці. Думки збіглися до неї, поминувши ліс, де ми стрілися, розірвали залізні ґрати, камінні мури, розсунули гори, засіяли квітом полонину, очистили небо. Світило сонце, поспівував жайворонок, шелестіли, мов дихаючи, трави. Я почув стрімкі Дружанині кроки. Стрімкі, бо вона мене розшукувала. Недбалі – бо вона ще мене не бачила, теж була десь-інде. Раптом наші очі стрілися, ми переконалися, що нас зводить одне почуття, ніщо не розділяє. Але слова ще ніби заблукані – про щось стороннє, далеке. Вивідкові слова. Звіряють настрої. Нарешті: "Заждана моя!.." – "Зажданий мій!.."

Ні. Даремно ви це мені сокочете, несправдешні гадки. Не лізьте на прю з очевидним.

Треба було копати картоплю, та замість цього я викотив з дровітні буковий ковб, наточив на камені інструменти і спершу сокирою, потому долотом, нагрубо, висік плечі, шию, острижене підківкою волосся на потилиці. Ще не знав, хто це буде, і відклав роботу над обличчям насамкінець. Данило Крицяк майстрував свої вощані фігурки інколи за день, часом нічого не виходило продовж місяця. Я настільки захопився, що забував поїсти. За тиждень з дерева, ще мов крізь фіранку, на мене глянуло знайоме суворе обличчя.

Ранками почалися заморозки. Я годину-півтори порався по господарству, потому майже біг до свого дерев’яного ідола. Напакувавши сливами кишені, брався за долото. Нарешті впевнився. Та особа, яку я хотів би побачити.

– Я тебе так мало знаю, – мовив я. – Краще б ти тут загинув. Я знаю, ти досолив би сигуранці до живих кісток. Тебе спіймали б і живцем закопали в землю. Чи посікли на шматочки. Чи здерли шкіру і, поливши гасом, спекли. Зате гори не забули о тебе ніколи. Над тобою знущалися б. Колись тортурували кати, а нині з-поміж десяти підбереш садиста, коли ті десять прийшли панувати на чужу землю. А коли стрінуть опір – всі десять попросять сокир. Це мені відомо по Дофтану.

Я одійшов вбік. Так, це був він.

– Тебе замучили б, – сказав я, звертаючись до нього. – Або ти власноруч пустив би собі кулю в серце, не маючи виходу, і над твоїм тілом сказали б: "Бандюга! Побоявся стати перед судом". А що нині суд? Мене, стариня, ніхто не судив. Прочитали вирок – і все. Що нині суд? Три печеніги з непроникними обличчями, на кованих підборах, підпишуть акта, а четвертий накине зашморг. Чи це людський суд? Мене везли в Дофтану з зеленоротим підлітком. Каже: "Допитував поліцай. Голос йому чогось охрип. Почервонів, одкашлюючись, гримнув кулаком і, більш нічого не питаючи, зарипів: "Десять років каторги"…" Тому голос охрип, у того шлунок не стравує з перепою, тому коханка не догодила – і сиплять: десять… п’ятнадцять… довічна! Це машина нищення. Справедливість втрачена, ніщо її не загальмує. Вона жере трупи. Якби…

Розбалакавшись, я не мав сили зупинитися.

Мені хотілося повторити все з самого початку, скандувати: "Машина смерті! Світова проблема трупів! Ривок у порожнечу!" Мені здавалося, що, коли я не викидаю з себе цих огидних термінів, наді мною зависне прокляття.

Я не вчув голосів, що наближалися до осідку. Я стояв мов укопаний. Вершники, розмовляючи, вибухали сміхом. Вони ще мене не завважили, та втікати було пізно. Один, щупленький, чорнявий, з вирячкуватими, як у кошеняти, очицями, що вперше зиркнули на світ Божий, щось квапливо розповідав другому і сміявся, коли реготав той другий. Говорили по-румунському. Очевидно, якісь начальники, та чорнявий посідав нижчу посаду, бо спідлоба стежив за напарником і то додавав кольорів, то вкорочував розповідь.

– Приїжджаю, – говорив він, – а Єдинці заклеєні оголошеннями. "Населення міста повинно вітати румунських офіцерів таким способом: усякий мусить зупинитися і стати обличчям до начальника, швидко, по-геройському, з усміхом, зняти з голови шапку і торкнутися нею землі. Щоб навчити населення виконувати це розпорядження, мій комендантський кашкет в обідню пору буде прогулюватись на палиці вулицями міста. І всі його зобов’язані вітати. Комендант Дімітріу".

Чорнявий згорнув афішку і приєднався до розкотистого реготу патрона.

– О-го-го-го, – гупотів той. – А-га-га-га.

– Питаю, чи вітали кашкет, – провадив чорнявий.

– Спробували б не вітати.

Дивлячись на них, я подумав, що вони не мудріші за того Дімітріу. Перегони до остаточної глупоти. Свинюки перетворили людей на безплатних блазнів.

– Пане Юреску, – вони стримали коней і здивовано перезирнулися.

– Так… Грім з ясного неба. Що ти тут майструєш, гуцуле? – запитав Юреску.

З вигляду, це був утомлений, прив’ялий чоловік років п’ятдесяти. Низьке зморщене чоло, якийсь безтямний погляд, жорстока і презирлива лінія губ. Він ніби знемігся, чинячи несправедливе діло. Та голос його прозвучав весело, наче він прокинувся у цирку. Я мовчки показав долотом на фігуру.

– Святий? – посміхнувся чорнявий.

– Мученик, – відповів я.

– Оригінально, – посміхнувся той, міряючи патрона догідливим зором. – Це якийсь самовизволитель, пане Юреску. Дивіться.

Вони з усіх боків оглянули скульптуру.

– Самовизволитель, – повторив чорнявий. – Цікаво. Загальнолюдська проблема. Хто б міг подумати.

– Ось тобі двісті лей, – сказав Юреску, зібравши коло носа вістря зморщок. Ми надвечір будемо вертатися з полювання. Винеси цю штуку на дорогу.

Він розстебнув по-військовому припасовану куртку і вийняв гаманець.

– На. Це немалі гроші.

Очі його вкрила темна полуда. Мабуть, починав сердитись.

– Бери, – докинув щуплий сухим тенорком.

Раптом погляд його впав на припертий до стіни карабін. Ураз згубивши голос, він звернувся до Юреску пошепки:

– Така марниця. Він дає без грошей. Їдемо, пане Юреску.

Не розуміючи, що схвилювало джуру, Юреску об’їхав фігуру і скосив на того примружені очі. Либонь, таки не багато міг второпати в житті та навчився, не тратячи голову, покладатись на слуг. Коли він спрямував коня до воріт, на його лиці розплилася загадкова посмішка, мовляв: "Ех, діти, діти… Не збирайтеся нас обдурити, бо вам же гірше стане." Щуплий занепокоївся, раз-у-раз позирав на патрона, намагаючись попередити його волю. Нараз він стримав коня і щось шепнув вершникові з почту. Від натовпу відокремилося п’ятеро, ждали, щоб начальство од’їхало за ріжок гориці. Я роздмухав грубку, один палаючий скрутель кинув на хату, другий на повітку. Полум’я хутко побігло гонтами вгору. Затаскавши до сіней погруддя Максима Третяка, я зачинив двері і, взявши з-під стіни карабін, зійшов у поточину. Було таке враження, що Одарієві думки уже не опираються на ґрунт слів. Він говорив неймовірно усіченими фразами. Я ледве розбирав, у чому річ.

– Воєнний стан, – розмахував він кулаком. – Жодної української школи. Парох білий, альбу, професор чорний, негру. Суд ухвалив обов’язкове вживання лише румунської мови. Як вимагає конституція. Я, румун.

Він, виявляється, купив право на купівлю свого осідку, заплативши п’ятнадцять тисяч лей. Купив право на купівлю. Мені туманилося від цього набору слів. Десь під Бучачем, на галицькому стрілецькому фронті поляки одсікли йому праву руку. Інвалід навіть з купленим правом на купівлю, він не міг купити осідок, бо боялися, що каліка загине на безлюдді.

– Я одною десять років у в лісі, - кричав Одарій, – одною! Дай сюди!

Я подав йому карабін, і він закрутив ним між пальцями, мов пером.

– Коня, тьху, я на горбі двигав. На день миска юшки. Думали, не здох. Ти жити хочеш?

– Хочу, – сказав я.

– Не здох. Наскладав грошей – купив право. Хату не купиш. Гроші не повертають. Бити псів, різати!

Він, не цілячись, вистрілив у пень і протряс карабіном.

– Знатимете… Дома злодієм… Прийшли – марш! Не вступлюся, вбийте!

Він завів мене до хліва. Вилізли на горище. Крізь щілини сипалось прямовисне полуденне проміння. На розстеленому рядні лежали карабін і купа патронів.

– Спробують палити, – збагровів Одарій, – я їм впалю…

Я розпростерся на змервленому сіні, думаючи: "Свій осідок спалив, чужий доведеться боронити".

Раптом звідкілясь з верхів долинуло жіноче голосіння. Очевидно, на нього накладалася луна, бо здавалося безперервним, а хвилями, розпадаючись на звиски, було схоже на жалісну перемову якихось фантастичних істот.

– Хто це?

– Хутірська молодиця, – відповів Одарій. – Причинна.

Я виглянув крізь щілину в покрівлі. Та сама "неподатлива", біля якої марно звихався Данило Крицяк. Вона пройшла мимо осідку з високо піднятою головою. Мене вразила простота і ясність її обличчя. Вона була зодягнена в золотополу горбатку, з-під якої визирав чорнобровий моріжок сорочки; стан обтягнений червоною крайкою, під незастебнутим кептариком вишита чорно-зеленим блуза, через плече – тайстра. Ніби зібралася на весілля. А з напіврозтулених уст лилося безконечне квиління, ніби плакала з неї, дивовижним способом вселившись, сама душа землі. Я жахнувся, подумавши, що, можливо, отак же квилів і я, коли з потьмареною свідомістю вертався горами додому. Може, таке саме подибало й Кошуту на дорозі до неіснуючого притулку?..

Голосіння притихло і розтануло, наче під сонцем скапало воском.

– Бунтуємо? – сказав я по паузі. Одарій довго мовчав.

– Ні, – нараз вперто крутнув він головою. – Тут нема чого нидіти. Бунтуємо. Ми почнемо – ще прилучаться.

– Баби?

– Прийдуть, Оксене, – мені здалося, що він із зусиллям назвав мене по імені.

– Дивно, – сказав я. – Коли підбираються ось такі обставини, нам не щастить розминутися.

Одарій розвів руками, мовляв, може, це й не від нас залежить.

Того ж таки дня ми були в Усть-Путилі. В селі якраз розклеїли оголошення про ліквідацію воєнного стану на Буковині. Вранці ми засіли на скелі, названій Кам’яною Багачкою. Ополудні в поліцаїв полетіли кулі. Ввечері до нас приєдналося кілька місцевих хлопців. Розповіли, що начальник окружного жандармського гарнізону оцінив голову кожного бунтівника в тисячу лей.

– Дешево! – пересміхалися усть-путильці. – Треба набити собі ціну.

Гори ще народжували шибайголів!

Через місяць зібралася купка в сорок чоловік. Ми щодня встрявали в кілька перестрілок. Поліцаї гадали, що мали діло з відмобілізованим легіоном.

Дні були довгі, і нам їх не вистачало. Прибували втікачі з Галичини, відважні й витривалі парубки. Більшість виявилася фронтовиками. Одразу знайшли спільну мову з Одарієм – він теж під Бучачем закінчив стрілецьку одіссею.

Місцевих потурнаків не кривдили. Одного, правда, Одарій розстріляв. Був то усть-путильський двірник, собака і здирник. Потім мені сказали, що то Дружанин навірник.

Всі ми знали, що загинемо. Ми поспішали, нам не було в чому сумніватися, і не розтринькувалися на роздуми. Якось леґінь, що стояв у дозорі, привів до мене підпухлу від сліз молодицю у чорній жалобній ноші.

– Відпитує ватага, аби поскаржитися на вбивцю.

Я вийшов з намету. Стали з нею віч-на-віч. Вона зовсім не посгаріла.

– Мої сльози впадуть на твою голову, – сказала вона. Я змовчав. Раптом вона спаленіла, впізнавши; губи смикнулися, вона на очах зів’яла, судорожно поправила вузол хустки під кептариком. Мені здалося, що вона скаже: "І мене звели убити". Та, ні слова не мовивши, пустилась до узлісся.

– Дружано! – покликав я.

Вона стала, обняла стовбур ялиці і заридала.

– Не плач, – сказав я. – Я тебе ні в чому не звинувачую.

Вона поглянула на мене такими безрадними очима, що я одвернувся. Потому, підбираючи вустами сльозинки, підняла руку, показуючи кудись на північ:

– А ходила просити за тебе. В батька було срібло, все оддала. Сказали, що ти вмер.

– То правда, заждана моя, я вмер.

Вона схлипнула, з грудей вирвався зойк, і бігцем подалась у хащі. Ми перебазувалися на інше місце.

Місцеві власті не просили допомоги в Бухаресті – вирішили знищити нас руками муштрованих бессарабських українців. Якась дивовижна сила гнала цих людей на кулі, наче і їм осточортіло життя.

Спершу ми не відстрілювалися, відступили на Перекалабу. Наші стежки позначилися глиняними горбками могил.

– Треба їх провчити – відчепляться, – наполягали хлопці.

Ми відбилися від них, та румуни через Кирлибабу послали на нас сучавських гуцулів. Довелося розділитися на два загони: Одарій з одним прорвався до Усть-Путили, перестрілявши бессарабців, я з другим спробував перейти Черемош і наробити переполоху на польському боці, та ми не встигли пересікти кордон; нас оточили, я вийшов з кільця з двома побратимами.

Одарій закріпився на Розсічному. Його на тиждень лишили в спокої, і той тиждень забрав від нього людей. Я розшукав його в Сторонці. Одарій зчорнів і осунувся.

– Розбіглися, – скреготнув він зубами, схопивши мене своєю єдиною страшною рукою за вилоги кептаря. – Зрада, Ксеню! Зрада, Супоро. – Губи його затремтіли, і очі заслав туман.

– Розходьтеся, – звелів я решті ватаги.

Ми з Одарієм перезимували на його хуторі. Мабуть, Горинь шукав смерті. Якось удосвіта тихо вийшов з куреня. Я думав – по воду. Минула година. Я хутко зодягся, побіг по росі Одарієвими слідами. Побачивши його на узліссі, закричав:

– Стій, куди ти?

Одарій осміхнувся недоброю посмішкою і махнув у бік Черемошу.

До Усть-Путили прийшли вночі. Переспали в зимарці на зрізі. Вранці Одарій попросив мене зачекати, сам же тільки з топірцем подався до села. Можливо, надіявся зібрати новий загін.

Та село кишіло жандармами. Вихопившись на узвишшя, Горинь став утікати між розкидані на спаді гори осідки. Поліцаї раз по раз припадали до землі, над дулами карабінів у вранішньому повітрі закручувалися кучері порохового диму.

Одарій зашкутильгав. Я кинувся напереріз поліцаям, поклав одного, другого, третього, наздогнав Одарія, та він простогнав:

– Усе пропало, Ксеню. Втікай.

Він спокотом чогось метнувся вниз, до дороги. Я знову його наздогнав.

– Втікай, Ксеню, – кинув він перекривленим ротом. – Утікай. – Став, оглянувся. – Втікай. Дивися, скільки їх.

На схил здиралося чоловік десять. Одарій схлипнув і сперся на дерево, щоб не впасти.

– Дай мені, Ксеню, карабін, сам утікай.

Він поволі осів на землю, лицем до переслідувачів, ліг на лікоть. З виярка висунулося червоне обличчя поліцая; розгублено повів головою, не тямлячи, що ж далі робити. Я вистрілив, схопив Одарія за поперек і поволік до купки дерев на зрубі.

– Лиши мене, Ксеню, – від внутрішнього напруження на Одарієвому чолі набухла чорна жила. – Дай карабін, затримаю…

Я передав йому карабін. Кривлячись від болю, він звівся на ноги.

– Втікай!

Добігши до лісу, я став за смереку. Все було видно, мов на сцені. Одарій поранив поліцейського начальника, той закричав, до нього позбігалися інші. Тим часом Одарій вийшов на осоння, звалився додолу й поліз навкарачки. Він був у якихось десяти кроках од лісу, та раптом уткнувся маківкою в землю. Лиш через секунду пролунав постріл. Пролунав з польського берега! Одарія вбив польський прикордонник!

Над тілом збилися щільником поліцаї. Один з них вітально помахав знудженому польському прикордонникові рукою.

XIV

Я ще хотів пожити, але половина мого єства накликала смерть. Верешко порадив мені виїхати до глибинної Румунії, оскільки перейти через Дністер на Радянську Україну було неможливо. Після придушення червоного Хотинського повстання королівська Румунія тримала на кордоні заслони з посилених військових гарнізонів. Єдиний більш-менш вільний шлях вів на захід, у дощенту розорені й сплюндровані війною Татри, Трансільванські Альпи або Семиградські гори.

Уже в Косні мене не питали, хто я і звідкіля родом. Я найнявся сплавляти ліс на Золотій Бистриці. Через три роки мені виписали паспорт, характеристику і дозвіл на поселення в Буковині. На Бистрицю доходили вістки, що гуцулам більше не перечать селитися на хуторах.

Паспорт треба було зареєструвати в Путилі. Я прибув у ярмарковий день. Вся оболонь над річкою мерехтіла від квітчастих хусток. Стільки жіноцтва я ніколи не бачив.

Кресані де-не-де – і то під ними старечі, змарнілі обличчя й сумні, погаслі очі.

Вулицями бродили юрби п’яних молодиць. Якась кинулася мене обнімати. Мене передавали з рук до рук, я увірвався до корчми і попрохав єврея зачинити на гачок двері. Єврей усміхнувся і запровадив мене до напівтемної комірки поруч із залою.

– Поважних гостей… – мовив він, зиркнувши на валізу в моїй руці, – поважних гостей я радий прийняти всім найкращим. Ви з вигляду нетутешній.

– Так, я з корінної Румунії.

– Мушу вас попередити, що в цих місцях не завадить обережність.

– Як це розуміти? – спитав я, думаючи, що він натякає на бунти.

– Сифіліс. – Єврей підняв пальця, наслухаючи. З вулиці долинав п’яний жіночий вереск. – Сифіліс, – повторив він. – Брат живе з сестрою і мамою. Дурні… Народжуються дурні, розумієте?

Я кивнув.

– Станете над річкою, а вони йдуть, йдуть… Ніби чогось шукають. Один за одним, один за одним… Коли пан жадає познайомитися з дівчиною, – улесливо осміхнувся, – то я… повна гарантія…

– Я зголоднів.

– Чарочку вина для апетиту?

– Одну.

– Схиляюся перед культурним клієнтом. Тут нудьга, темрява… Ви вчилися в Бухаресті?

Я промовчав.

– Гімназія? Університет?

– Гімназія.

– В добрий час, пане! З приємністю. Повногруда єврейка накрила столик свіжою скатертиною, принесла вино і м’ясну печеню.

– Смачного вам.

Я подякував кивком. На її лиці мелькнула гримаса невдоволення, очевидно, хотіла побалакати.

Пообідавши, вийшов на вулицю. Тут все ще тривав шарварок. П’яні молодиці ходили, обійнявшись з румунськими солдатами, парами спиналися на течеру за цвинтарем, у щілинах між будинками розпивали горілку. Я протовпився до схожої на конюшню колиби, де містилась поліцейська управа. Черговий переглянув документи, замислився.

– Чого ви тут не бачили? – нарешті спитав.

– Як – чого?

– Сифіліс, сухоти і всіляка холера. – Він сів на лаву, перехиливши голову, тоскно дивлячись на заплямлений чорнилом столик. – Нема вам тут що робити, – криво посміхнувся. – Все, що залишилось здорового, виїжджає до Канади. І правильно. Якщо побажаєте, складу протекцію. Пишіться, раджу, як братові.

Видно, він був з місцевих.

– Ні, – озвався я.

– Поміркуйте. Завтра відправляємо партію емігрантів. Вирішите їхати – заходьте перед обідом.

– Це не входить у мої плани.

– Ви й так мусите навідатися: начальник управи буде тільки завтра.

Під муром сидів одноногий інвалід у австрійському мундирі й пропонував перехожим лепсько зшиті чоловічі черевики. Довкола нього збиралися жінки, питали, скільки коштує, одходили. Не вгавав гармидер, ніхто не годився, та й сам інвалід не мав охоти розлучатися з крамом: просто вихваляв, і це йому справляло насолоду.

Ще один інвалід боком лежав на розі вулиць, простягнувши кукси одірваних рук, заплющивши очі і наспівуючи:

Ми гайдамаки, ми всі однакі,

Ми ненавидим панське ярмо.

Молодиці клали біля його голови монети, та він ні разу не зиркнув на гірку мідяків; звівшись, поплентався вздовж поточний до лісу.

Мене знову полонила юрба п’яних жінок. Відбившись кулаками, я заскочив до корчми. Якийсь засушений, низькорослий, жалюгідний гуцулик із закислими очима розповідав, як привезли із австрійського лазарету безногого батька.

– Сестра взяла його за поперек, спустила з вагона мені на руки – а він легенький, як сірничина. Відніс на воза… Легесенький, як скіпочка…

Єврей допоміг мені пробратися через залу до комірки. За столиком сидів офіцер з молоденькою, щонайбільше п’ятнадцятирічною, дівчиною, за другим – років двадцяти красуня з розкішною короною каштанових кіс навколо голови. Єврей стиснув плечима, мовляв, нічого не вдію, сідайте до компанії з дівчиною. Я пустився до виходу, але він загородив мені шлях, мовлячи на вухо:

– Сідайте, прошу вас. Я підшукаю їй хлопця, а цю парочку випхаю, вони вже п’яненькі.

Дівчина сиділа боком до мене. Мені стрепенулося серце: ніс, чоло, вуста, підборіддя – ніби змальовані з Дружани. Я сидів мов ошелешений. Єврей про всяк випадок приніс пляшку вина і дві чарки. Я довго не смів підняти на дівчину очей. Невже може таке трапитися? Дівчина була наче молодшою Дружаниною сестрою. Я наповнив обидві чарки. Красуня й бровою не повела.

– Звідки ви? – спитав я нарешті.

– З хутора, – відказала дівчина, не глянувши на мене.

– З якого?

– А вам не однаково? – вона зміряла мене прицінливим зором. – Вам не досить, що я тут сиджу?

Губи її жалісно ворухнулися, та вона міцно стулила їх і відвернулась.

– Я місцевий, – мовив я збентежено.

Дівчина швидко глипнула на мене, зайняла попередню позу і знизала плечима.

– Я тут знаю кожний осідок.

– Пийте своє вино, – холодно промовила вона.

Я вихилив чарку, другу, налив знову. В міру того, як мене обіймав хміль, дівчина немовби веселішала. У дверях виріс єврей. Пін усміхнувся, через мить подав ще пляшку вина і закуску.

– Будьте спокійні, – досить голосно прошепотів він. – Гарантую…

Дівчина ледь усміхнулася на його слова.

– Випийте зі мною, – вперше на Буковині звернувся я по-українському.

Красуня злякано підняла брови і кивнула на офіцера, мовляв, не обберешся біди.

– Випийте, – попросив я по-українському. Дівчина спохмурніла.

– Вас заарештують. – Вона силувано усміхнулась до офіцера, який повернувся до нас обличчям. – Замовчіть.

– Підемо? – спитав офіцер подружку.

Та радісно потрясла кісками, мов заждалася цієї пропозиції. Вона падала з ніг. Офіцер взяв її за стан і майже виніс з комірки, бурмочучи:

– Concordanta… O Concordanta!..[77]

– Підемо? – запитав я сусідку, наслідуючи офіцера. Вона з ваганням поглянула на мене і звелась.

– А вино?

Знову вмостилася на стільці. Я випив рештки вина і розплатився. Сп’янівши, я щось розповідав про повстання, кляв сигуранцу і бессарабців. Потому перестрибнув на те, що в Румунії цілком можливе життя. На тартаку я стрічав засуджених за політику чернівецьких і бухарестських професорів. Дівчина то посміхалась, то боязко поглипувала на двері. Я подумав, що вона мене не слухає, і вдарив об столик кулаком:

– Ти побачиш, що завтра почнеться!..

Вона долонею затулила мені рота, підсіла ближче, майже впритул, поклала на плече голову. Коси її пахли бриндушками.

– Люди поховали зброю. Завтра…

Вона розсердилась і смикнула мене за комір. Я слухняно рушив за нею.

– Дурненький! – сказала вона через годину на царині, пригортаючи. – Я щаслива. Мені тебе Бог послав. У мене народиться син. Він буде красень. У його жилах тектиме кров гуцула.

Мене щось поривало бігти світ за очі, а вона нітрохи не соромилась.

– Люби мене, – прохала вона. – Ти мусиш знати, що я більше ні з ким не піду… Я його добре виховаю… Дурненький, в горах нема чоловіків. Завтра ще партію відправлять до Канади – і хлопця зі свічкою не знайдеш. Завтра їдуть. Того в Путилі стільки жінок. Що чоловікові, який їде на чужину, забавитися з молодицею? А їй цього дуже треба…

– Втікають з рідної землі?

– Тут і на хліб не заробиш! Люби мене, коханий. Люби…

– Я піду з тобою на хутір.

Вона міцно обняла мене і прошепотіла:

– То буде тяжке, несправедливе щастя. Нас проклянуть. Там самі дівчата і жінки. Ні!.. Що з тобою? Люби мене, гуцулику. Люби…

Вона зітхнула.

Колеса рубали гірський суглинок. Я попросився на підводу до жвавого миршавенького гірнячка, якогось гуцульського вишкребка. А на передній підводі безперестанку смоктав люльку Данило Крицяк. Я не пробував з ним заговорити, він – теж.

У Підзахаричах валка зупинилася на ніч. Емігранти посунули до корчми. Внезагаї зчинилася бійка, когось загамселили до смерті. Суперечки точилися всю дорогу. Наступної ночі усе знову змішалося, рвали один одному тіло і ламали кістки.

У Вижниці перед посадкою до вагонів емігрантів повели на медичний огляд. Половину вибракували з сифілісом, півтора десятка мали сухоти – цих лишили до поправки.

Нарешті поїзд рушив. Данило Крицяк рвався у вагон, репетував:

– Ксеню! Ксеню, скажи, що я добре відплачу. Ксеню!!! Вербувальник посміхнувся.

– Я навіть не спитав, як її звати, – пробурмотів я, думаючи про дівчину, з якою стрівся в Путилі.

Вона покинула мене сонного перед досвітком.

Поїзд набирав швидкість. Ми їхали мовчки. У Вашківцях я зійшов на перон, напився води. У Лужанах поїзд півгодини простояв. Я ходив уздовж вагонів. У мене пітніли руки. В Чернівцях наші вагони підчепили до довжелезного ешелону. Ешелон ридав. Ридав локомотив. Я вирвався з цього ридання на перон.

– Buna ziua[78], – привіталася до вух нафарбована повія. – Пане! – додала вона по-українському, зміркувавши, що я гуцул.

Повз нас прогуркотів локомотив із засвіченими фарами.

– Пане, ваш поїзд рушив. Ви відстанете.

Я взяв її під руку. Це була маленька пофарбована жіночка, і мені довелося нагнутися.

– Як би то так сказати, – мовив я їй на вухо, – щоб не схоже було ні на пам’ятник, ні на сльози.

– Прошу. Але нащо говорити про сльози плачучи?

– Щоб не схоже було, – повторив я.

– Але ж ваш поїзд відходить, пане, – сказала повія, піднімаючи на мене здивовані очі.

– Він уже відійшов, – посміхнувся я.

– Знаєте що?.. Ходімо до мене. Я наймаю затишну квартирку.

– Пішов би, – відказав я. – В мене багато часу. Але, розумієш, мені ніколи.

– Я вас не розумію, – роздратовано мовила повія.

– Отож-то! Noapte buna!..[79]

Полтва

РОМАН

КНИГА ПЕРША

Глава 1

Марта гортала потріпаний томик Поля Верлена. Книжка дісталася Марті після того, як Верлен "одсвітив" кільком поколінням львівських гімназистів; у ній бракувало сторінок, найкращі поезії з відповідними надписами на полях опинились у дівочих "пам’ятниках", і в томику, крім знаків окликів, подекуди ще не зовсім стерлися зітхання тих літ: "Мій солодкий квіте", "Моя – до могили" і навіть "Я віддала б тобі все що маю".

Донедавна, надибаючи ці зойки й освідчення, Марта намагалася уявити собі постарілих дам з молитовниками в руках і статечних сивоусих чоловіків у дні моди на Верлена; намагалася простежити їх життєві дороги аж до того моменту, коли руки так само звикли тримати молитовника, як колись тримали китицю бузку, а згодом – парасольку, і коли палкі погляди, що не минали жодної красуні, сповилися туманом втоми і байдужості. Думаючи про інших, Марта багато думала про себе. На майбутнє вона не малювала собі сьомого неба, але принаймні увижалося не те, що відпустила доля.

"Фантоми гарних днів весь час полум’яніли…" "Не розкривайсь, душе, спокуси, не зовіть…"

Марта дивувалася. Юліан, її чоловік (його прозивали услід за Круликовським[80], увійшов у приказку як професійний арештант), був людиною веселої, аж надокучливої, вдачі. Але його присутність накликали їй Верленові химерні жалі.

Спустошливі вогні всю днину шаленіли,

Б’ючи долинну цвіть і виноградну віть,

Не даючи житам до жнив дополовіть і небо палячи…

Марта бачила Юліана в мокрій од поту, припорошеній пилом сорочці. Він змахував з чола рясні краплини, запускав у чуба пальці, розхристувався, чмихав і реготав. "Спека…" Він промовляв це таким тоном, наче сто літ очікував пекла. "Духота…" Усмішка розпливалася по всьому обличчю – розтирав груди, шкіра спалахувала і набрякала. На кущі полину висів солом’яний капелюх. Марта натягала капелюх Юліанові на голову, брала під руку, і вони простували в поле. Він озирався, ніби його ошукали. На вуста йому просилися спогади: "Спека, може, ще більша, томить спрага, а ціпи – гуп-гуп!.." Марта майже підштовхувала Юліана до синіючого пружка лісу. Юліан ще хвильку боровся зі спокусою розповісти їй про яку-небудь селянську ідилію. Аж ось вологий затишок. Дерева застигли в непорушному мовчанні. Марта падає в густу й липку папороть, і він цілує її мокрими солонуватими губами, гарячий віддих обпікає їй шию, вона знемагає і майже непритомніє…

Думаючи про інших, Марта не малювала собі раювання. Не було помешкання, можливості з шиком одягтися, та в них були молодість і кохання, які, навпаки, потребували простору, і був завжди веселий, аж набридливий Юліан. Марті було добре.

Вона поклала томик на підлогу і поправила подушку. Подумала: "Якби серед ночі чи вранці прийшов Юліан і побачив долі Верлена – забув би про камеру, голод і холод (кажуть, їм там підсипають до баланди якихось порошків, щоб підвищувався тиск крові; тоді арештанти мало не божеволіють), схрестив би на грудях руки і почав: "Скільки тебе просити! Не нищ книжок. Я… Ти…" І накинувся б, наче й не було розлуки: "Ти – книжна істота…" Заходився б відвойовувати Марту від неї самої, її минулого і майбутнього: "Ваше гімназичне виховання базувалося на кількох рисах людської психіки, передбачаючи спеціальні, протиприродні обмеження! Вам прищеплювали нехіть бути людьми, потурали лінощам розуму і серця, привчали вдовольнитися тим, що ближче до рота…"

О, він би набалакав! Та, як завжди, зненацька обірвав би себе і лагідно, вражений власною переміною, пробурмотів: "Не треба, серденько. Я куплю столик в стилі Яна Собеського. Поставимо біля канапи, навіть руку не доведеться простягати…"

І це було добре. Часом їй хотілося, щоб він нагримав на неї. І тепер деколи їй бракує…

У дитячому ліжечку спросонку застогнала Олеся. Марта висмикнула провід з розетки. Секунду перед нею стовбичила вогненна діжа торшера, відтак стемніло, як було в цю пору в місті, поза містом і, здавалося Марті, по всьому світу.

Надворі цьвохали дощові струмки. Назавше Юліан запам’ятався Марті мокрий до рубчика, ніби його народила сльота. "Я люблю зливу, – казав він, не приймаючи її докорів: "Простудишся. Ти легко вбраний. – Шарпає вітрисько, ляскають по дахах потоки, ніби змивають зі світу нечистоти…"

Марта пошкодувала, що не глянула, котра година. Прислухалася. Крізь удари вітру їй причулося бамкання дзиґаря на ратуші. "Ні, кроки Марселли". Вона вкрилася, лаштуючись до сну. "Досить скубати минувшину. Вона вже, небога, як обсмалене курча". Але кроки господині за стіною не давали їй забутися. "Що б то ще висмикнути? – запитала себе Марта. – Це самітне жіноче туманіння – гірш ніж марення".

Марселла… Торік пані Марселла була просто моторною покоївкою. З дивної протекції полковника Родзісада служниця заволоділа конфіскованим цегляним будиночком і стала панною Марселлою.

"Вернулася з посиденьок", – подумала Марта.

Діставши собі до рук кам’янку, Марселла поселила у нижніх кімнатах двох сімейних, спроваджених із села братів. Сама ж чомусь вирішила жити в мансарді. В оголошенні писалося, що здається окрема кімната. Марта сподівалася побачити хороми, бо будиночок стояв у кварталі адвокатських котеджів. Натомість трапила до закуреної халабуди, на додачу господиня по-польськи сказала: "Але я залишаюся тут…" Довелося й на це пристати. Місто наводнили колоністи, з квартирами було надзвичайно сутужно. Коли Марта з валізою вдруге переступила поріг, Марселла зупинила її промовистим жестом і попередила: "Прошу кликати мене "пані Марселла". І вперто розмовляла по-польськи, лиш подекуди, лаючись, зичила добра рідною мовою.

Правда, достотно селянськими інтонаціями було сказано:

– Парубків сюди не водіть. Зустрічайтеся де хочете, тільки не тут. До мене теж ніхто не ходить… Зустрічайтеся де хочете…

Марта облазила з Юліаном усі горби довкола Львова, обміряли околиці, побували на хуторах. Та якось напровесні Юліан таки вдерся, до розпуки насмішив спантеличену, готову накинутися дикою кішкою господиню і негадано сподобався їй. Наступного візиту він переконав Марселлу, що під готичним дахом можна обладнати п’ятикімнатне помешкання. Тільки Всевишній знає, де він дістав цеглу, дошки, гіпс і всіляке причандалля. Одначе горище заповнили дві просторі, з предивними заглибинами і лініями стелі кімнати. Одну Марселла зробила своїм "покоєм", другу – спільною кухнею, лишивши Марті обшарпану комірку. Марта з Юліаном поралися в ній близько місяця, доки навели лад. Це була велика їх удача і перемога. Обоє пересвідчилися, що в поважному і в дрібницях зворушливо доповнюють одне одного. За те, що Юліан перегородив диктом кухню і коридор, пані Марселла відступила Марті поламану шафу, розклеєний сервант, крісло й канапу з вмонтованим у побічню віденським дзеркалом. Юліан розпиляв шафу, сервант, а з міцніших частин збив щось схоже на перекинутий фаетон з симетричними окрайцями коліс. "Знаєш, чого німці програють усі війни? – прицмокував він, милуючись обновою. – Бо користуються кожним предметом відповідно до його законного призначення. Вони не уявляють собі, що в діжі для засолювання огірків влітку можна збирати дощівку, купати дитину, душити соки, садовити квочку, закопувати зерно перед трусом, складати непрану білизну, нескубане пір’я чи сухарі. Німцям ніколи не здолати слов’ян, бо слов’яни в скрутну годину перетворюють звичайнісінький візок на оселю, санітарну карету або кулеметну тачанку".

У "фаетоні" лабіринт закамарків, і він начинений знизу доверху. Тут і книжки, і кухонне начиння, і вдень – постіль, а вночі – одяг, і Юліанове туристське, рибальське й мисливське спорядження, і столярний інструмент, а знедавна – Олесині іграшки. Заходячи в гості, Марселла отетеріло споглядає це дивовисько, навіть забуває привітатись. Постирчить мовчки, дивлячись, і – до себе. Може, таки дивують речі, які, очевидячки, втратили доцільність. Такої бентеги, мабуть, нагнала на зухвалих будівничих Вавилонська вежа. Кожна ідея мусить виникати з необхідності, інакше не знайде ні підтримки, ні вмотивування, стане жаховиськом і сама себе скомпрометує. Так принаймні сказав би Юліан, даючи декому ще один доказ нелояльності.

Марта призвичаїлася до перекинутого "фаетона", як і до Юліанових насмішок та словесних фігур. Колись, на початках їхнього знайомства, він її тільки дратував. Здавалося, довкола все горить, а цей сушить зуби. Потому Марта усвідомила, що це не личина, а принагідний спосіб відвертати від себе увагу. Якщо він учора вислизав з лабетів жандармерії у Заболотові, а сьогодні в Рогатині чи Станіславі, то який він був у Бориславі чи Стрию? Або коли вчора за ним полювали, сподіваючись схопити удвох з Михацем[81], а сьогодні вивертають кишені, шукаючи постанову Галоргкому?[82] (Юліан повернувся з Дрогобича в прошитому кулями сіряку, через три дні виступав у Коломиї на вічі бідноти, а документи про утворення Тимчасового організаційного комітету партії відіслав на передрук до Перемишля).

Згадуючи ті напівреальні кроки, які вони робили назустріч одне одному, Марта зітхнула: "Боже, невже це було насправді? І скільки років я отак за Юліаном – ні дівчина, ні жінка, ні вдовиця?"

Якби під час їхнього знайомства Юліан був менш прямолінійним, вони б розійшлися. Марта була панною на виданні, вже пережила не одне захоплення – де б вона церемонилась з якимсь вискочнем без певних занять і хоч посередньої репутації, дарма що мав два університетських дипломи? Та Юліан вчасно схаменувся й перестав грати блазня.

"З ким би я повінчалася, якби не він? – подумала Марта. Перед її поглядом замелькали чужі, зітерті обличчя. – Ким би я тепер була?"

Так, Юліан схаменувся вчасно. В перші-найперші хвилини він молов щось таке, що не годило ні Богові, ні людям.

– Я – Цезар, – сказав він. – Прибув з твердим наміром підкорити Рим.

Марта стенула плечима. Він виглядав як набундючений індик. Нараз це її так розсмішило, що вона затулила долонями лице.

– Видите, які ви! – мовив Юліан ображено (мовби ображено), він озирнувся на панка з поголеною головою за сусіднім столиком, – вони сиділи в кав’ярні на Підзамчі, – побачив, що той уминає шинку, і дещо підвищив голос: – Якби я повідомив, що мені присудили премію Нобеля, ви поставилися б серйозніше. А коли я стверджую, що доля провадить мене шляхами божественного Юлія, ви хихикаєте.

Марта ще раз простежила за його поглядом. Панок з поголеною головою, відкинувшись на спинку стільця, попивав вино. Він вдавав людину, якій до всього байдуже, одначе Марта несамохіть відчула в ньому свого найтяжчого ворога. Юліан раз за разом двічі похитав головою, мовби кажучи: "Не вір! Сьогодні мене, може, й не заберуть, але не спускають з ока".

– Я теж на шістнадцятому році життя втратив батька, – правив далі Юліан, наче втішаючись її збентеженням. – Теж розірвав заручини з дівчиною із багатої родини. Військову службу я розпочав у Азії, маю дубовий вінок, потому служив в іншому місці, але недовго: коли прийшла звістка про смерть Сулли і появилася надія на заколот, я вернувся до Риму.

– Годі! – скрикнула Марта. Від сміху її облягали кольки. Аж десь через півроку вона розшифрувала для себе все, що говорив Юліан, і внутрішньо стрепенулась: шпик, мабуть, прекрасно розумів його алегорію, отже, Юліан заради того, щоб познайомитися з нею, важив більшим, ніж вона заслуговувала.

– Від союзу з Лепідом я відмовився, – вже трохи скаржним тоном провадив Юліан. – І вождь, і сама затія мене розчарували. – Він став говорити тихіше й довірливо, і Марта вдала, що уважно слухає. – Від піратів утік без викупу і без помсти. Якось мені попалась на очі статуетка Великого Олександра. Я теж зітхнув і відчув огиду до безділля. Затямте, Мартусю, що більшість з нас вертається до потрібних справ або з туману легкодумства, або з протилежного табору, зневірившись і побачивши, що все там будують на брутальному цинізмі й брехні.

Марта помітила, що шпик нагострив вуха. Юліан подивився їй просто в вічі і махнув рукою. Тепер вона б це розтлумачила приблизно так: Ну що мені закинуть, коли він повторить на слідстві усе те, що почув отут, в кав’ярні? Я підніму їх на кпини й скажу: "Одчепіться".

– Звичайно, мені не снилося (даруйте, це історичний факт), що зґвалтував рідну матір. Але мене запідозрили у змові. Якби Сулла не попався на підкупі виборців, мені було б гірко. Я навчився влаштовувати ігри і цькування як зі співучасниками, так і самостійно, вмію говорити про народну ненависть, підтримую бунтівні законопропозиції. Тепер я сам на себе пишу доноси, довідавшись про зраду, а таким чином позбавляю шептіїв винагороди. Мені лишилося примирити Красса і Помпея, добитися, щоб народ оповіщали про заходи сенату і силою вигнали супротивників – вони, безперечно, впадуть у відчай і не покажуть на вулиці носа. Ви не замислювалися, чому люди, відсторонені від посад, самі себе піддають остракізмові?

– Навіть отакі, – Марта кивнула на сусідній столик, – навіть?..

– Функціонери – тим паче! Ці завжди почуваються ущемленими.

Марті ставало дедалі тривожніше від тої бесіди. До того дня вона вважала себе співчуваючою певним прогресивним рухам, як це називали газети. Юліан приковував її душу, свідомість, усю її до якоїсь потужної таємниці, якою була його робота, якою був він сам.

– Функціонери – тим паче, – повторив він, безвиразно поглянувши на шпика. – Річ у тому, що, проголошуючи всілякі гасла, усі ті провідники нагло сміються з юрби. Коли ж їх позбавити стільця, вони стають нічим. Один такий діяч, – недавно на наших же очах, – перебрав міру. Його погнали в три шиї, та він щоранку опиняється під ратушею, щоб відчути свою приналежність до влади.

Юліан злегка торкнувся Мартиної руки і розгублено посміхнувся.

– Ще я хотів би одружитися з донькою Пізона.

– Цікаво, що вийде, – розсміялась Марта, – коли кожний стрічний почне будувати свою долю на зразок якогось історичного діяча? Га, божественний Юліане?

У його очах промайнула іскорка ніжності, та він сказав:

– Але спокою не чекайте…

– Не чекаю, – промовила Марта сама до себе. За стіною, чимось схвильована, безнастанно тупала Марселла. А з кого вона себе списала? Юліан говорив, що для пересічних уся житейська філософія не виходить за поріг того зразка, який вони собі вподобали.

На зиму Юліан збирався обшалювати стіни ще шаром дощок. Скоро посиплеться сніг. "У морози тут не всидиш", – подумала Марта.

Із Бригідок нібито випустили групу політв’язнів. А Юліан не дає про себе знати. Може, чекає звільнення? Може, має якісь надії? Він любить робити несподіванки.

– Якби й він сприймав світ отак трагічно, була б із нас пара! Мали б на кого лупити очі свиди і грушевичі, все те націонал-демократичне кубло, яке проголошує національний біль "найвищим почуванням доби".

Юліан казав, що дикуни наділяють своїми поганими рисами звірів, яких забивають на м’ясо. Нинішні правдоборці те саме роблять щодо супротивників. Істина поділена. Варто послухати, що один випоминає іншому, й знатимеш, що сам нишком ісповідує.

– Я натура трагічна, і мені не кортить приписувати свої вади нікому…

Мовби підбадьорюючи себе, Марта навпомацки вклала коси. Вітер надворі подужчав. Весь другий поверх наповнився дудонінням, як телеграфний стовп. Марта лежала в сукенці, і їй ліньки було роздягатися. Вкривши коліна вовняною хустиною, подумала: "Я книжна істота… Ось моя книжна дійсність…’

Все-таки довелося встати: роздзеленчалась шиба. Марта застромила під скло шпильку для волосся.

"А коли зазирнути в криничку літ… – Вона посміхнулася, лягла, так і не знявши сукенки, склала, як для молитви, руки. – Може, Юліан має рацію. Я і колись була напівреальна. Все в мене або причина, або наслідок, а середини немає. Скільки вигадок ти вчув від мене, Юліане! Та я не розповіла тобі, що нас було чотири дівки в хаті і ночами завжди чулося: "Ой, хоч би один хлопчисько…" Батько гудів: "Буде врода – Бог дасть щастя". – "Хто візьме голу? Сам нарікаєш, що занапастився. Нині голу…" – "А голу… – батько хотів було пожартувати, та в ньому переміг згорьований селянин. Він довго мовчав і пробурмотів: – Зате на війну не візьмуть".

Я не сказала тобі, Юліане, що наша хата стояла на вигоні за селом, біля цвинтаря. Нам дуже кортіло показатися між людьми. Пасемо товар на узбіччі й одна за одною – на цвинтар. Там завжди хтось блукав. Причаюся в кущах, слухаю. "На кого покинув! Осиротив. Стіни розмокли. Грім спалив клуню. Загинула корова. Не перелатаю лахміття".

Посходимося докупки, бачу, сестри весело переповідають, хто клявся у вірності, хто розкаювався у гріхах, а мене теліпає лихоманка. Ночами все те сниться, і я боюся ночі, як смертних мук, боюся понині.

"Чого я така? – переслідувала мене одна і та сама гадка. – Видно, нещаслива. І весь рід не матиме через мене гаразду".

Бачу і чую поза плечима: "Невправна для хатньої роботи. Не стане ґаздинею. Господи!.."

Марта зітхнула й одвернулась до стіни. Поверх стогнав, як орган.

"Треба заснути, – звеліла собі Марта. Потому спитала: – Чому ти сьогодні не зі мною, Юліане? Чого я тебе не відчуваю поряд? Сьогодні й Верлен безсилий. Що ж, найактивніші ліки з часом перестають діяти… Може, ти вбачаєш щось хворобливе в тому, що я звикла тебе відчувати, Юліане? Ти не знаєш жінок! А я? Я стала для тебе другом, сестрою і матір’ю. – Вона всміхнулась і приклала до серця долоню. – Ти весь тут… А може?! – скрикнула раптом й припала лицем до подушки, злякавшись, що розбудить Олесю. – Може, ти вже на волі? Де ти тепер, мій невловимий? Де?.."

Періщив дощ, хуліганив вітер. Марта засвітила й босоніж перетнула кімнату за одеколоном.

"Такі-то ночі мої. – Зазирнула в дзеркальце, відтак поглянула на годинник. Було вже за північ. – Звичайно, прикрі ночі. Хотілось би, щоб чоловік був поряд".

Освіживши лице, дістала з "фаетона" Юліанові листи. Вона пригадала, що звістила про Олесю в травні, – саме закінчувалося слідство, Юліан чекав вироку. Марта оббивала пороги адвокатських контор і проґавила, що відповів Юліан про її несподівану "знахідку"…

Листів за травень було небагато, й усі – про давноминулі труднощі: коли Юліанові важко, він пише про те, що йому допікало десять років тому. В жодному з відібраних листів про Олесю ні словечка. Але ж він мусив би звернути на це увагу.

Марта навіть передбачала, що він скаже: "Сердешне дівчатко… Бережи її, Мартусю. Доглянь, нічим не видай, що ти їй чужа людина. Але я спокійний. Серед оцієї дикої розпусти ти богиня. Я щасливий. Я тим паче щасливий, що мої очі бачать причини розбещеності: безбарвність існування, скомпрометована мораль, людська безхарактерність… Усе це й інше обумовлюють втечу від відповідальності, мінливість настроїв і жадобу хмільного, безтямного існування. Сім’я вже не бастіон традицій… Олеся – наша. Чуєш, наша! Я полюбив її і почав тужити… Як і за тобою, за волею… Кріпися".

Марта задумливо дивилась на розкидані по долівці листи.

"Може, він не отримав того, де я писала про Олесю? Чи цензори не пропустили Юліанової відповіді?"

Марта намагалася зберегти рівновагу за будь-яких обставин, та в цю мить уявила себе перед катастрофою.

"Юліан нічого не знає!!! Що я писала?" Вона стала навколішки біля канапи й припала обличчям до подушки.

Ішла мимо дитячого притулку. Верталася з ринку сердита – бо голіруч, того дня на ринку було порожньо. На додачу стріла двох Юліанових товаришів. Обидва не зняли капелюхів, вдали, що не бачать. Як мовиться, друзі пізнаються в біді.

"Але мені було прикро. О, коли ти ходив на волі, Юліане, вони мене помічали за квартал і старались не проминути…"

За чавунним пруттям огорожі мелькали дитячі личка. Якась дама в чорному (біля притулку завжди сновигають ханжі зі скорбно стуленими губами, а в Стрийському парку годують синичок з рук тюремні наглядачі, які вийшли на пенсію) просунула між пруття руку, а якесь дівчатко несміло взяло цукерку, позадкувало, соромливо одвернулося. Я саме порівнялася з тим місцем, де воно стояло похнюпившись. Мабуть, ковзнула тінь. Дівчатко позирнуло на мене. Я несамохіть сповільнила кроки, не розуміючи, чого воно прикувало до мене оченята.

А воно підступило до самої огорожі. На личку спалахнули рум’янці, в погляді – здивування, жах і радість водночас. Я озирнулась. Дама в чорному самовдоволено чимчикувала до трамвайної зупинки. А оченята з такою пильністю впинаються у мене!.. Що я в них побачила, Юліане, за ті секунди? Смуток, докір, ненависть, тугу? Нарешті перемогло щастя. "Мамо!" – скрикнуло дівчатко. Крізь решітку до мене простягнулася пара рученят, чогось ворушилися мізинчики і біліли малесенькі нігтики. Відтак нігтики зарожевіли, на личку стрепенулася нижня губка і мене, оторопілу, вдарило: "Ну мамо!.." Я розгублено переступила з ноги на ногу, і щось мене підштовхнуло до витягнених рученят. Мого лиця торкнувся носик, що пах яблуком, а пальчики зціпили мою руку якимсь страшним, смертельним стиском… Колись мені розповідали, що з третього поверху, з вікна, мало не випала дівчинка: в останню мить вона, либонь, з отакою ж силою вхопилася за цегляний виступ і протрималася кілька хвилин, доки на вигуки перехожих на балконі з’явився батько й підняв дівчинку. Розповідали, що, сердешне, кілька днів не чулося рук. "Ну мамо!.."

Олеся засміялася спросонку, і Марта аж стрепенулась від несподіванки. Дівчинка прокинулась, сіла в ліжечку, глянула на Марту повними підозри великими карими оченятами.

– Мені чогось не спиться, – просто сказала Марта, опанувавши себе.

– А що це за папери на підлозі?

– Листи, Олесю.

– Від того чоловіка?

– Так.

– Він буде жити з нами, мамо?

– Я гадала, що ми про це домовилися раз назавжди. Він наш, він надзвичайно добрий і трохи смішний. Швидше б його вже випустили: на носі зима, а в нас ні палива, ні теплих стін. Замерзнемо. Боюся, що будемо ходити на ніч на вокзал.

– Навіщо мене лякати? – поважно, після короткої мовчанки відказала Олеся. – Якщо так уже не можеш без нього… Я ж знаю, як мені було, як я не могла без тебе…

– Доросле ти моє! – Марта швидко зібрала листи, думаючи: "Завтра встану з такою головою, що не напишу ні рядочка. Свид звільнить з посади. У заповіднику поменшає на одного цікавого екземпляра".

– Ти вважаєш, що він приємний з себе? – В Олесі почалася манія будувати книжні запитання.

Марта розсміялась.

– Я так вважаю, – мовила тим же тоном. – Він досить вродливий. Кажуть, що відкрите опукле чоло – прикмета владності і незворушності натури. Але ми всі підібралися. І в мене таке ж чоло, і в тебе. На його обличчі легкі тіні страждання. Горе помуштрувало його. Але він більше усміхнений, ніж серйозний.

– Ти така гарна, мамо…

– Гарна? Не знаю.

– Я би не сказала, що він тобі до пари, – задумливо промовила дівчинка.

– А ось побачимо. Коли він повернеться, ти заговориш інакше. Мабуть, ти уявляєш собі його трохи не так.

Олеся похилила голівку. Марта розгладила шлярки довкола її шиї, застигла в позі відданиці зі Стенового "Шлюбного контракту". Відчувала, що виглядає трохи комедійно, знизала плечима. Це дівчатко примушувало її навідуватися в колись пропущені "позиції".

Величаву копію цієї картини Марта мельки бачила, коли її, продану, виносили з будинку Кампіанів. Виносом керував знаменитий львівський художник-реставратор Олекса Чорнота. Як правило, де бував Чорнота, там немов з-під землі з’являвся гурт дівиць. І цього разу процесію замикало кілька поклонниць молодого художника. Марту не вразили ні картина, ні Чорнота (художника вона запам’ятала ще в ті часи, як він продавав під ратушею різьблені хрести і як йому з черевиків визирали пальці). Юна оглянулася на палац Кампіанів. Його перебудували полонені гайдамаки, після чого їх стратили на Клепарівській горі. Марта тоді поспішала, одначе вернулася до кафедрального собору і попросила монаха, щоб впустив її до каплиці Кампіанів. З напівтемних закутків на неї глипнули мармурові бургомістри. "І ви зі спокійним сумлінням доживали віку між стінами, які зводили стратенці?!" їй стало моторошно. Вона мало не збила з ніг монаха, шукаючи в сутінках вихід.

"Шлюбний контракт" прибили у ресторані "Атлас". За реставрацію копії Чорнота, кажуть, узяв "неймовірні" гроші, та наступного дня Вітос пустив в обіг нову польську валюту (один злотий коштував майже два мільйони марок). Ними Чорнота нібито виклеїв стіни чернечої келії, де тоді мешкав, реставруючи ікони в Святоюрському храмі.

– Я завжди була певна, що моя мама – найкрасивіша в світі, – заявила Олеся.

– А я не збагну, чого ми не спимо, – тоном наказу сказала Марта.

"Я була, може, на рік старша, – подумала вона. – Батько з матір’ю вирішили, що ґаздині з мене не буде, і купили швейну машинку (старого, гарчливого "Зінгера"). Якби хоч кравчинею стала…" Тої ночі мені було не до сну. Дочекавшись других півнів, я при каганці простебнувала носову хусточку і на радощах, що нарешті щось з мене вийде, увігнала голку в палець. З півроку мене не підпускали до "Зінгера", а коли дозволили, я так хвилювалася, що знову пробила пальця. Уламок голки застряг у кісточці. Мене галопом одвезли до лікаря, а машинку відпродали".

– Не уявляю собі нас утрьох, – сонно пробурмотіла Олеся.

"Видно, заспокоюється, – подумала Марта. Після того, як з тисячею церемоній вона забрала її з притулку, дівчинку переслідувала тривога, що мама знову десь дінеться. – Заспокоюється, – подумки повторила Марта. – Насолоджується домом, переймає кожен мій рух і кожне слово… Машинку відпродали. Внезабарі чую: "А розум у неї ніби чоловічий. Ти завважив? Німує, німує, а тоді так щось до ладу втне, мовби вичитала". І мама, Юліане, помітила, що я – книжна душа. А ти подумай про інше. З того менту, як п’ятдесят польських слів взяло до найактивнішого вжитку усе львівське міщанство, зі стисненим серцем вимовляєш кожен склад. Це вже неприродна бесіда. У слові відчуваєш якусь вагу, що стомлює… "До школи послати?" – пошепки запитав батько. "А я знаю!.." Мама ніколи не казала чогось певного: "А я знаю! А як буде?.. А Бог його знає…" Я вже дрімала, коли батько озвався: "Пошлю".

У школі я злетіла над ровесниками, наче мені пришпилили крильцята. Певне, того, що зростала з мук і сумнівів.

Олеся, наприклад, читає в шість років. Клас за класом похвали, подарунки, значки, фотографії з вихователями. Вмираючи, бездітна тітка, що весь вік ярмаркувала, заповіла на мої "школи" всі нажитки. Я довго оплакувала тітку, хоча бачила її всього два-три рази, коли вона приїжджала до нас на храмові свята. Тітка сама правила парою вгодованих, коротко острижених рисаків. Коні били копитами землю перед ворітьми, а тітка, звівшись на бричці, гукала батька: "Іване, відчиняй – гості! Чом це ти не замаяв пліт зіллям? Почепи коням опалки з вівсом і не забудь напоїти. А де Ганна? – Мама ніяково посміхалася з порога, зодягнена в міську шовкову блузочку, а тітка нібито не могла її впізнати. – Ганно! То ти, моя голубонько? Ой, багачкою станеш, їй-бо, не впізнала. Та й чого не розбагатіти при таких дітках! Ади – кожна як писанка. Лиш по глечику молока принесуть – і вже добра повна хата". Балакуча тітка всіх приголомшувала гостинцями і найпредивнішими новинами (там десь об’явилася Богоматір і зцілила двох калік, в інших околицях з-під землі вдарила цілюща вода, а ще деінде таке вродило жито, що стебло в два людських зрости, а колос – як чоловіча долоня). З тітчиних повадок і розповідей аж сяяли перемоги. І вмерла переможливо. Звеліла сусідці навідатися вранці, сама ж помилася, причепурилась і… заснула. Рідня на похороні гомоніла про її витребеньки, лиш мама втирала сльози. В моїй пам’яті тітка лишалася незбагненною чудодійницею, що не розуміла сама себе: її мені було шкода. В заповіті, призначаючи мені усі дорібки, тітка невмілим кострубатим почерком написала, що колись Чорнези будуть пишатися моїм становись-ком, що "має хист до науки – нехай вивчиться на паню". Несподівано я стала цілком незалежною, довкола мене забігали. Та я линула до міста слідом за тітчиною сподіванкою. Одвезли на тітчиній бричці, лишили в гімназії. О Боже! Погордливі, зверхні погляди, брутальні репліки… А ця гидка, як сказав би Юліан, соціальна залисина й зловтіха тупості – ці викладачі!

Заходить до аудиторії з лукавим осміхом: "Я говоритиму не те, що думаю".

З жорстокою панською пихою: "Ви не заслуговуєте правди. Ваша правда і ваша історія у моїй кишені".

З вибачливою усмішкою: "Я сам нічого не второпаю у цьому світі".

З вовчим оскалом: "Ніхто не має власних переконань. Переконання тиражуються, це навіть дурень бачить. Я домігся посади, заробляю на прожиток і плюю на все".

Придибає без будь-якого виразу на обличчі, як манекен, як викидень з небуття.

Заходить того, що вважає це обов’язком, щоб, безтямно закотивши очі, відголосити прописні істини…

Я несамовитіла. Мені кортіло схопити плетеного з сирцю тітчиного батога і періщити ці обличчя до крові…"

– Мамо, лягай і візьми мене до себе. – Олеся дивилася на Марту винуватими очима.

– В ліжечку зручніше.

– Тут… порожньо.

– Якщо порожньо… – Марта усміхнулась. Відколи доля подарувала їй цю дівчинку, її власні болі і прикрощі мусили раз по раз поступатися. Маленька людина вперто заповнювала Мартин "всесвіт".

Олеся обвила рученятами Мартину шию і залебеділа:

– А ось так мені найліпше. Якби, мамо, можна так завжди!

– Через рік я не здужаю тебе підняти.

– Якби можна було не рости, мамо, я…

– Цить, дурненьке.

Вони вклалися на канапі, в Олесиному "всесвіті" запанував лад, і вона спитала:

– То правда, мамо, що піді Львовом тече річка і під містом вмирає?

– Вмирають тільки люди.

– А звідки вона береться?

– Із джерел.

– Це такі печери, де нуртує вода?

– Так.

– То джерела – живі. А річка – теж. І вона вмирає в камінних каналах. Не заперечуй, ми в притулку аж посварилися, але я всіх переконала.

– Розкажи мені про це.

– Про те, як сперечалися чи як вмирає річка?

– Про річку.

– Доки вона не запливає в підземний тунель – то жива. І в тунелі ще жива. Але там, де спускають нечистоти, починає вмирати. – Після паузи Олеся додала: – Я знаю, що вмирають люди. Звірі – гинуть, риба і раки – засинають, а раби – конають.

– Хто це сказав?

– Забула. Я не все запам’ятовую, а лиш те, що мені потрібно. То, якщо в річці чиста вода, мамо, а в неї заливають бруд, – вона вмирає…

Марта всміхнулась. Дівчинка торкнулася пальцем її губ і ображено мовила:

– Тебе я не переконала. Так я і думала. А інших – всіх-всіх – я можу переконати в чому захочу. Мамо, а того чоловіка ми вже разом переконаємо.

– В чому?

Олеся поклала голівку Марті на груди і прошепотіла:

– Ну, ми не видамо нашої таємниці.

– Якої?

– От ще! Гадаєш, я не розумію, чого ти мовчиш? Ти боїшся, щоб мене не одібрали. Я, мамо, нікому не скажу, навіть коли б убивали. Ми ж знаємо, мамо, що я зовсім не Олеся. Мамо, в тебе дуже серце закалатало. Не потерпай. Чуєш, мамо?

Марта мовчки кивнула.

Олеся голосно зітхнула і з перебільшеною гіркотою мовила:

– З самого початку нам ведеться як з Петрового дня.

– Що ти маєш на увазі? – запитала Марта, думаючи: "З цим дівчам треба триматися сторожко. Хтозна, що воно притримує в пам’яті, а що ще спливе зненацька".

– І те, що ти мене втратила, і що я не призналася в притулку, як мене по-справжньому звати, і що тепер мусиш з цим миритися. Правда, клубок?

Марта не озвалась.

– Спиш, мамо?

– Ні.

– Не журись. Все, спати. Більше не буду. Ти за день натомилася, а я не даю спокою. Спимо, мамо? Ще набалакаємося. Спимо?

– Так, Олесю.

Зітхнувши, "Таємничка" невдовзі заснула. Марта поправила їй голівку, вона щось промимрила.

– Спи, Таємничко, спи. – Марта зиркнула на ледве сірий квадрат вікна. – Коби вже задніло, чи що… – Потому тихо сказала: – Здається, конче треба, щоб людська свідомість зупинилася перед тим, що накопичилося і наплуталося в житті. Вигадаю собі міністра внутрішніх справ, щоб забороняв думати… Ваша самітність – це форма ваших стосунків з людьми?..

Глава 2

Олеся накинула на петлю защіпку. Марта мить стояла під дверима. Ступанці прошемрали до вікна, зашелестіли на килимку, скрипнула канапа.

Марта зійшла в двір. Для певності позирнула на вікно, але було ще темно і Олесиного обличчя вона б не побачила. "Таємничка лягла досипляти".

Шмагав вітер. З парасолі лились важкі ручаї. У кінці вулички на трамвайній зупинці тремтів на холоді мокрий, лиш у блузині, простоволосий підліток.

– Півгодини стовбичу, – промимрив він на запитання, чи був уже трамвай, – три проскочили, не зупинили, свинюки.

Марта трохи заспала.

– Тобі яким їхати?

Підліток одчіпливо повів плечем.

– Стань під дахом, не мокни.

З-за рогу бликнули фари. Висіла юрба перекупок. Підліток прошмигнув біля провідниці й обняв поручень на передньому виході, даючи зрозуміти, що готовий зійти, якщо та не змилостивиться і вимагатиме мідяка. Марта заплатила за нього. Гримаса нудьги і озлоблення збігла з лиця дощовою краплею, він просіяв і шибеникувато підтанцював до реостата, від якого по вагону поширювалося чадне смолисте тепло. Вожата погрозила хлопцеві зморщеною мавпячою рукою.

"Де їх, отаких, викопують? – подумала Марта про повну набурмосену жінку в чорному береті. – Оголені нерви і безпричинний вереск. Підборіддя – наче мур, а чола – смужечка, аж кортить розгорнути волосся на голові й глянути, що під ним".

Очі жінки ніби зирнули самі в себе, і на обличчі відбилося збентеження. Мабуть, вона не могла позбутися спонуки йти далі. Глипнула на Марту, на коштовну брошку в косах і, певне, вирішила, що свідок годящий: між нею і хлопчиськом почалася варта чаплінської кінострічки "мімічна" боротьба, наче йшлося, чи є Бог на світі, чи його ніколи не було. Хлопець торжествував, тер руки над реостатом і, мовби припрошуючи до компанії, поглядав на провідницю.

"Цей матиме Юліанову вдачу…"

Є якась інерція в кожному ранковому кроці і в кожній гадці.

"Де ти, Юліане? – запитала подумки Марта. – Де нічку ночував? Може, тебе справді випустили і ти, мокрий, як цей хлопчисько, дрижиш у залитому колючим світлом безлюдному трамваї, з поблажливого дозволу менш "інерційної" особи, і не смієш подивитися на відображену в склі арештантську куртку?"

Після минулого ув’язнення Юліан півдня ходив під вікнами редакції, аж доки Марта випадково не побачила його, виглянувши на вулицю. Крім Захара Найди і Миросі Коваль, з якою Марта потоваришувала ще в гімназії, ніхто не знав Юліана в обличчя. Найди на той час якраз не було, Мирося хворіла, а вона вибігла на тротуар і поволокла Юліана до найближчого комісіонера за костюмом. Юліан переодягався за шторою, вона ж тремтячими руками лічила гроші. На щастя, вистачило, щоб розплатитися. Марта пропустила Юліана вперед, і їй аж тоді відлягло від серця, як переконалася, що він не виділяється в юрбі, що з арештантськими доспіхами він скинув з себе невільничу відчуженість.

– Цитадель, – оголосила провідниця.

Підліток неохоче відступив од реостата і розглядав поли мокрої блузи.

"Виростеш – неодмінно станеш огризатися, – прошепотіли Мартині уста. – Рано чи пізно за животіння вимагають розрахунку. Добре, коли ти збагнеш це замолоду, за тверезого глузду, коли ще змога розібратися, хто за велику правду, а кого приваблює тільки гра, хто сміє боротися, а кого влаштовує маленька справедливість".

Трамвай перетнув вулицю, де стояв будинок редакції. На його фасаді між афішками з синім, рожевим і зеленим тлом висить зовсім непримітна, хоч літери виведені золотом, оперта на криву чорну стрілку, табличка: "Народна доля". Передплатники напівжартома охрестили газетку "Ні народу, ні долі". Проте газета безнастанно полемізує з усіма галицькими виданнями, воістину, як казав Юліан, псевдоукраїнство "рішуче вступило в епоху гладіаторських боїв, щоб гримнутись у найпаскуднішу калюжу: на нашому досвіді колоніальні народи будуть вчитися, чого боятися…" Гектор Свид, редактор газети, іменує це історичним процесом. Зовні він досить приємний чоловік, усіма силами здобуває авторитет передової людини і вміє неймовірно грубо говорити про політику. Марта з ним цілковито погоджується, коли він бубонить, що пересічна людина покликана до історичних справ, що революція в Росії є промовистим доказом цього, що, розуміючи це, державні мужі не випустять юрбу з блокади ідіотизму, що… Але вона нездатна погодитися, "що фашизм обійде світ і… назад повернеться, якої б личини не прибрав, якою б ідеологією не маскувався". І Свид закинув Марті, що вона "книжна душа". "Якщо ви, пані Мартусю, певні того, що фашизм можна зупинити з полюса розуму, то просто помиляєтеся. Так, людство виробило слушні критерії. Але ж і в нас, незважаючи на тріскучі морози, модниці показують коліна? Ваші полюси омивають течії бездумності. Час вимагає: або демократія, або фашизм. Перше неможливе. Зате можливе друге. Між іншим… Мені подобається мода блискати круглими колінцями. Чого ви хмуритеся? Я вас не тримаю на особистих дорученнях заради того, щоб дозволяти собі… Ну, ви самі розумієте. Але я теж людина і я маю право сказати, що мені подобається, їй-бо, Мартусю…"

Попри базікання Свид займався тим, що без кінця лихоманив редакцію: когось щомісяця звільняв, когось наймав, комусь виявляв недовір’я. У журналістських колах охрестили "Народну долю" кузнею скандалістів. Одначе звільнені працівники дивним способом влаштовувалися на кращі посади (либонь, Свид полюбляв творити характеристики; більш нічого він не писав, і вважалося, що в журналістиці він мало тямить).

Підліток вийшов на вулиці Сапеги. Трамвай черкнув світлом кінну статую. За життя Сапега був нібито другом народу і меценатом культури. Вклавши у слова протилежний зміст, львів’яни прозвали трамвайну зупинку "Під конем". Заарештували трьох провідниць, що оголошували зупинки по-народному, і тепер вона безіменна.

На вокзальні перони не сягала стихія ринкових цін. Практичні жінки порадили Марті чимсвіт їхати сюди за продуктами. Молодиці з приміських сіл, ще сонні і роздобрілі від вагонної духоти, не торгувалися. Може, не хотіли з перших кроків дриґотіти на холоді, може, вселяло непевність принишкле, ледве освітлене місце, а може, кожна рада була виграти хвилину-другу на походеньки в крамниці. Марта любила їздити на вокзал ще й того, що спросонку селянки сипали такими свіжими, перлистими слівцями, яких на ринку не вчуєш: там в обігу "Co pani chce? Ile pani da?"[83]

До редакції Марта простувала з двома важкими пакунками, її манило додому, до Олесі, "фаетона" і грізної Марселли, одначе треба було відсидіти належні вісім годин у "звіринці", в прокуреній стайні з тріскотом друкарських машинок.

– Оце я розумію! – Шнибаюча хода алкоголіка: Марту наздогнав Захар Найда. – Дозволь допомогти?

Марта бридилася старих парубків, але сили покидали її і вона віддала Найді обидва пакунки.

– Гей-гей, два пуди натщесерце!

– Тобі не завадить гімнастика. Ач, який кругленький!

– Якби я був менш вихований, я тобі дещо сказав би, – одбасив Найда.

– Не жахай. Мені приблизно відомо, хто на що здатний.

– Я завжди собі клепчу: "Не вір святенницям".

– Що нового? – запитала Марта. За Найдою вкорінилася слава пліткаря.

– Благословенний Львів мирно передрімав ще одну Божу ніч. Тільки на Городецькій роздягли якусь російську емігрантку, а на Пекарській пограбували крамничку.

– Для мене всі емігранти злилися в образі Івахіна, і я їм нітрохи не співчуваю. Звичайно, лишитися під холодним дощем у сорочині на бретельках – не велика приємність. Ти знаєш якого-небудь гідного емігранта?

Найда посміхнувся:

– На жаль, ні. І з Жорою не сходився близько. Поруч ми фігуруємо тільки у редакційній приповідці.

– Про те, що газета тримається на трьох "г", яким досить Найди?

Найда розсміявся.

– Гектор Свид, Георг Івахін і Гамільтон Полянський… Так, цим ніколи не загрожуватиме звільнення. Захаре, ти працював на особистих дорученнях редактора?

– А що?

– Свид третій раз натякнув, що відрядить мене в повіти. Мене ця перспектива просто мордує. Я не можу покинути Олесю. Дитина не перестає тремтіти, що знову згубиться.

– Третій? – перепитав Найда. – Взагалі, це знак того, що на тобі зупинилася його увага. Але вважай, що ти для нього перестала існувати.

– Чому?

– Він лякає тричі.

– Я що-небудь втратила?

– Від того, що не скористалася його увагою? Можливо. Принаймні ти сиділа б в окремому кабінетику поруч з його кабінетом, а Свидові наміри змінилися б після чергового виклику до начальника секретної служби.

– В такому випадку – шкодую.

– Усе, що ми робимо, серденько, десь розігрується, як на нотах. Враховано навіть те, що ти сьогодні їздила на вокзал за продуктами, запівдарма набрала всякої всячини, прийшла до редакції в доброму гуморі, отже…

– Чого ти замовк?

Найда гукнув Свидовим голосом:

– Мартусю, всипте трохи перцю цій комуністичній "Нашій правді".

– Але ж вона не комуністична.

– Підозрювати корисно. Не тоді стайню замикати, як коней покрадуть.

– Ось як!

– Ми, ягідко, мов сліпі котята, не бачимо, що нас загнуздують побутом і нікчемними обов’язками. Одразу видно, що психологію ти студіювала в жіночій гімназії.

– Навіть де-небудь враховано, що такий-то Найда до такої-то пори лишиться вірогідно старим парубком і це можна використати так-то і так?

– Коли вже дишлом у мій тин… – Після паузи Найда сумовито промовив: – Бачиш, руки мої в мозолях. Але вони завжди розслаблені. В додатках до календарів про це пишуть: "Людина невпевнена в собі, всі її добрі наміри потребують підтримки сильнішої натури, через сором’язливість не сміє освідчитися жінці, котру кохає…" Може, й вони гортають календарі.

– Зате я певна, що твоя любов до новин служить службу.

– Є лази і перелази. Вони вивчають нас, ми – їх.

– О!

– Інакше не виходить.

– Стривай. Я про щось хотіла спитати, а ти нав’язав тему про архітекторів людської западні.

– Почнемо заново. Свид натякнув, що пошле тебе в повіти.

– Ага – про Івахіна. Невже ти з ним ніколи не посперечався? Він радіє нагоді зітятися, як алкоголік – конституційному святу чи футбольному матчу. При цьому він твердо вірить, що істини приблукали на Галичину його емігрантськими ногами. Якось каже: "Жандармерія була підпорою найсвятішої церкви? Була. Чого ж ви дивуєтеся, що вона підпирає ідею про справедливе суспільство!"

– Я – ти ж знаєш – не вмію сперечатися, – відказав Найда. – Та скажу інше: висловити небажання може той, хто має право висловлювати бажання. Одного разу Жора мені півдня втокмачував, що Київ – не Україна, що Україна – Чернеча гора, а Київ був і залишиться гопаковою околицею…

– А що ти хотів почути від білоемігранта? – запитала його Марта. – Що?

– Певно, що від колишнього лизуна царського престолу… – погодився Найда. – Отож. Я написав довжелезний репортаж з діалогами, пейзажем і кажу: "Пане Івахін, віднесіть це, будь ласка, друкарці, і йдемо обідати". Він, мабуть, чекав, що в ресторані я дам язику волю ще й почастую пана Івахіна за те, що відкрив мені очі, а я замовив дві тарілки борщу і вразив його не менш, ніж офіціантку, що звикла до наших трапез.

Марта розсміялася.

– Мені часто спадає на гадку дивовижне запитання: чому ніхто не напише книжку про те, що роблять у наші дні відомі літературні герої: Макбет, Отелло, Гамлет, Растіньяк, Дон Кіхот?..

– Колись і я про це думав. Мені здавалося, що не слід повторювати те, що робили інші, боявся стати пародією на кого-небудь з тих героїв. А згодом я зрозумів, що все це дурниці. В наші дні людина проявляє себе в двох станах: або мусить вдавати, що не має власного ідеалу, не має за що боротися, не має життєвого риску, що її ніщо не бунтує і ніщо їй не загрожує, або є такою насправді. Схожість за певних обставин з Растіньяком чи блазнем не грає ніякої ролі, і на це можна не зважати. Правда, коли тобі щось закинуть, вважай – Ганнібал біля воріт – й умій дотепно протеоретизувати свою безтямну поведінку.

– Приблизно ось так, – посміхнулася Марта. – "Є лази і перелази. Вони вивчають нас, ми – їх".

Найда теж посміхнувся.

– Допоможи, Захарочку, занести ці бесаги до двірника.

– Я червонію від збентеження. Мене ще жодна з жінок так не називала.

Він таки зашарівся. Поклавши пакунки долі, запалив цигарку, поглянув на всі боки, наче шукав чогось такого, що б посвідчило: "Ні, це мені причулося".

– До Галущака? – нарешті перепитав Найда. Подумавши, додав: – На твоєму місці я не лишав би речі в цього типа.

– Чому?

– По-перше, він обмацає кожну картоплину і цибулину. По-друге, коли після роботи всідатимеш до трамвая, тебе раптом можуть затримати і знайти між яблуками крамольні листівки.

– Господь з тобою, Захаре. Тобі щось погане наснилося.

Найда стенув плечима.

– У двірника – побічна посада?

– Це не те слово, – мовив Найда похмуро. – До прямих пропозицій вдаються у виняткових випадках. Деякі люди просто, не замислюючись, виконують функції, деяких спонукають патріотичні міркування, ще інших – породжена жорстокість, а ще інших – побоювання, що зіскніють в обозі приречених. Ці останні – найпаскудніші. Недарма кажуть, що нема лютішого вовка за перевертня.

– На сьогодні досить, Захарочку, – з удаваною гримаскою нудьги сказала Марта.

– Але тобі не зашкодить знати, що Свид, Івахін… працюють свідомо?

– Свид? – вигукнула Марта. – Ні, ти сьогодні ні на кого не схожий.

– Благословен, хто вмирає, поминувши свинство.

– Звичайно, це свинство. Коли цікавляться звичками, стежать за кожним кроком… Я повинна боятися сама себе, як вибухової машинки. "Манія переслідування, – згадала вона Юліанові слова, – мучить тих, хто не відчуває спорідненості з панівною верхівкою".

– Пробач, Мартусю, та я не хочу, щоб ти лишала речі в двірника.

– А я навмисно це зроблю, – розсердилась Марта. Вона шпурнула пакунки за непричинені двері до комірки і гукнула:

– Ви на місці, пане Галущак? Закиньте куди-небудь, щоб не заважало.

Найда не чекав її. Роздягаючись у коридорі, вона чула, як він говорив комусь за дверима скаржним баском:

– Знаєте, коли найліпше риба ловиться? Коли корок на вудці сусіда – наче заворожений, а твій гульк та гульк і за кожним смиком усе товстіший лин. Такі ми, люди…

Її одразу покликали до редактора. У кабінеті, як завше заклавши ногу за ногу, сидів Полянський. Він сидів обличчям до вікна і пускав між подвійні рами кільця пахучого цигаркового диму. На привітання відповів лиш Свид.

– Виберіть з газет найцікавіші повідомлення про діяльність злочинного світу…

"Найцікавіші… Злочинного…"

– … І напишіть… Будь-що. Дозволяю імпровізацію. Двісті рядків.

– Повірте… – почала було Марта.

– Вірю, це вам надокучило. Що вдієш, пані Марто? Треба. Ну! Трішки праці, трішки фантазії. Далебі, вам це вдається. Я читав, що на Личаківській заставі згоріла будка старого шевця – її, звісно, підпалили. Хвилююча деталь. У будці згорів собака. Гадаючи, що господар усередині, метнувся в полум’я. Зворушливо? Молоду городянку кинули в каналізаційний люк біля театру. Уявіть собі її стан, коли бандити підважили люк і дівчина вчула шум скаженої смердючої лави в каналі… Комірники отруїли власника будинку. Ще два-три факти. Треба, пані Марто. Міщух тоді добрий сім’янин і член громади, – Свид усміхнувся в бік Полянського, одначе той незворушно дивився на вулицю, – коли довкола нишпорять злочинці, коли він знає, що є апарат, ціла армія, яка оберігає його від зненацька занесеного ножа. Прошу. Коментар віддайте секретарці, я ввечері прочитаю.

Коли Марта зачинила двері, в кабінеті пролунав регіт. Майже непритомніючи від злості, Марта стала перед дзеркалом у коридорі.

– Не варто.

"Не варто, – каже Юліан, – жалітися, коли важко. Адже всім щось долягає. І не треба на людях сердитися. Усі ж роздратовані, ледве стримуються".

Біля вбиральні в кінці коридору Найда розмовляв з Івахіним.

– Реформу людських душ? – лунко розлягався між стінами його бас. – Оце – діло! Це, їй-бо, діло.

– А якщо на нашому прикладі, – аж пританцьовував Івахін, – переконують всіх, що ви – черв’яки, вам судилося загинути, як неповноцінним істотам; може, наше життя, наші оці шизофренічні розмови, наші бурхливі ресторанні ночі хтось планує і домагається здійснення своїх планів?

"Майже те саме, що Найда говорив мені, – подумала Марта. – Але, слухаючи Івахіна, він посміхається і кидає безглузді репліки".

– Може, воно на ліпше? – сказав Найда голосно, щоб і Марта почула. – Це ніби гімнастика, що зміцнює сили.

Він став розповідати, як з приятелем, будучи студентом, муштрував хирлявого гімназиста, багацького синка.

– Приятель десь розкопав збірник вправ з гіпнозу. Свої досліди ми проводили на цьому гімназистові. Він оддавав нам цукор, сало, прянощі – лиш би його не мучили. А ми перебивалися на сухарях з молоком, чому не поласувати. Якось гімназист поскаржився батькові – суворий, статний чолов’яга під вусом. Той, замість заступитися і нагримати на нас, каже синові: "Терпи, козаче, отаманом будеш". Через два-три роки гімнастика йогів і випробування волі дали про себе знати: такий парубчисько вигнався, майже вдвоє вищий за батька, та кремезний, натоптаний, нам удвох уже з ним не справитися. То, кажу, може, це ліпше.

Нащадок експропрійованих рязанських поміщиків, Івахін став настільки чутливим, пригнобленим галичанином, що якась там бували ця була ви слухана з очевидними муками.

– А колонізаторський нігілізм? – рвонувся він далі. – Якщо все заперечувати – нічого й не виникне.

Найда погасив недокурок і, кинувши Івахіну: "Що ж, стрибай через калюжі", – рушив до Марти.

– Юліана дуже покусали? – запитав.

– У якому розумінні?

– Його ж відпустили?

– Цього разу тебе погано поінформували, – відповіла Марта.

– Ні?

– Авжеж ні.

– Гм…

Найда в задумі пройшовся вздовж коридору. Марта не чекала, доки він вернеться. Вмостившись за своїм столиком біля вікна, поклала перед собою аркуш чистого паперу і чорнильний прилад. Через секунду і Найда пришнибав у "цех" та понуро продибуляв мимо у свій куток.

– Що ж, приготуємо для Каркасонського монастиря розчину, – пробурмотів він. – Конгломерат правди і вічної попівщини. – Заскрипіло перо.

Годинник на ратуші вибив дванадцяту. Співробітники газети розбіглися по рестораціях. Марта вийняла з шухляди бутерброди, розгвинтила термос, та зайшов Свид і вона все миттю сховала.

– Ви не образилися, пані Марто?

– З якої причини?

– І слава Богу. – Вважаючи, що рівновага в стосунках відновлена, Свид вмостився на стільці з протилежного боку столика. – Колись, Мартусю, народ живив місто здоровою силою і незайманим глуздом. Нині – немовби сплачує данину. Місто наводнюють нікчеми. Чому виходці з села через три дні стають перевертнями?

– Бо бракує мужності.

Свид без дозволу запалив цигарку.

– Безбожно курю, – посміхнувся. – Бракує мужності… Я зневажаю категоризми. Я шаную аналіз.

– І категоризми – наслідок спостережень.

– Але в аналізі – присмак втручання. Свид звівся і заходив довкола столика.

– Бракує мужності! Ні. У місті вища поляризація стосунків… Що пише Юліан, пані Марто?

Марта промовчала.

Погляд Свида упав на аркуш розмальованого козлами паперу. Марта перехопила цей погляд і почервоніла: до обіду вона не змогла написати ні рядка. Одначе Свид удав, що нічого не зрозумів.

– Ні, пані Марто, масові явища треба досліджувати. Коли я думаю про нашу історію…

– Чому ви всі до запаморочення пройнялися серйозними проблемами? – обірвала його Марта.

Свид осміхнувся.

– Коли вийде на роботу Мирося Коваль, Мартусю?

– Десь цими днями.

– Коли я думаю про нашу історію, мене також покидає мужність, – очікуючи протесту, Свид посміхався. На Мартиному обличчі мелькнула тінь усмішки, і він провадив далі: – Але тільки – коли думаю. А інші несуть на собі тягар цієї історії. І прагнуть від нього звільнитися. Я зачув у трамваї уривок розмови. Селянка зробила студентці зауваження, мовляв, три дні у місті, а вже перейшла на панську, як ви кажете, мову.

– Звідки ви про це знаєте?

– Я все знаю.

– Отже, селянка зробила студентці зауваження…

– Так. Якийсь інтелігентний дідусь додав: "А що воно тямить! Хіба воно пізнало свою історію, свою гордість?.." Студентка огризнулась: "Мені відомо з історії про двох зрадників…" Ви в Миросі Коваль давно були?

– Минулої неділі. Там – лазарет. І сестричка її нездужає, і мама скаржиться.

"Чого він причепився?" – подумала Марта.

– А ви говорите про мужність… – Свид часто любив накладати одну тему бесіди на іншу. – Я виріс у злидоті, але нікому не вчинив зла, то чому мені трохи не зажити, якщо вже доля завела мене між міські мури? Але можливість відчути таку-сяку самопевність появляється тоді, коли розмовляєш по-польськи. А запишеш у метриці, що ти – поляк, тобі й робота, і квартира, і розваги, і для дітей – школа з кваліфікованими педагогами, і на старість – пенсійне забезпечення. Ви ж рекламуєте знамена нужди і мужність злидарювання. Нація – найсолідніше в людській історії утворення. Був рід, був клан і клас, і завжди були люди, що перебігали зі слабшого стану до сильнішого і винахідливішого; це саме відбувається і з погляду на нації. До речі, Сполучені Штати сформувалися виключно цим робом. Волю можна купити ціною батьківщини. Вимирає народ? А що таке народ? Більшість сприймає це слово як конституційний термін. Нікчема виходить з лона народу, з утроби його чорної долі; нікчемі здається, що він знає, що таке народ, але конституційне поняття розбігається з його уявленнями і він приймає менш клопітне конституційне поняття. До того ж воно підкріплене силою. І нікчема прощається із своїм знанням народу як із життєвою помилкою. Як марксисти твердять: "Буття визначає свідомість"? А свідомість хіба не визначає буття? Та й це лиш один аспект справи. Коли розкинути розумом, то… – Свид раптом розсміявся. – Але хіба мені вам це тлумачити! Чого ви прикидаєтеся наївною, Мартусю? Ви мені не вірите?

Марта заховала до шухляди розмальований козлами аркуш.

– Буває, – сказав Свид, – що людина мовчить, що взагалі неговірка, а думають – з певних мотивів. Буває. Учора я ще раз прочитав книжку Костя Грушевича. Ви, мабуть, чули про нього: талановитий письменник і знаменитий психіатр. Відклав книжку і міркую: добре, чудово. Герої – наші сучасники, які тільки те й роблять, що день при дні копирсають життєвий намул. Страшна правда. Але без солідної, – Свид був закоханий у слово "солідність", – історичної довідки повість позачасова. Я серед ночі потелефонував Костеві, – ми з ним давні приятелі, – кажу, що думаю, навпростець. Він відповідає: "Я гадаю, що читач мені не пробачить, коли я в епоху надоїдливої соціальної тріскотняви і в художній речі почастую його порцією тарабарщини, нехай навіть довкола анічогісінько, тільки це, як ти кажеш, копирсання. Так, я розумію, що повість позачасова. Але нехай вона вимагає історичного супроводу, я, дорогий Свиде, – в дужках Кость поіронізував, що "свид" – це палиця, – не буду наслідувати борзописців, які пнуться створити історію цілковито сучасними багатотомними ситуаційними анекдотами". Ось що відповів мені Кость Грушевим. Вам я признаюся: у мене виникло підозріння, що він боявся одверто писати про наші дні. Буває…

– Якби Шекспір чи Бальзак складали надії на подібні супроводи, ми багато втратили б.

– Безперечно. – Свид, здавалося, готовий був пристати на все, лише б продовжити балачку. – Тому на окремих їх помилках нині збивають капітали. Докторська одного мого знайомого про те, чи був Шекспір автором відомих ліричних сонетів… А галичанинові ще й властиві ремінісценції. Віковічна неволя, шукання… Про це не можна не писати. Між іншим – козирний аргумент. Цієї ночі я знову розбуджу Грушевича: рибу треба навчити плавати.

Розмови, схожі на цю, відбувалися не раз, та лиш у ці хвилини Марта відчула невідпорну огиду. "Свид не тільки шпик. Це – єзуїт. Найда недарма застерігав. Видно, і той, і цей звідкілясь узяли, що Юліана випустили. Один примащується, другий організовує вивідки. Чи хоче через мене освідчитися "певним колам": є такий Свид, якого не завадить мати в запасі.

– Я вам, либонь, перебив обід, Мартусю?

– Через ваше доручення у мене пропав апетит.

– Власне, я прийшов сказати, що можете не поспішати. Дамо цей матеріал на неділю. Взагалі, сьогодні відпускаю вас з невеличкою умовою: провідайте Миросю Коваль.

– Ви, бува, не збираєтеся когось найняти замість неї? – навпростець спитала Марта.

– Боже борони, ні. Але я банкрот. Якщо вона довго видужуватиме, буду змушений…

Про Свида в редакції закріпилася думка: "Не скаже – не зробить". Марта поквапливо перебігла його:

– Мирося виходить цими днями. Гроші їй дуже потрібні. Повторюю – там справжнісінький лазарет. Зрештою, я завітаю до неї, але і цього вашого доручення хочу спекатися. Напишу і піду.

– Воля ваша.

"Цех" гудів і стрекотав. Інакше не назвеш, подумала Марта. Фірма звернулася із замовленням – цех працює.

– Пані Марто, чим ви змащуєте волосся?

– Що? – над Мартою повисла секретарка, спершись виверненою рукою на столик. – Нічим.

– Полискує… Ви імпозантно виглядаєте в цій зачісці. А я сліпо повторяю моду. Жертва моди…

Мугикаючи пісеньку, секретарка рушила до Найди.

"Жертва моди…" Марта вмокнула перо. "Жертвою дикої жорстокості і садизму стала кілька днів тому…" Свид часто повторює: "Пані Марто, у вас чоловічий стиль".

Надвечір, вертаючись додому, вона спробувала нагадати собі бодай одну фразу з того, що написала, і не змогла. "Геть, геть, геть!’

До Миросі Коваль вона вирішила піти наступного дня. "Хочу додому, до Олесі, додому…" Юліан підняв би її за це на сміх. "Там, – сказав би він, маючи на гадці зовнішній світ, – завжди важко людям, які живуть без мети, які крутяться на маховому колесі нашої інерційної системи". – "Яка мета? Що ти, Юліане! Я себе не вмію задурювати діркою від бублика. Те, що ти наказував, я наполовину виконала. Та зроблю все. А сама по собі я нездатна викресати блискавку.

Трамвай домчав її до Валової; відтак поквапив до бігцю проливний дощ. Олеся, припавши носиком до шибки, визирала її.

У коридорі Марту перестріла Марселла:

– Для вас листи.

Від Юліана. Аж чотири.

– Дякую, пані Марселло.

– Паскудство надворі?

– Злива – як серед літа.

Марселла похитала головою і зникла за дверима.

– Мамо!

"О, як я тебе чую, моя дівчинко! – Поклавши пакунки, Марта обняла Олесю. – Чую і розумію. Усе в мені озивається на твій голосок. Чую ще Юліана, Миросю. Ще кілька осіб. Решта для мене – тіні, привиди, які промовляють від імені чорних сил. Скопище духів говорить устами тіней, які не мають власного життя, проголошують парадокси і вимагають безглуздих послуг…"

– Що ти купила, мамо?

– Борошна, м’яса, сиру, сала, домашньої ковбаски… Ми повечеряємо смаженою ковбаскою.

– А тут що? – Олеся вже встигла розв’язати один пакунок.

– Картопля, квашені огірки, гречана крупа, головка капусти. Завтра наварю голубців.

– Але пахнуть яблука?

– І яблук купила.

– О мамо! Ми багачі, а я думала, що нам так багато всього потрібно…

– Було скучно?

– Ні. Я чекала на тебе – і не було скучно. Скільки листів! Від того чоловіка?

– Так.

– Того ти весела.

– А може, сирників насмажити?

– Ковбаски, мамо. А закусимо яблуками. Мамо, а що таке веремія?

– Коли багато людей, стиск, крики, переполох. Або… Де ти чула це слово?

– Пані Марселла промовила в коридорі.

– Значить, говорила про негоду.

– Вона сказала: "Боже, земля спливе". Я вже пішла б кудись.

– Ви погодиться – піднімемось на Замкову гору.

– Сьогодні в тебе свято, мамо. – Олеся взяла з підвіконня листи, в задумі потримала.

Свято! Неймовірно, як це мале відчуває кожен порух її душі. Зараз вона приготує вечерю, чимось забавить Олесю і, забезпечивши неторканність свого "всесвіту", засяде читати.

– Надворі веремія, а біля нашого будинку довго крутився якийсь чоловік з парасолькою і ціпком.

– Певне, на когось чекав.

– Дощ ляскає, як конопляний батіг.

– Так пані Марселла сказала?

– Еге.

– Скучала моя дитина, скучала.

– Ні, мамо.

– Про що ж думала?

– Про літо. Ми будемо забиратися далеко в поле, зацвітуть маки, волошки, рум’янок.

– Наша "таємниця" не згадувалася?

– Я без тебе вже не можу про неї думати.

– Ось я наварю їсти – побалакаємо.

– Нехай, мамо…

– Згодна, прошу пані?

Олеся засміялася довгим дрібним сміхом.

– Пані! Хіба я – паня?

Яблука вони склали до "фаетона", а продукти занесли до кухні. Марта не захоплювалась куховарінням. Може, таки зашкодили почуті нею вночі слова: "Ґаздині з неї не буде". Але і варити, і пекти навчилася, тільки знайшла собі, як у всьому, що доводилося робити, власні входи і виходи. У школі і в гімназії вона не зубрила уроки. Хутко перегляне, а потому, відповідаючи, імпровізує. Вигадує допоміжні причини і деталі, і клас, і вчителі зацікавлено слухають, відтак хвалять. Не таланило лише на годинах Закону Божого. Вона імпровізувала або пренаївну казку, або сповідку про земні радощі і горе. Священик сердито обривав її в тому і в тому випадку й читав через неї нотацію всьому класу.

Найменше діло вона перетворювала в гру з невідомим. Заново винайшла хрестик і низинку, способи гаптування й плетіння, винайшла крохмаль, луг для прання білизни, горіховий торт і цибулиний соус. Юліан любив спостерігати, коли вона працювала. І в ці хвилини все вдавалося їй якнайкраще. Якось Марта подумала: "Отак ми, сестрице, згораємо, йдучи незвіданими стежками до побутових дріб’язків. Здобуваємо їх кров’ю, наче всього торкнулася рука нечистого і ніщо вже не годиться для вжитку". Проте інакше вона не в стані була працювати. Для великого Бог не дав їй впертості, а для малого – терплячок.

– Натреш хлібну шкоринку часником, мамо?

– Ковбаса приправлена часником.

– Однаково натри, мамо.

– Це може зробити і чемна донечка. Постривай, сама наріжу хліб. Що тобі приготувати на завтра? – Марта лишала Олесі їжу ча весь день.

– Сирників і компоту.

– Тертюхів?

– Так.

– Юшка буде в термосі.

– Добре, мамо.

На початках Марта не могла звикнути до цього неумовкного "мамо". Олеся наче надолужувала за втрачене нею в притулках.

– Мамо, зима починається в листопаді?

– Вкотре питаєш? У грудні.

– Як довго листопад!

За стіною почулися Марселлині кроки. Олеся притихла, згодом підвела на Марту пустотливі оченята.

– Мамо, послухай, як мені у вусі дзвенить. Марта розсміялась.

– Надворі вже непроглядна ніч, мамо.

– Зніми кожушок з цибулі.

Марселла сновигала, ніби не знаходила собі місця.

– Ой, сльози випікає.

– Змочи ножика водою.

– А якщо я промию очі?

– Спробуй.

– Не перестає їсти.

– Знатимеш на наступний раз.

– Мамо, мамо, чого ти не сказала?

– Не знала.

Марті почулося, що Марселла плаче. Приклала до стіни вухо.

– Вона нездужає, – прошепотіла Олеся. – Вдень плакала.

– Видно, гаманець загубила.

– Яв притулку ні разу не плакала.

– Тебе кріпила надія, що я прийду?

– Ти мені снилася, мамо. Але була ніби старша, дуже бліда і стомлена. Я так втішилася, коли побачила тебе молодою, гарною, в новенькій сукенці.

Виховательки з притулку розповіли Марті, що Олеся народилася в Тухольці. Через півтора року жінку з дитиною випустили з концтабору. Дівчинці минала четверта весна, коли "мама вмерла від сухот. Сироту передавали з рук у руки. Їй сказали, що мама поїхала лікуватися. Олесю кілька разів знімали з поїзда – вирушала шукати.

Звідусіль намагалася втекти, вередувала, врешті-решт опікуни здали її в притулок. Дама, яка привела її туди, назвала дівчинку Олесею, прізвища не знала. Виховательки сумнівалися, що це її справжнє ім’я. "Дитина збаламучена, каже, що дома кликали її інакше. Посвариш – лякає, що мама її дуже поважна особа, мало не королева, що покарає нас за знущання. Так, так, каже: "За знущання". Але нелукаве…"

З-за стіни долинав монотонний шерхіт.

– Марселла теж смажить тертюхи, – сказала Олеся. – Мамо, а ти олії купила?

– Аякже.

Близько місяця Олеся розмовляла мішанкою з двох мов. Марта делікатно поправляла її, одначе без успіху. Повага чи смак до мови появилися в дівчинки випадково. Марта щось читала і несамохіть повторила фразу по-французьки. Олеся причепилася: "Що ти сказала, по-якому, які ти ще мови знаєш?" Довідавшись, що мов – безліч, що мови переживають племена і народи, вона заставила Марту назвати всі хатні речі по-німецьки, по-французьки і по-англійськи, нарешті – по-українськи, проспівала кожен склад; і сталося диво: мале десь виколуплювало такі барвисті слова, які й Марті не часто доводилося чути.

– А яєць купила, мамо?

– До тертюхів? Принеси, у "фаетоні", в нижній, зліва, шухляді.

Провівши очима Олесю, Марта усміхнулася: "От непосидюще! Я в ці літа вже стала трагічною. Трагічно замріяною…"

– Там їх стільки, що вистачить до кінця місяця. Дозволь я розіб’ю?

– Злегка, але поривчасто вдар вістрям ножика, щоб просікти шкаралупу.

– Знаю, мамо.

За вікном косооко блимали вуличні ліхтарі. Марті здалося, що, якби ще був Юліан, вона відмовилася б від усіх "місій": звалити на себе турботи про тих двох людей – і більш нічого їй не треба. Життя без Юліана – наче якась сумна фантазія, як поблимування розгойданих вітром ліхтарів у темряві.

Нараз на бруку затупали, зачовгали сотні пар чобіт. Марта припала до шиби. Видно було лише ряди голів: вони наче вставали з долу і, описавши півколо на осяяних косах дощу, падали ниць. "Повели арештантів".

– Що там, мамо?.

– Вітер гомонить.

– Мамо, каша зварилась?

– Сідай, будемо вечеряти.

Вони вмостилися на вузенькій лавочці, яку Юліан збив з обрізків.

Глава 3

"Чи не надокучили тобі мої листи? – питав Юліан. – Коли ти розтлумачиш їх як втечу від нікчемних богів і ще нікчемніших слуг божих, я не стану заперечувати. Усі релігії закінчуються гидким сектантством і духовною проституцією. Ein Volk, ein Führer![84] Це стосується і теорій перебудови життя (для цензора: "Я бачу вашу зловтішну усмішку"). І кожна спроба реабілітувати перше чи друге позбавлена здорового сенсу. Тільки час в стані поновити джерело, якщо воно існувало… Кладу на серце руку і признаюся: хочеться спокою. Та хтось ніби кличе: "Вставай, гірко ридай уночі при зміні кожної варти…" Минулого разу я писав тобі про тишу між Говерлою і пустинним, диким пасмом гір на південь. О, це щось незвичайне! Коли впадуть присмерки і скопища кряжів лиш креслять на тлі неба схожі на слід чорної блискавки лінії, коли шепотіння Пруту з одного боку і Тиси – з другого гасить щироросий верховинний туман, коли закотяться за спади вигуки чередників і лемент отар, наступає благословенне мовчання. Боїшся ворухнутися, щоб його не сполохати, здається – оскверниш святе, що тисячоліття заповіли нам на шанування…"

Юліан їздив щоліта в гори, але розповідав про свої мандрівки знехотя, мовби беріг враження лише для себе. Та з тюрми він про це писав у кожному листі. Марта розуміла, що це спосіб відчути себе вільним.

Того року була дуже рання весна. Земля купається у яблуневому цвіту, духота приправлена пахощами, повітря пружне, аж тремтить. На Великодні свята ми з Олексою (мій товариш) подалися з наплечниками до Ворохти. Глядь – верхи ще в залисинах снігу, з неба падає холодний легіт. Біля підніжжя Говерли стрічаємо кінних поліцаїв. Нам ще у Ворохті сказали, що в горах погоня за розбійником. Поглянули на наші документи. "Куди?" – "На Говерлу". – "Бачите – в крижаній шапці?" – "Ми – альпіністи". Розбійник начебто ховався на Говерлі. Ми продибали ще кілометрів п’ять – і справді: білу полискуючу мономашку навскоси оперізує слід, на сонці його добре видно. До полудня ми добралися на розвилку доріг: одна вела на полонину Пожижевського, друга стрімко піднімалася на маківку Говерли. Олекса наперся іти на полонину, звідти, мовляв, є стежка на щовби, а далі рушимо вздовж бетонних стовпів старого австрійського кордону. Мені ж здавалося, що легше зійти на гору навпростець. Залишилося продертися через пасмо стелючки – і перед тобою білі пишні груди цариці Карпат. Посперечалися. Олекса розсердився і зачовгав на полонину. Я постояв у ваганні і зашкандибав за ним, думаючи: "Завжди, коли мене збивають з наміру і я піддаюся, відтак доводиться жаліти". Одначе на непорозумінні між двома впертими галичанами можна простежити, як виникали чвари від допотопних часів аж до наших днів. Нема вже ні бесіди, ні щирості. На полонину добилися перед вечором. Розвели багаття, посьорбали окропу з сухарями, добру годину потратили на розшуки путівця до прикордонної смуги. Тепер вона ділила польську і румунську землі, але ніхто не патрулював у горах, застава з п’яти жовнірів була у Ворохті. Я радив розкинути намет і заночувати. Та Олексу мов нагріло: "Переспимо на Говерлі". Задираємо голови – здається, рукою подати до вершка".

"Смеркалось нам у непробитних заростях смердючої стелючки. Чіпке, мокре, облипле ґудзям криги гілляччя обсотувало нас і валило додолу, на зашкарублу деку снігу, під якою дзвеніли потоки талої води. Обабіч гостролезого скиду дудоніли замасковані ожеледдю прірви. Ми сварились на чому світ. Правда, рубали тесаком стелючку на зміну".

"Змордовані, мокрі, нарешті вихопилися на шал вітру, на вільну од снігу луку з товстим м’яким килимом торішньої трави і ковдобинами талої води. Темно. Небо злиплося з землею. Про те, щоб вертатися тим же шляхом, не могло бути й мови, ми жахалися самої думки про чортячу стелючку".

"Я падав з ніг. Олекса йшов попереду, і щось йому піддавало сили, він стрибав на камінному зсувиську, як гірський козел. Я за ним не встигав, тюпачив на місці і сипав жорстокими прокляттями. На найвищу точку, до камінної баби, ми, проте, доповзли разом. Мені туманилося в голові. Я мало що тямив, коли побачив плиткі, як на малюнку, язики багаття. Олекса лежав на наплечнику долілиць. Дивно: уздрівши його знеможеного, я відчув полегкість у тілі і підступив до камінної баби. При світлі ліхтарика можна було розібрати пощерблені написи-зойки, верески захвату. Камінь поцяткований міріадами імен, знаками додавання, контурами сердець і лайливими словами. Я підкинув у вогнище недопалків, що валялися довкола. Олекса не підняв голови".

"На Говерлі ми не заночували. Присікався морозяний вітер, і цурпалки погасли. Ми стали сходити. Ноги раз по раз провалювалися, відтак почувся характерний гул завислої над яром криги. Під нею шуміли справжні річки. Я скинув куртку, постелив хутро до криги, сів, узявши між коліна рукави, і шугнув у безвість. Одразу заклало вуха, перехопило подих. Не знаю, скільки це тривало. Я щосили впирався ногами в льодові брижі, щоб пригальмувати лет, раптом мене огорнуло полум’я – я потрапив у наповнену сніговою кашкою яму. Спробував звестися. Ні, все гаразд. Трохи позсував шкіру на долонях і на обличчі. Гукнув Олексу. Він довго не наважувався на карколомний спуск? та ось почувся шерхіт…"

"Торік мені розповіли, що розбійник розбився десь у тих місцях, з’їжджаючи з верхів. Він налетів на борлак намерзлого льоду. Був то сільський зірвиголова, ловили за якусь незначну провину, та, щоразу втікаючи, він робив усе більше шкоди, а коли на кордоні встановили суворі порядки, він кілька років підряд шельмував застави, пересікаючи лінію "неторканності". Слід у Румунію – тривога, слід сюди – переполох, пошуки, експедиції. Хлопцеві це давало насолоду. У нього стріляли, влаштовували засідки, та він був невловимий і невразимий, доки западню не підстроїв його ж союзник, природа".

На листі – безліч знаків запитання. Видно, тюремний цензор посушив собі мізки, гадаючи, що Юліан зашифрував якусь інструкцію. Вони там не таїлися. Часто конверти були розклеєні, окремі рядки підкреслені червоним олівцем, деколи аркуш був пожмаканий, певне, листа пошпурили до сміттярки, потому "змилостивилися", або ж бракувало початку чи закінчення. Може, це робили й навмисне, мовляв, знайте, що ми є ми!..

Марта спіймала себе на тому, що втупила очі у "фаетон", як буває з Марселлою, усміхнулась і подумала: "Таке враження, що ця штуковина кожної миті може зрушити і кудись покотитися. Юліанове туристське спорядження в горішніх шухлядах: штурмові черевики, тесак, стометровий шовковий мотуз, сухий спирт, навіть торбина пшона. Треба пшоно забрати, воно, мабуть, стухло.

Зверху на "фаетоні", за різьбленим обручем, Юліанова шкіряна валізка, в якій теж усе підібране для дороги: бритва, мило, рушник, Гомерова "Одіссея" грецькою мовою, папір, олівці, університетські дипломи, метричне свідоцтво, гроші (австрійські, зняті з обігу), фронтові нагороди. Юліан ніколи не розлучався з валізкою. Марта думала, що в ній хтозна-які цінності, потому зміркувала, що в ній підпільна література. Якось Юліан ривком смикнув валізу з "фаетона", замочок вискочив – і все добро посипалося на підлогу. В Марти піднялися брови від розчарування. Юліан склав речі, а ввечері сказав: "Фронтова звичка".

Може, й звичка. Та скоріш за все – він завжди був готовий до арешту.

Його забрали, коли не мав при собі валізки. Домовилися з Мартою дещо купити, на сходах Юліана вже чекали. Марселла підзирала крізь непричинені двері. Їх було двоє. Юліан нахмурився, наче взяла досада, що наскочили не в пору. Мабуть, жалів Марту. Вряди-годи блиснула нагода що-небудь придбати, і це свято, бо таке життя, що кожна маленька обнова немовби приносить сяйво, – і ось…

Марта мало не заридала. Для неї не було ні шпиків, ні концентраційних таборів, ні тих без ліку, що концентрованими чергами не зі своєї волі покидали батьківщину, а був лише Юліан: він дуже жадав зробити їй невеличку приємність, та спіткала невдача.

"Вертайся", – промовив він стиха, наче ця сцена давно була ними розіграна.

Хутко збіг на перший поверх. Минув переодягнених поліцаїв. Зачувши позад себе кроки, штовхнув вихідні двері.

Марта поволі, тримаючись за поручні, зійшла вниз, прихилилася до одвірка. Міцна реальність, дарована їй долею разом з Юліаном, ще миготіла якимись тінями. Зосереджено смалили цигарки три поліцаї біля воріт. Два стовбичили на тротуарі через дорогу. Марта вже не встигла наздогнати Юліана поглядом.

Вона не плакала. Стороннім зором дивилася на похилену жінку – чужий поріг і жінка, яка опинилася в порожнечі. А сама ж заснула чи вмерла з даром все бачити і чути. Довкола – тиша. Неприродно яскраво. Порожнеча уявлялася Марті темною, і вона затулила очі. Все стало на своє місце. Не віднімаючи рук від обличчя, вона добралася до кімнати, впала на канапу і прошепотіла: "Де твої сльози, молодице?" Її жахали легкість у тілі і пустота. Вона довго чекала, нарешті, немовби вдарив дзвін, здалеку наплив гомін, шерхіт, дзеленчання, і це означало втрату, стиснуло груди, і поміж пальцями потекла терпка сувора сльоза.

Юліан написав з Бригідської тюрми. Не лист, а уривок про мандри Дністром з весняними водами. Він виплив з устя Стрию. Затопило зарінки і пороги, відштовхнув пліт на бистрінь, і ним закрутили водоверті. "Може, тоді я вихопив з невідомості трохи загострені, іконні риси твого обличчя, – писав Юліан. – Адже буває, що несподівано привидиться вві сні чи під час марення те обличчя, що згодом стане рідним".

Марта його чудово розуміла. Слово "іконні" виринуло перед ним із глушини між чорними мурами в’язниці. Мури – в плямах цвілі і блискітках печерної слизі; в чаді мокрої вошивої соломи блимає зайчик світла…

Риси її обличчя, сказала б вона, тільки старомодні, наче назбирані з вилинялих портретів кріпачок-актрис. Дівчиною і гімназисткою вона видавалась старшою за свої роки. Кажуть, зате пора цвітіння триватиме довше, ніж у інших жінок. Навіщо? Для кого?

Невеселі гадки не забуваються, а спадають до голови знову і знову. Чому накопичуються, стаючи ніби надбанням?

Марта поклала ще не розпечатані конверти на підвіконня і поволі, слово за словом, заглибилася в уже прочитане. Бачила змордованого Юліана на допиті, чула, як він важко дихає: з перебоями, мовби піднімався на Говерлу, її щоки пекла жарінь, якою було нагнічене його тіло. Юліан, мабуть, не допускав, що вона вміє так читати його листи. Вона заснула плачучи і плачучи прокинулась вночі, коли постукали. Вона навчилася плакати.

Їй здалося, що постукали у вікно, а вона ніби спить у Миросі Коваль. Правда, Мирося ще не Коваль – Ковалева… та незабаром це прізвище стане її власним, а Коваль начеб щойно постукав у шибку. Марті нема діла, їй байдуже – у Миросі кохання чи флірт. Та, либонь, повінчаються: родичі надто завчащали одні до одних і так настроїлися на весілля, що вороття назад не допустять. Якось Мирося сказала: "Вийдемо заміж одночасно, будемо жити гуртом, бо я не знаю, як я лишуся без тебе". Кожна, звісно, між викладачами мала ідеал, про це велися цілком таємні розмови перед сном, деколи ідеал зазнавав критики, його доскіпливо вивчали, засуджували чи виправдовували. Миросин ідеал ходив з пихатим оскалом: "Ніхто не має власних переконань"; Мартин – був ретельним службовцем, який виголошував прописні істини. Коли Мирося сказала: "Вийдемо заміж одночасно", – обидві оглянулися на свої ідеали і без додаткового погодження зрозуміли, що жити гуртом не зможуть. Відтоді їх дружба стала ще міцнішою і виливалася в пісню. Вони співали дні і ночі, їх виступи заповнювали концертні програми, їх просили співати в перерви між уроками, під час походів, і вже вони, здається, не вмовкали перед закінченням гімназії. Тоді Марта й поселилася в Миросиних батьків.

Одноповерховий цегляний будиночок губився в заростях ліщини на Погулянці. З одного боку – Личаківський цвинтар, з другого – запущений ліс, міське звалисько і царина проституції. Знову цвинтар, цілоденне безлюддя. Марта ніби повернулась до рідної домівки. Як в дитинстві, вона ходила між могили слухати скарги, просиджувала біля священних гробівців, перекопаних польськими фашистами-пілсудчиками (поборників справедливого ладу і прах лякав), або ходила на Клепарівську гору до страчених гайдамаків, що будували кам’яницю Кампіанів. Десь у ті дні нею заволоділа нехіть до життя. Люди, що йшли на смерть, розчинилися зойками в гулі гармат і нічого не врятували, нічого не вибороли. Світ після війни став схожий на придуркуватого від пиятики діда-жебрака, який за киненого сухаря комусь випрохує в Бога нескінченні гаразди. Французький підприємець заснував у Львові фабрику жіночого одягу. Марта найнялася манекенницею. Фабрика працювала виключно для виставки, її виробів ніхто не купував. Та на виставку ходили. Порозсідаються і гомонять, що голодні французи зі смаком одягаються. Розмови: "Якби той Петрушевич уклав договір з більшовиками, не були б ми під Пілсудським", "Якби в Сараєві не вбили отого, як же його…", "Якби… Якби…", "Жовта раса хоче завоювати світ…", "У світі такі чвари і таке безглуздя…" Марті здавалося, що й усі довкола охоплені такою самою нехіттю жити. Ішов тоді дев’ятнадцятий рік, і їй було дев’ятнадцять. Потому якось нараз її оточили поклонники. Трагічний світ став смітним світом. Та, як з неба, – Юліан. Світ став серйозним. Якби Юліан не був професіональним в’язнем, може…

"Знову постукали".

Марта підвелась на лікті.

– Мамо, хтось гримає.

"Олеся. Чого, мені раптом здалося, що я в Миросі?"

– Марселла досі товчеться.

– А мені сниться, що вона раз за разом гримає в стіну.

– Прокидаючись, ти це подумала, на мить забулася, а тепер певна, що сниться.

– Не знаю…

– Спи, донечко.

– Боюся, мамо, що нам буде зле із тим чоловіком.

– Не вигадуй, спи.

– Ти сердишся…

– Не муч мене. Олеся пробурмотіла:

– Якби я знала… Вже пізно…

До свого села Марта навідалась лише раз після випуску в гімназії. Вона намагалася довести, що тітчині сподівання справдилися, що вийшла, вибилась у "вищі кола". Батько лежав хворий. Був дратівливий, оживав, коли бесіда заходила про те, як лікують печінку, нирки, зменшують тиск крові і стимулюють травлення. "Все гаразд? – запитав він, коли Марта нахилилася над ліжком. – Як здоров’я? Не скаржишся. То добре…" Він кілька разів скоса позирнув на Марту, та, здавалося, лише для певності, щоб пересвідчитися в тому, що донька стала майже такою, як йому її вимальовувала уява. Сестри повиходили заміж, зробилися дебелими молодицями, налетіли з виводками діток, нацокотали – Марта так і не запам’ятала, як котру дитину зовуть, чий в котрої чоловік. А мама не могла звикнути, що Марта – її донька, приймала з підкресленою пошаною, як малознану родичку, що розбагатіла, не знаходила, чим би пригостити, все повторювала: "Ой, осудиш таких-сяких, не вміють страві смаку дати, ні запаху… Ви там, у місті!.." Мама не могла всидіти ні хвилини. Те треба зробити, те, за все бралася, нічого до ладу не доводила, наступного дня – те ж саме, і так їй спливали тижні, місяці і літа. Село розрослося, майже сягнувши батьківської садиби. Під цвинтар знайшли ділянку в іншому місці, цей же засмоктали терни й акації. Марту охопила тривога, що дитинство її ні секунди не було реальністю, що пам’ять її завантажена вигаданими, книжними картинами. Дома вона не пробула і трьох днів. Проводжали її чемно всі члени родини, крім батька. Ішли за підводою добрий кілометр, веселі, сипали простецькі жарти, довго махали носовими хустками, перемовляючись, наче спроваджували штукаря, який дав їм кілька хвилин розради. А в неї за ними болить серце, бо в них завжди неторкана робота, недоглянуті статки.

Вона почувалась обкраденою. Були батько, рідна домівка, було село, суспільство, та вона нічого від них не взяла. Придалися впертість і тітчині гроші, щоб закінчити гімназію. Але і з гімназії вона нічого не винесла. Фах учительки початкової школи? Манна небесна! Якби самостійно, користуючись бібліотекою, не вивчила кілька мов, не прочитала мінімум Ренара, про який-небудь культурний рівень годі було б балакати. Виходить, тільки за доступ до знань (причому аж надто тенденційно відібраних) і за утриманський пайок вона повинна весь вік працювати. Навіть на жіночий розум це – рабство, бо й рабів навчали орудувати киянею: такі були державні потреби. Чому ж довкола мовчать? Чому не зведуть рахунки?..

Згодом вона сміялася з себе, та продовж кількох тижнів після поїздки додому ці роздуми одводили біль від серця. "Усім, усім, усім, – міркувала вона, – людина вкрай принижена. Життя безвтішне, як мрія про безвість".

Становисько, гонор, заслуги теж, по суті, принижують людину і її необміряну змогу. Зв’язки і стосунки підпорядковані тому, щоб пани тримали в залежності рабів…

А що каже Юліан?

"Я член суспільства, яке мені не подобається, і живу для того, щоб боротися й сіяти нові якості".

Юліан умре – і не навчиться користати і наживатися на готовому. Мабуть, по цьому легко пізнати справжнього комуніста.

"Професіональний арештант…"

Марта дотепно перехрещувала всіх знайомих, а для Юліана придумала кличку Мирося Коваль.

Намацавши під канапою томик Верлена, Марта тихцем подалася на кухню і запалила свічку.

Фантоми гарних днів весь день полум’яніли

І почали уже на спадні бронзовіть…

Не розкривайсь, душе; спокуси, не зовіть

І не торкайте струн, що в пору одбриніли…

… Літо втіхи і скрухи… Вони йшли з Юліаном високою, пружною, аж, здавалося, гіллястою, пшеницею. Крізь безкраїй лан переднівку петляла вузенька, натоптана стежечка. Вечоріло. Сонце золотом розсипалося у збіжжі.

– Таке враження, що промені вологі, – сказав Юліан. – Розчісують стебла мокрим гребінцем.

– Так хутко випадає роса…

Вони відпочивали в невеличкому сільці на Станіславщині. Їх намет синів, як волошка, в кінці занедбаного вдовиного городця над Дністром. Тепер верталися з повітового містечка, набравши припасів.

– Дивися: в балці ніби перекочуються хвилі.

– Тягне вітрець.

Перед поїздкою в село Марта підмовляла Юліана взяти шлюб і справити весілля. Юліан відмовчувався, потому сказав: "Заберімося в який-небудь хутір – і там… Весілля. Мені хочеться, щоб воно було барвистим. До біса міські бинди. Дівчата зодягнуть тебе в різнобарвні стяжки, у вишивану сорочку і кептарик до стану, в спідничку чорну, на збірках, озують у червоні румунки з високими халявками. Розумієш, наша традиційна ноша підкреслює красу людського тіла, тим паче – жіночого. Я вже бачу, як тобі уклали коси. Уклали туго, мило, довкола чистого відкритого чола; посередині – проділ, на маківці – віночок. Мабуть, ореоли стали малювати з натури, це вінок молодої, – осміхнувся він. – Знаєш що? Поїдемо до Дністра. Там звичай гуляти весілля на зеленому острівку під вербами. Ріка між зеленими горами, то тут, то там на острові – випуклі копички сіна, поміж ними столи, музики на помості, через тихе плесо снують човни з причепуреними дівчатами і чорнявими кучерявими парубками, пісні – наче сама ріка співає. Я обов’язково попрошу тебе заспівати, хоч молодій не личить бавити гостей. О, як задзвенить твій голос по долині! Зворушені селяни обступлять тебе зусібіч, і в сльозах зворушення ти прочитаєш справжню ціну людям і ціну життя. А як вечір настане – скільки-но кохань розцвіте під гнучким пахучим віттям лозини! Дівчатка за чотирнадцять вистрибуватимуть під ліхтарі від липких хлопців розчервонілі, а в очах – весь добрий світ. Мине рік, і на цьому острові не буде неділі без такої, як твоя, оказії… У житті є надзвичайно багато щирого і гідного людини. Чого минати? Отже, на Дністрі?.."

Невдовзі перед тим Юліан вернувся з Кракова переможцем, з двома університетськими дипломами (він склав іспити екстерном), і його впевненість передалася Марті, вона дивилася на нього, як на Зевса. Професор Горець-кий пророкував Юліанові кар’єру світового вченого, з огляду на його невтомність йому радили присвятитися літературній праці і йти стопами Франка; письменник-психіатр Кость Грушевич вітав його як свою, втілену в Юліанові, мрію. Словом, Юліанове ім’я було в усіх на устах. Ніхто і при гадці не мав, що внезабарі це – потенціальний державний злочинець, що бажає лиха "своєму народові". (Потому казали, що він "упав", не змігши пройти випробування славою, й сам же собі петлю зсукав).

Марті снилося весілля. Вона ледве дочекалась дня від’їзду. Та ще бридкіший за старого парубка нежонатий священик з ордену Василіан відмовився повінчати заблудлих туристів. Юліан з Мартою вирішили справити весілля без попа і без гостей.

Юліан ніс в наплечнику кілька пляшок вина, ковбасу, пряники, купив Марті на ярмарку вишивану сорочку, чорну фалдовану спідницю, румунки, кептарик, стяжки. Всю дорогу Марта дибала за ним, як на мотузці свого весілля. "Це станеться, – думала вона, – але я до могили відчуватиму, що чогось мені бракує". Юліан не розраджував її. Він вважав, що деякі повороти долі треба щиро пережити, залишаючись ощадливим, коли діло стосується дрібниць, перед якими не слід зупинятися.

… Деколи стежка ділилася на два ручаї, між якими стирчала низька порість пшениці. Але й тут хилилися додолу важкі колоски, вдаряли Марту по стегнах, ніби перестерігаючи: "Не чіпай". Які лише помисли не приходять у такі хвилини. Хочеться всього торкнутися гадкою, виявити свою любов і уважність. Понад сповитими в туман ярами на протилежному березі виплив і аж немовби шугав червонястий місяць-підповень.

Марта осміхнулась. Вона подумала: "Чому, коли зійде місяць, напрошуються спогади?" Усміхаючись, вона ступала за Юліаном і чекала…

– Місячний вечір і багаття настроюють на те, щоб щось зважувати, підсумовувати, – сказав Юліан, мовби пробуючи на слух, як струну, довколишню німість.

Марта голосно, заливчасто розсміялась.

– Що таке? Що трапилось?

Марта не сказала, чому їй смішно. Вона запитала:

– Ти запам’ятовуєш назавше цю красу?

– У цьому я – стихійна істота, – відказав Юліан. – Усе це ніби вбирається душею, додається до чогось, що вже накопичене, і утворюється своєрідне багатство.

– Колись я намагалася такі малюнки розчленувати до найменшого мазка, та в пам’яті фіксувалися лише гра кольорів і переливи контурів, і я почувала себе мало не обкраденою.

– Комплекси сприймання ще далеко не досліджені. Стефанові Балею я довіряю.

– Навколо цього прізвища стільки пліток, що я не прочитала жодного його рядочка.

– Даремно.

– Суспільному створінню не кортить до позовів справедливості, – трохи манірно промовила Марта. – Сонце настроює до праці, а місяць до мрії.

До річки вони зійшли мовчки. В долину місяць ще не зазирав, осяяний був лиш засмоктаний ліщиною скит і сріблом віддзеркалювала вода, ніби там днів таємничий світ. Сільська доріжка прискала з-під ніг пилюкою. Високі, сплетені із лозини тини нараз обірвалися, і після тунельної прохолоди вулиці на них теплом дихнула ріка.

Марта розгорнула млосним жаром наповнений намет. Тітка, якій належав городець, лишила туристам молока і пляшку гасу для ліхтарні. Вода у відрі, де стояла банка з молоком, була ще свіжа, недавно з криниці.

– Ой, яке студене і пахуче!

Марта пила молоко просто з банки, потому передала Юліанові. Він весело кумгикнув і припав до банки устами. Вони розсілися в протилежні кутки. Минулої ночі Юліан спав біля намету, а вдосвіта, коли пішов купатися, Марта швидко постелила на двох і зашнурувала отвір. Юліан дивився на язичок золотистого полум’я під склом ліхтарні, видно, не сміючи озирнутися ні на Марту, ні на завчасно влаштоване шлюбне ложе. Мартою теж все далі опановувала тривога. Не в стані здолати її, вона вийшла з намету. Небо було засіяне зорями. Над горою показувався місяць і, здавалося, пригасав, розчинявся у долині. Блакитно, неземним вогником світився куток намету, де стояла ліхтарня, темніла тінь непорушного Юліанового плеча. Марта зійшла до ріки і вмостилась на плитці. Задумавшись, вона не чула, коли Юліан поклав біля неї клуночок з вбранням. З клуночком, наче його несподівано могла загребти зливна хвиля, Марта вибігла на берег, переконавшись, що Юліан на місці – він приніс від вдовиці столик і ослінчик і примощував біля намету, – пішла переодягатися, їй ставало то смішно, то прикро, то сердилась на себе, на Юліана і на весь світ. Верталася мов тінь, не чуючи під собою ніг. Шелестіли на грудях шовкові стяжки.

Юліан не пив спиртного. Марта здивувалася, побачивши повні келехи.

– Ти вирішив затемритися на своєму весіллі, – сказала Марта, всміхаючись, їй самій уже хотілося розвіяти тоскність чекання.

Юліан розвів руками:

– Мені не вдавалося налити порівну.

Марта поцілувала його першою, і він пригорнув її; трохи похиливши на одну руку, другою обняв за стан, наче збирався кудись нести.

– Це схоже на бунт проти світу, – прошепотіла Марта.

– Ні, я гадаю, ми чинимо так, як нам мило, без сторонньої волі.

– Як ти розкішно накрив стола! Я серйозно, Юліане. Серйозно. Божественний… Село вже спить…

– За щастя, Мартусю…

– За щастя, Юліане. До дна?

– Так.

– Ой, багато.

– За щастя.

– За щастя, Юліане.

– Ти надзвичайно гарна. Надзвичайно… Цей образ…

– Не треба, – перебила його Марта. – "Колись" – нема. Є – "тепер". Не зміркуй, що я підладжуюся під твою вдачу. Це не штучно, Юліане. Так склалося… Напівжартома і аж занадто серйозно. Та я відчуваю на себе повне право…

Марта весь вечір побоювалася, чи спіймає нагоду для останньої фрази. Мирося Коваль сказала їй тихцем, що такого права не відчувала, ставши з нареченим віч-на-віч; випадкове захоплення як вихор змело її невинність. Тому-то для Марти ця фраза мала додатковий зміст. Вона запитливо поглянула на Юліана. Щось його немовби насторожило, і він очікував потупившись. "Скільки підлоти в житті, – подумала Марта, – а формул для їх заперечення не склали. Сказати о навпростець: "Я перед тобою чесна, Юліане…" Одначе навпростець несила сказати. Прозвучить – як зойк нескромної гідності. Мабуть, того, що чесність повинна сама собою розумітися. Тим часом її немає у дев’яносто із ста, і про це доводиться говорити… Миросину невинність забрав жонатий (майже всі гімназистки перший раз грішили з жонатими, юнак не вміє показати, що жадає тебе)… Юліан жде сповіді…"

– Чого ти мовчиш, Юліане?

Наче прокинувшись, він окинув її швидким поглядом і усміхнувся.

– Все гаразд. Все прекрасно.

"Якщо в тебе виникли підозри і ти вирішив: "Що ж? Нічого вже не поправиш…" – то ти скоро розчаруєшся".

Марті хотілося переконати його, що в гімназії вона жила замкнено, просиджувала над книжками або муштрувала себе, щоб стати людиною цього світу, проте не стала: забракло відваги. Згодом пересвідчилась, що небагато втратила. Нараз їй стрельнуло до голови, що Юліан, мабуть, спеціально придумав оцю втечу. "Ти викрав мене з міста, з моєї міської молодості, маючи сумніви, привіз туди, де панує непорочна краса, щоб створити ілюзію чистоти…"

– Про що ти знову замислився, Юліане?

– Я дуже довго мріяв про ці хвилини, Мартусю.

Марта в душі зітхнула: "Боже, як легко зіпсувати щастя! Видно, воно таки не має сталої межі. Кожен помисел і кожний крок – ніби кладка через прірву: схибнешся – впадеш з одного боку, не втримаєш рівноваги – полетиш з другого…"

– Ну, Мартусю? – Юліан підняв чарку.

Злегка дзенькнули келехи. Юліан тричі поцілував Марту в уста. Коли Марта пила вино, слух її уловив далекий гомін. Поклавши на столик порожній келех, вона прислухалась, мов благаючи захисту, торкнулася Юліанової руки.

– Рибалки на Дністрі, – пояснив Юліан. – Світ зайнятий власними справами, моя дружинонько. Сюди ніхто не прийде…

Глава 4

Марта задула свічку. "Він, як завжди, мав рацію. Якби ми повінчалися по-людськи, мені не давали б спокою, або теж запроторили б, або примусили зректися чоловіка".

У темряві ця думка була реальнішою, ніж удень, ставала опорою. Марта посміхнулась. "Все навиворіт. Кость Грушевич якось сказав: "Література нині нікчемна, але й вона тримається логічного курсу еволюції, тоді як життя намагаються вперти у колію вигаданих закономірностей". Претензійно, як будь-що в Грушевича, але… Здається, гримають… Чого це Марселла не спить?"

Після того, як Марселла поселилася у новій кімнаті, їх стосунки з Мартою дещо поліпшилися. Розмовляли не часто, особливо відколи забрали Юліана (Марселла про щось, видно, здогадувалася), і бесіди торочилися про Марселлиного ангорського кота і щурів, але й це вже щось означало.

Марселла безтямно любила цього мохнатого, здичавілого од старості звіра. Кіт був суворий. Його ніхто не смів ні погладити, ні посварити – він не розумів і не приймав ласки і був мстивий. Навіть коли сама господиня наближала палець до його шерстюги – він випинав шаблею хвоста і щирив зуби. Очі його спалахували дикою люттю. Але той же Барсик шанобливо проводжав господиню до трамвайної зупинки, а згодом якимось дивом здогадувався, коли вона має надійти, і йшов їй назустріч. Ходив він сквапно, наче щадив кожну мить, одною й тою самою стежкою. Ночами барабанив у ринвах, щось винюхував, вистежував, хоч до щурів у нього не було діла, наче вклав з ними умову: ви чиніть своє, я – своє.

У "покої"" самобутній і владний кіт диктував свою волю. Проте не переступав певних меж, і Марселла хвалила його за це. В такі хвилини Барсик довірливо дивився на неї, але коли-не-коли зблискували поблажливі іскорки в очах. Кіт мовби казав: "Достотні котячі мотиви вам не розгадати".

Марта зачинила кухонні двері, збираючись лягати.

– Пані Марто! – слабо покликала Марселла.

"Пані Марто!.." Дівоче прізвище Марта недолюблювала, і це, мабуть, відчували. А на Юліанове вона не мала права. Ніби змовившись, усі гукали: "Пані Марто!"

– Що, пані Марселло?

– Ой…

Марта щосили смикнула ручку, одначе двері не були зачинені. Під іконою Богоматері горіла лампада. У кімнаті не топлено, ніякого запаху, цілком здорова Марселла сиділа між подушками на широкому двоспальному ложі.

– Вибачте…

– Зайдіть, пані Марто. – Господиня бликнула розгубленим поглядом і потупилась, наче було їй соромно. – Чогось мені дуже прикро, пані Марто. Не знаю, як і пояснити.

– Ви стукали в стіну? Марселла кивнула.

– Я вирішила, що кіт бешкетує, ваш Барсик.

– Він десь запропастився, третій день не видно.

– Надибав пару, – посміхнулась Марта. "Почнемо з кота. Маленький вступ, потому я зітхну і спитаю: "Що ж трапилося, пані Марселло?" Скромний обряд доброзичливості…"

– Негідник. Щури скоро будуть вуха обгризати. Братові порадили наставити пастку, спіймати сім щурів і почепити пастку на гілляку. По тижню часу щури пожеруть один одного, лишиться найзапекліший і найвитриваліший. Тоді цього щура треба випустити – розжене ціле стадо з-під будинку.

"Боже!" – Марта внутрішньо здригнулась.

– Після неволі той щур привчиться жерти своє плем’я. "Веселий вступ!"

– Та з обійсть не рушить. Маєте безплатного вартівника.

Марселла готова була доплести ще якусь бувалицю в цьому ж роді, і Марта спитала:

– Що ж трапилося, пані Марселло? Вийшло холодно і трохи згорда.

– Не знаю, що й казати… – Марселла помовчала і сама собі заперечила: – Чому ж не знаю! То коли мусиш говорити півправди – нічого до ладу не зв’яжеш. Белебениш, як піп або як мої пани. – Видно, Марселла мала на увазі своїх недавніх хазяїв, у котрих служила покоївкою. – У брата сьогодні іменини, – вона показала пальцем на нижній поверх. Мене запросили. Брати з жінками, сестра і я. Коли я працювала в Родзісада, брати трималися зі мною сторожко. Знаєте, каретники, возять по місту іноземців, махінації з валютою… Я гадала, що вони живуть душа в душу, а тут випили, випили та як зчепилися! Той ліпше розуміє, чого біда, ні – той. Пані Марто!..

"Дарма ці заходи, – подумала Марта. – Ти була господинею, я – комірницею, тепер переступаєш межу, це до чогось зобов’язує… Навіщо?"

На Марселлиному обличчі досада й обурення. Марта ж для таких явищ давно замкнула серце. Більшість стосунків вона сприймала як мавпяче повторення книжних колізій. Посміхнувшись, вона сказала:

– Через неволю, пані Марселло, і бегемоти не розмножуються. Ви хочете, щоб це життя не відбивалося на людях.

Марселла втомлено зітхнула. Та, видно, в її душі виникла якась гребля, яка не дала їй вернутися до звичного похмурого стану. Марта вважала, що це – так само спосіб захисту. Вся активність сучасних людей зводиться до неприйняття більшої частини того, чим наповнена дійсність. Це, здається, теж що-небудь означає.

Марселлин голос затремтів.

– Братів мені жаль. – Вона зіщулилась, обличчя облягла страдницька тінь. Та ненадовго. Раптом воно стало суворим і злим. – Не жаль мені нікого в світі. Я взагалі людей ненавиджу. І скажу правду, пані Марто: отаких, як ви, – всім єством. Ваша міна: Я все розумію, я вже це бачила або чула про це" – доводить мене до несамовитості. Мені хочеться вигнати вас з помешкання на вулицю, хоч іде зима і ви з дитиною. Така я, пані Марто. Ви гадаєте, що своєю чистотою і неприступністю врятуєте народ?..

Марта нервово перебирала тороки шалі. Марселла, либонь, помітила, що комірниця ось-ось зірветься, і пробурмотіла:

– Виходить, що я вас покликала, аби злість зігнати. Ні, пані Марто. Мені досить кількох слів полковника Родзісада про таких, як ви. Вам відомо, що полковник Родзісад – начальник секретної служби? Авжеж відомо. Ну, то сказав про вас ось що: "Їм дозвольте домагатися рідної мови чи православного Бога – і вони довіку не згадають, що в них нема держави". Будьте собі горді і неприступні, я вас ніколи не потурбую, але сьогодні мені так прикро, що хоча б кіт, цей бісів виродок, нагодився – і йому б вилила скаргу. Пані Марто!..

Вона впала лицем на подушку і заплакала.

Потім, далеко потім, бо ніч ця здалася Марті не стільки химерною, як довгою, коли спало місто, заснув вокзал і вмерли дороги, перед нею відкрилась прірва, що зветься людським життям. І постало на весь моторошний, карколомний безмір мотовисько причетних до нього злочинів, бо кожне життя, – подумала про себе, – це теж ступінь, після якого немає вороття всім можливим відносинам по всій землі. Можна це сказати м’якше, можна гостріше, можна з розвагою сильної і яснозорої натури, але це так: зло ніколи не мало однини.

Розповідаючи, Марселла чогось ні разу не підвела на Марту очей.

Моя мама була служницею священика. Батька брали на якусь війну при Австрії, і він вернувся інвалідом. У селі навіть діти знали, що я донька отця Новачука.

Ми мешкали в глиняній хатчині. Священиків будинок, шпихліри, конюшня, сушарні, пасіка, олійня і млин – все трималося купки, плуталося ланцюгом по обривистому березі річки, можна було пройти з дверей у двері із попівських хоромів аж до нашої халабуди, мама усім тим правила, доглядала, наче своє, ми її бачили, як гостю. Завжди ходила причепурена і нас одягала краще, ніж вбиралися у селі. Скрути не звідали. Довкола голод (град виб’є, чи не зійде, чи спека спалить поля), а в нас і м’ясо, і білий хліб. Правда, батько того всього цурався, днював і ночував у стельмахарні, та ніхто з нас цим не побивався. Тепер мене часом смокче коло серця, як згадаю того зчорнілого від смутку чоловіка.

Моя мама була чимось схожа на вас, пані Марто. Отак трималася з гонором, така ж усмішка-посміх, ніби знала таємницю таємниць. Та ви, певне, не вірите в Бога, а вона була дуже набожна.

"Скільки разів прочитала "Отче наш"? Тільки три? І що – в язичку кістка зламалася чи мозоль натерла? Дивись мені, дівко!.."

Найбільше мене пильнувала і школила. В церкві я вистоювала перед самим вівтарем, збирала пожертвування замість старости, щомісяця – на сповідь. У моєму мізку панував Бог і… мій батько, отець Новачук.

Я торік їздила до Погорілівки – село наше колись дощенту спалили татари, того й назва така. Цвіли яблуні, довкіл аж синьо від китиць бузку. Кущі стрижені під лінію, а я їх пам’ятаю як справжнісінький ліс. З них, причаївшись під галузками, я визирала свого рідного Новачука. Він, бувало, і в той бік не гляне, а я навмисне топчуся поблизу, ловлю кожний його рух. Думала про нього днями і ночами, бачила його невідступно… Ви дуже любили батька, пані Марто? Я деколи думаю, що жодна дитина так не любила батька, як я. А десь із десяти літ перестала лізти йому перед очі. Мені здавалося, що я нагадаю йому про себе потайною любов’ю. Він мусить відчути, як я страждаю без його прихильності, гадала собі. Мене не треба було навертати на розум, що він навіть перед смертю буде соромитися неотесаної, безграмотної доньки. Я нишком навчилася письма, мені пощастило вкрасти в священиковому столі книжку, і я прочитала її разів сто. Ту книжку написав Джонатан Свіфт, теж начебто слуга Бога. Я і нині можу переказати рядок за рядком від початку і до кінця. Ось вона, на столі. Часом заново перечитую…

Якось я сховалася в церкві між лавками після відправи. Я сподівалася, що таки вмолю Бога і мій батько признає мене і зігріє ласкою. Дві ночі передриготіла з моторошними шерехами в замкненій церкві. Вдень молилася, та, коли темніло й увижалися тіні мерців по закутинах, було не до молитов. Я кликала і кликала отця-батька, щоб визволив мене.

Запаморочилося в голові, я непритомніла. Раптом кленцнула колодка. Отець Новачук розмашисто пройшов до захристії, запалив свічку і рипучими сходами піднявся на хори. Ноги в мене ніби скам’яніли, та я все-таки пробралася на хори і причаїлась під спертими до стіни старими хоругвами. Отець Новачук читав якогось листа. Так зблизька я ще його ніколи не бачила. Гладко причесане чорне волосся, високе чоло, ніби стягнені глибокою зморшкою круті дуги брів. Коли він переставав читати і впадав у задуму, очі його виражали глибоко захований у серці біль. Здавалося, він розкаюється в чомусь, та вже незмога будь-що змінити. Знеможені від прикрості уста не розімкнулися навіть тоді, як він раз за разом зітхнув.

Мабуть, я вийшла б зі схованки, та на хори став підніматися якийсь чоловік. Він за руку привітався з батьком і показав пальцем на листа: "Як? – "Добре", – відповів отець Новачук.

Того чоловіка я перший раз бачила. Вони довго розмовляли, про що – нема рації розповідати, та й не все я тоді втямкувала, зате отець Новачук піднісся в моїх очах до могутнього посланця якихось невідомих сил, що ночами скликає на таємні розмови своїх спільників.

Мама ніколи не захопила мене в хвилини підглядання за отцем Новачуком, але про щось здогадувалася і не давала мені спокою. Іди туди, принеси те, подай… Я звихалася з досвітку до опівночі. Я відчула, що мама мене ненавидить. Вона цього не показувала, то була стримана, вишколена жінка. Та вже коли я підбула, сімнадцять, вісімнадцятий, коли я відкрила, що гарна з себе, бувало, оглянуся раптом, а мама проводжає мене таким недобрим поглядом!..

Марселла була років на три старша за Марту. Налита тілом, з пишними грудьми, приємна обличчям жінка. Лиш у лінії міцно, по-чернечому стулених губ було щось таке, що відштовхувало. Може, до цього призначилися нервові напади, про які Марта чула під час Марселлиних перемовок з сестрою. Якось, проводжаючи гостю, Марселла зітхнула: "Ой, боюся. Не дай Господи, параліч скує". Сестра її зацитькала, та швидше для того, щоб самій бути спокійною.

Коли ще вони мешкали в одній кімнаті, якось Марселла вночі попросила Марту відтерти їй одубілі ноги. Марту пронизав холодний струм, коли вона торкнулася Марселлиної голінки. Вона досі відчувала на кінчиках пальців ту крижану непорушність. У Марти пробудилась іскорка жалю до цієї жінки.

"Може, через страх окалічіти вона така невблаганна? – подумала собі. – Вона повинна б бути вдячною, Юліан набив немало мозолів, споруджуючи їй "покій". Чи боїться, що приємна з себе дамочка стане свідком її нещастя? Марселлина сестра за мідяки працює на паперовій фабриці. Чи не хоче Марселла взяти її до себе, щоб мати поруч близьку людину?.."

– О, коли мені було вісімнадцять, на мене задивлялися! – сказала Марселла після паузи і навіть осміхнулася. – Сусідки раяли женихів, та мама відмовчувалась. Хлопцям заповіла дорогу до хати, і я лишалася в темній цноті аж до того самого вечора, як…

Тепер Марселла заніміла надовго, ковтаючи сльози, намагаючись зовладати з тремтячими губами.

Не знаю, чи завважили ви, пані Марто, хлопчиська, що часто стовбичить під штахетами. Років йому шістнадцять-сімнадцять. Майже дівоче личко, ластовиння, зухвалі очі. Намагається щезнути, коли виходжу з дому. Чого воно лазить? Я проти нього – стара. Плентається… Я, здається, ниділа з розпуки, коли на мене не звертав уваги отець Новачук, а воно – веселе. Що це таке, пані Марто? Могла б подумати, що ходить вашими слідами. Але він тут з’явився до вас. Стежить за кимось? Ні, бо він тут плентався, коли я працювала в начальника секретної служби і була поза підозрінням. Що це, пані Марто? Любов? Може таке бути? Я в такому віці тільки-но здогадувалася про дещо. А зрозуміла що до чого аж того дня, як забаламкала на хресті якимись чужими, ніби виваженими ногами… Ви втомлені, я вас мордую… Ще кілька хвилин, пані Марто.

Коли я заходжу до вашої кімнати, пані Марто, я втуплююсь у ваш, як ви кажете, "фаетон" і бачу на купі шафу, сервант, виджу все таким, яке воно було перше. Отак би я хотіла побачити світ заново. Маю якісь гроші, кам’яницю, а життя – нема, перед моїми очима – брудне звалисько. Може, того я не можу почувати себе нормально в стосунках з чоловіками. Вибачте… Я наглію. Я хочу, щоб мене брали силоміць, рвали тіло, краяли мотуззям. Але я не доказала вам, як таки знайшла рідного батька. Тільки принесіть мені, пані Марто, холодної водички.

На раптове світло засидженої мухами жарівки уздовж стіни мовби посхоплювалися з поличок пляшки з мікстурами, банки, коробки, грілки, губки. До носа вдарив гострий запах якогось відвару.

Марта ніколи не бувала в Марселлиній кухні, її здивувало, що Марселла обходилась без начиння. Горщик, миска, горнятко, ложка і виделка, уламок ножа, вищерблена чарка. Все займало краєчок застеленої газетою плити. Ні столика, ні табурета, відро – у віконній ніші, на стіні – величезна балія, і повен кут, цілий стіжок, старих калош, ступанців, валянок і чорних пожмаканих котом панчіх.

Марта зачерпнула води і швидко вимкнула світло, наче підглянула щось сороміцьке. Вона не могла повірити, що одна людина за один рік зносила стільки взуття.

Марселла, стоячи на ліжку, підливала до лампади товщу.

– О, дякую. Я набираю на ніч повну карафку води, але вона вже степліла.

Перед Мартиними очима ще стирчала гора Марселлиного взуття. Вона сприймала Марселлу підсвідомістю, як гру актора у виставі, на яку запросили в знак примирення.

– Потому наберете мені ще свіжої.

"Коли в людині вбити волю до життя, вона переселяється у фантазію, в підпільний світ. Коли народові нав’язують абсурдні порядки, він непомітно створює державу в державі. Людина і антилюдина, сім’я і антисім’я, суспільство і антисуспільство… Юліан сприймає все це розумом. Горе тому, в кого чутливе серце… Можливо, це дивовижне "анти" покликане еволюцією? Нас" все-таки не влаштовує "підпілля". Одібравши туди все, що нам до душі, ми рано чи пізно знаходимо нагоду зробити ілюзію дійсністю. Марселла вирішила "висповідатися". Вона жадає збутися своєї тіні…"

Отець Новачук несподівано занеміг. Мама ходила нудна і сердита. Ночувала в попівських покоях. Того року випав глибокий сніг. Ідеш стежечкою між мурами снігу, над головою хриплять вітри. Якось вранці небо нараз зжовкло. Сніг припав товстим шаром пилюки: казали, що десь у степах буревій стриже землю. Пилюка просочувалась крізь найменші щілини, липла до тіла, шкрумтіла на зубах. Сподівалися неврожаю, чекали війни. В церкві не правилося. Люди сходилися щонеділі на проборство, стояли гуртами під тинами і гомоніли про всілякі нещастя.

Вночі ураган перекинув конюшню. Я носила повну голову жахів і подумала, що почалась війна. Загуркотіло, дах шпурнуло в річку. Я метнулась за мамою. Розшукала в комірці: вона спала на ослоні не роздягнувшись, сінник замість подушки, і кожух – замість ковдри. Моя мама, як жебрачка, валялась у комірці, стерегла попівське добро. Я тихесенько обійшла покої. Отця Новачука не було дома. Отже, брехня, що він нездужає.

Свята і неділі, коли в церкві не правилося, повторювалися все частіше. Навесні в отця Новачука гостювали якісь люди, потому кілька осіб стало жити постійно. Він був веселий і привітний. Я допомагала мамі куховарити. Він зчаста позирав на мене, і я мало не квилила від щастя. Нараз завжди гамірні покої стихли. Я подивилась у вікно. Поліцаї…

Трус, людей, що перебували в священика, заарештували, його самого побили. Це сталося в суботу. Вранці в неділю отець Новачук з синцями під очима відімкнув церкву. В один мент зійшлося все село. В церкві стиск, ніде голці впасти. Він піднявся на амвон. Боже, як він промовляв!.. Катари, пані Марто… Ви чули про такий народ? Так, жили десь у Франції. Катари… Це слово стільки літ дзвенить у мені, що мені здається, ніби я народилася з ним… Отець Новачук сам на себе не схожий, і голос інакше звучить. "Світ існує вічно, він не має ні початку, ні кінця…" Пані Марто, подайте мені молитовник. Ось його проповідь записана. "Земля не могла бути створена Богом, бо це означало б, що Бог створив порочне… О, якби ви послухали, пані Марто! "Хрест не символ віри, а знаряддя катувань". Боже, як це було сказано! Як це потрясло всіх, приголомшило. Я впала на коліна і заплакала. Прочитайте, будь ласка. Тільки – про себе.

Марта перебігла очима конспект проповіді. У гімназії поширювався таємний лист про трагедію катарів. Марта ще пам’ятала фразу, яка її тоді сколихнула, але згодом випорожніла і лишилася беззмістовним зрощенням: "Ми вірні законові кохання і добра, тоді як святителі погрузли в розкошах і розпусті".

Любов, праця, віра в земну справедливість… Отець Новачук сумлінно охарактеризував звичай і побут катарів… Зграя хрестоносців, зграя злодіїв (ідеологічні наїзди завжди ведуться за участю темних сил) продовж шістдесяти років плюндрували непокірних. Здолали, та катари знову збунтувалися. Криваві зброярі Христа вбивають кожного другого, та марно, катари не схиляють голів.

Грабунки, пожежі, смерть. Ґвалтують жінок і дівчаток, ріжуть паси на тілі… Після багатолітньої різанини частина катарів пристала до найсвятішої Римської церкви. Але й цих тлумлять. "Святий отче, – звертаються до посланця Папи. – Як відрізнити вірних катарів од невірних?" Легат, смердюча воша, відрік: "Усіх убивайте. Бог своїх упізнає…"

У церкві Святого Назарія стікають кров’ю сім тисяч пошматованих людських тіл. Горить місто. Стогін між руїнами фортець. Ще лишився Монсегюр. Сюди зібралися філософи і вчителі, будівничі, лікарі й астрономи. Люди, що становлять голову народу, але які не вміють орудувати мечем. На захисті їх – тільки сто воїнів. Одначе десять тисяч опанцерованих хрестоносців не можуть взяти Монсегюр протягом цілого року. Та ось добили останніх воїнів, тим, хто лишився за мурами, святі отці пропонують зректися віри, порушивши основний її заповіт, – пролити невинну кров, нехай навіть собачу. Під фортецею розвели величезне багаття, на якому живцем згорять ті, хто не зречеться вітчизни. В присмерку двісті п’ятдесят сім чоловіків і жінок, які уціліли після довгої облоги, урочисто сходять під мури фортеці і тінь за тінню зникають у полум’ї. Ні стогонів, ні прокльонів…

– Отець Новачук, ваш батько, зрікся сану? – запитала Марта.

– Він зневірився. Його заарештували б, та доки отримали дозвіл митрополита… За ним приїхали через два дні.

– Він пішов з села?

– Так. Ще був на вечірні, але вже не правив: попрощався з людьми, сказав, що в людей, які в щось здатні вірити, нема половинчастого виходу. Він сказав: "Я думаю, що згодом ви без сорому будете згадувати священика, який вирішив служити людям на засадах непідробної істини". Я наздогнала його в полі. Він простував через лан з мішком через плече, в звичайній куртці і в солом’яному капелюсі. Я покликала його. Він зупинився, постояв, тоді рушив до мене. Очі його були спокійні, та, коли він пригорнув мене до грудей і промовив: "Прости, донечко", – на них набігли сльози.

– Ви більше не зустрічалися?

– Я хотіла його підпровадити. "Не будеш боятися? Смеркає…" Я скрикнула: Тату!" Він згорбився і опустив додолу мішок. Добув оці аркуші, свою останню проповідь, вклав мені до руки… Десь пропав, пані Марто…

Після паузи Марселла осміхнулась.

– Такі ось мої ночі. Обкладуся подушками, щоб ніде не муляло, щоб ніщо не заважало, і – блимає лампада, а я перебираю в гадках, як кульки вервиці, день за днем. Сто літ мені, пані Марто? Стара, немічна?.. Та лиш пора втішатися здоров’ям і силою, кохати і пестити діток. Часом увижається, що відпустив мені Бог, та забрав світ. По сусідству з сестрою мешкала донька австрійського депутата Вістуна. Вчащав до неї якийсь чоловік чи парубок. Якось ми стояли з сестрою в коридорі і незумисне почули його, оповідку про дуже ментрежну і приємну сільську дівчину, яка мріяла про щастя. Щось схоже і в мене виснилося. Бачу себе, пані Марто, в полі з серпом. За мною – ряди кіп, стерня така низька, що ящірка не сміє визирнути, покрикую на шибеника: "Сиди камінчиком, бо ноги поколеш, і пильнуй дитину". Воно пріє в пелюшках. Кладу на полукіпок ще сніп жита, але тінь така коротка!.. Зіпріло, смокче собі крізь сон кінчик язика, ніби розуміє, що треба забутися і стерпіти духоту, бо колос сиплеться. Даю хлопцеві галузку: "Одганяй мух від дитини". Чоловік – лиш сорочка ген-ген біліє, тне косою попри межу. А тоді й ніч. Малій даю грудь, чоловік вкладає хлопця на сніпках. Слава Богу, місячно. Малі поснули. Кроплю водою сніп, в’яжу перевесла. Чоловік тим часом згортає покоси. Сміюся! Прив’яв він за день на спекоті. Ну-ну!.. В задумі дивиться на сиве поле, ніби прислухається. Ні, чекає. Мене… Такий натомлений, розморений, що сам не зачепить. Підкрадаюся, обхоплюю широкі, мокрі від поту, гарячі плечі. Руки його оживають… Я безсоромна, пані Марто?.. Даю йому повернутися лицем, і він регоче. Я сильна тілом, тримаю міцно. Але вже мені його не здужати. Котимося покосами, тільки місяць – вистрибнув з одного боку, впав з другого… Лице моє на розхристаних чоловікових грудях. Він дихає важко і сміється. І я заходжуся. Потому тримаю його… Як надію, як неторканне багатство… Знову шкиргинькає коса. Я в’яжу снопи, а вони тугі, як діти… Ой пані Марто! Замість цього німієш з огиди до себе, бо з тебе вилущили жіночу ласкавість і навчили відкривати серце, коли в тіло впинаються пазурі. Ви стомилися, пані Марто. Сердешна моя!

– У мене безсоння.

– Але, може, ще засвітає земля, пані Марто? Марта не озвалась. Що вона могла сказати? Що вона навчилася бачити світ у невигойних ранах? Що вона напевно знає: руйнуючи – анічогісінько не збудувати. Що гімназія зґвалтувала їй розум примарою благоденства у новій, справедливій Польщі Пілсудського та компанії? Таки жадаючи добра, вона мимоволі вслухається в базікання, і помимо її волі з нею повторюється акт зґвалтування, хоч, можливо, це вже не "передбачається" ззовні? Засвітає земля!.. Людина – суспільне звірятко, що годує себе ілюзіями…

Марті стало нестерпно важко. Юліан переконаний, що тримає кілька десятків однодумців у напрузі свого сумління. А їй бракує слова розради для цієї нещасної. Зрештою, і Юліанові несолодко. Скаржився, що зберуться (а зійтися можна хіба в ресторані чи кав’ярні), вип’ють про око. Далі хильнуть, щоб зійшло одкровення, тоді починається: "Іван, Петро, я, ти, він, вона, воно…" Один одного підозріває, добалакаються до того, що всі шпики. Цих людей уже нічим не підтримати. Звісно – чужаки на відібраній землі.

Як розраяти Марселлу? Вона ніколи не почуватиме себе в житті як удома. Забутися, злегковажити, кинутися в міраж не дасть їй остання батькова проповідь. Боже! Якщо навіть хвилинами не приходить почуття святості твого існування, якщо про це лиш коли-не-коли нагадують підпільні струми інтуїції – то як жити?!

– Мене катував розпач, коли я не могла добутися до батькової уваги, – мовила Марселла з жалісною усмішкою, мовби глузуючи з себе. – Але доля змилосердилася, я знайшла батька. Нехай це була тільки мить, але вона мене тримала багато років. Аж до того дня, як це сталося…

– Хто то був? Німці, поляки? Марселла сумно похилила голову.

– ми не станемо друзями, пані Марто. – Вона пильно глянула на Марту і додала: – Не лише того, що ви – освічена, для чогось живете… Вибачте, ви з Юліаном у шлюбі?

– Ні, – відповіла Марта.

– А я католичка, і це мене шокує. Але й не через це ми залишимося наймачкою і винаймачкою. Я недобра, це вдача, сьогодні ми побалакаємо, як сестри, а завтра я не пущу вас на поріг. Ви – не виняток. Я і братів муштрую… Знаю, Юліан – революціонер!.. Слово це якесь криваве… Якби я могла бути сердечнішою. Я – потвора. Я ненавиджу людей… Розказати, пані Марто?

– Виходить, відкладати не варто, – посміхнулась Марта. – Ще одного такого випадку може не трапитися.

– Ні, я вас, мабуть, не виселю. Та не подумайте, що звільню душу – і стане легше. Я католичка, вірю в Христа, але і сповідь не дає зцілення. Стаю перед сповідальнею на коліна з надією, ось заради цієї надії і ходжу. Сьогодні я покликала вас того, що мене затлумило. Прочитала батькову проповідь – і не відчула хвилювання. Я стежила за вашим обличчям, коли ви читали. Спасибі, ви вернули мені те, що, як мені здалося, я згубила, втратила назавше. Більше ви мені не потрібні. Мені однаково, що будете думати, та, може, після цієї розмови ви зробите скидку… Може, це придасться вам? Мусите зрозуміти, що від людей мені нічого не треба і ніщо я на щирість не прийму. Все людське не має ціни. Хотілося б жити, але життя не виджу, бо довкола люди. Життя вже ніхто не поправить. Навпаки, спробами поправити його накоюють ще більше зла. Чи так я все сказала? Ви не вважаєте мене неосудною, пані Марто? Слава Богу! Тоді ще про один карб.

Галлер[85] захопив Львів. Через наше село відступали так звані "усуси"[86]. По два, по одному в день, нарешті втишилося, потому село зайняли галлерівці. Від їхали і вони. Раз на тиждень проскакають патрулі. Але, кажуть, то там, то в іншому місці явився, як вовкулака, зарослий, голодний стрілець, одібрав полуденок, зняв чоботи… Смеркається – двері на запори, до воріт – собак. Паніка. А стояли стрільці в кожній хаті, коли тримали залізницю з Перемишля. Тоді ніхто їх не боявся.

Тоді я служила куховаркою в президентській резиденції. В останні тижні радилися дні і ночі, хитрували, доки не перегравали самі себе. Президент хотів лагодити справи з чиновнею – чи не смів брати всієї відповідальності на себе, чи розгубився, – але паломництво не припинялося, ми з помічницею чаділи на кухні; нелегка річ нагодувати таку череду.

Звалило мене з ніг, занедужала. Приходжу через три дні – еге, лиш вітер ганяє папери між стільцями. Подалася в село. Добилася якраз на паніку перед здичавілими стрільцями. Минув тиждень, вночі хтось шкрябає шибку. Сестра – в крик, брати – на горище, батько причаївся з сокирою під дверима. Відчинила. Стрілець. Волочиться за ним карабін, ледве пересуває ноги. Каже, що він один з тих, які колись перебували в отця Новачука, відсидів у концентраційному таборі в Талергофі, воював за Габсбургів з росіянами, здався у полон і на російському боці воював з німцями, а після того, як перехворів тифом, пішов зі стрільцями. Проситься переночувати.

Мама без життя застигла біля печі. Я нагодувала його, вибрала момент – спитала, чи не знає, що сталося з отцем Новачуком. Кажу: "Може, що-небудь чули про отця Новачука? Мама при тому зблідла як крейда. Стрілець відповів, що отець Новачук нібито на Великій Україні.

Домовилися, що проведу його до міста, буде легше згубитися поміж людьми. З комендантом президентської резиденції сховали його на горищі недогорілої кам’янички. Відтак комендант питає: "Як маєшся? Чи не пішла б служанкою до одного польського начальника? Треба, – каже, – щоб наші люди всюди мали вступ". Так я стала покоївкою в коменданта Родзісада, а внезабарі полковника призначили начальником секретної служби.

Якось вертаюся з ярмарку – під стіною королівського арсеналу приперли сидячого, з таблицею на грудях, скривавленого забитого стрільця, якого ми з комендантом ховали на горищі. З того дня пішло і мені, як би хто наворожив. Запалення легенів, полковник звелів вістовому одвезти мене до родичів, коли ви борюкалась…

Перед дверима занявчав кіт. Марта впустила його до кімнати. Марселла дивилася просто себе безтямним поглядом, ні на що не реагуючи.

– Але ж у тебе лапки брудні. Дивися, як наслідив.

Кіт понюхав кінець перини, що звисав з ліжка, і, наче переконавшись, що все гаразд, підігнув під себе хвоста і замурликав.

На голій стіні висіла фотокартка усміхненої шляхтянки. Опершись на локіть, вона лежала на килимі. На ній була коротенька шлярована сукня. Тінь різьбила тонке стегно і вугласте колінце.

– Гелена, дружина полковника, – зненацька озвалася Марселла. – Полковник кликав її Ляля.

"Ця жінка грає тільки себе; вона себе знає, не соромиться і не стримується. Простосердя – дар Божий".

– Нова посада вимотала полковника, постарів за одне літо. Лялечка знюшкалася з майором Ренетом, Родзісадовим заступником. Ренет стежить за полковником…

"Юліан каже, що традиція живе в шкурі хамелеона. На трупі Габсбурзької імперії виникли держави, що успадкували всі її вади (правда, вади нині називають проблемами). Бетховен говорив про шпигунські звичаї Дунайської імперії: "Все довкола нас примушує людину замовкнути".

– Ми з Лялечкою – ровесниці. Це післяшлюбна фотографія. Зрештою, пани довго молодими тримаються. Цить, розмуркотівся! – гримнула Марселла на кота.

– Де вони мешкають? – спитала Марта.

– Де панство – довколо ратуші.

"Колись на Ринковій площі мітингували, зводили барикади. Останню демонстрацію розстріляли минулого року. Тепер кам’яниці довкола ратуші заселили вельможі і на площу вступяють зніченою ходою навіть ті, хто лише чув про розправу".

– Блощичні розкоші…

– Родзісад мешкає в Чорній кам’яниці.

"Пліткують, перешіптуються, щось пописують, складають доноси і гніваються, коли скажеш, що не мають людської гідності. А чого ви варті? Лиш того, щоб продатися на м’ясо поліцейським псам. Цим би ви принесли більше користі народові. Принаймні в крамничках продавали б яловичину, що йде на собачі пайки…"

– Пані Марто, – Марселла поклала на Мартину руку свою. – Ви мене слухаєте? Кажу – я в коханні була неосвічена. Робота вбивала в мені цю цікавість. Часом щось наче присниться: якась опановує млість, солодко заб’ється серце… Я не тямила, що мене можна жадати ще за що-небудь, опріч того, що я вмію вести господарство. Вірите? Я вже дещо виділа і знаю. Хвалена неторканість – справжнісіньке паскудство. Дівку мнуть вуйки чи брати, а для загалу вона – свята. Жінка пнеться з чоловіком, нишком її голубить родич, вона оббріхує чоловіка перед чужими, плаче гіркими сльозами – і її жаліють (жалюгідність приймають за святість)… Мені було двадцять два роки, чиста перед Богом, перед людьми і перед собою, як Дух Святий, я мало не заподіяла собі смерть, коли полковник несподівано чмокнув мене в щоку…

Хвороба перебігла мої наміри. В мами я пролежала кілька днів. Вертаюся до Львова перед вечором. Нараз кінський тупіт. Верхівці промчали мимо, відтак повернули назад. Я опинилася між сідлами. Сапають коні, сапають вершники. "Jaka dziewczyna!"[87] Одного я відштовхнула, вихопилася з-поміж коней, та жовніри спішилися… Вони б не заволоділи мною, хоч їх було чотири. Капітан Ренет – він ходив ще в капітанах – гукнув: Przywiązać do krzyża diablice![88] На межі – дерев’яний хрест, які ставили проти чуми, війни чи на спомин про наглу смерть. Прив’язали пасками руки до поперечок, розп’яли… Я була при повній свідомості. Затих тупіт копит. Навколо мене смердить горілка. Падає нічна вільгість – ще нудніше тхне. Досвіта зиркнула додолу, на запнуту за пояс спідницю; вітер куйовдив тороки порваної, закривавленої сорочки. Я себе зненавиділа за те, що жінка. Ненависть… Смикалася, смикалася, розп’ята, нарешті сягнула ногами землі, виповзла з ремінних петель, та рук не визволю. Мордувалася, доки не виважила, не завдала собі хреста і понесла його до полковникових казарм, стала перед стіною солдатів. Полковник промовляв до них, глип на мене – і рука за револьвер. Та вояки розреготалися. Ренет теж сміявся… Того ж таки вечора полковник зайшов на кухню. Лялечка вже спала. Сів поруч на лаву, пригорнув, поцілував… Я стала його коханкою. Він накидався на мене, як хижак, не мовлячи ні слова. Це тривало донедавна. Полковник застав Лялечку з Ренетом за нескромним заняттям. Щось в ньому переломилося, і мене відправили. Подарував цю кам’яничку… Я не піду в монастир, пані Марто. Але я боюся, що є на світі любов, прихильність, добра і ласкава чоловіча ніжність. Я їх боюся, як пекла. Я хочу, щоб мене брали силою, шпурляли на підлогу і з хрипом шматували зубами мої груди, били за втому по лиці… Ідіть уже, пані Марто. Йдіть спати…

Глава 5

– Привіт!

– Дай Боже! – Не дивлячись, Найда помахав рукою, дописав речення і гукнув: – Алло, лисичко! Є новини.

Співробітники газети щойно сходилися.

– Цікаві?

– Пальчики обсмокчеш. Свид полаявся з "розвідкою".

– З Полянським?!

– Хтось когось з’їсть.

– Так, – погодилась Марта. – Будуть жертви. Якось дивно посміхнувшись, Найда повідомив, що сьогодні вранці в нього одібрали годинника.

– Ватага отакенних! – Найда торкнувся пальцями горішньої віконної рами. – Стиснули… А як одягнені! "Пане, ви не запізнюєтеся на роботу? Ні? І ніколи не запізнюєтеся? То навіщо вам машинка? Цей пан свою загубив. – Розреготалися. – Пильно біг і не мав часу шукати. Оддайте годинник, вельми вдячні…" Не ходи досвітками на вокзал.

Наспівуючи, Найда зачимчикував до свого столика.

– Пані Чорнеза, вас запрошує редактор. Неприємні в мене функції… – посміхнулася секретарка.

– Я колись запущу у вас чорнилкою, – теж осміхнулась Марта.

У Свида були відвідувачі. В патлатому літньому чоловікові з блідим обличчям і козацькими вусами Марта впізнала Костя Грушевича. Крім нього – композитор Павло Ганиш і художник Олекса Чорнота. Полянський, ніби нічого не трапилося, сидів, пахкаючи цигаркою, на звичному місці під вікном. Ганиш уступив Марті стільця.

– Марта Чорнеза, – відрекомендував її Свид.

– О, дуже приємно, – з ввічливістю випущеного з тюрми інтелігента поквапився Грушевич. І повів річ. – Я буду говорити коротко, панове. За кордоном поширюються чутки про повну деукраїнізацію наших шкіл. Дехто з прудких галичан уже носиться з проектами відродження так званих рідних шкіл[89]. Якісь люди рушили в села за добровільними датками. В письменницьких колах і серед духівництва виникло міркування, що це передчасні заходи, якщо не шкідливі: чи не викличуть репресій?.. Треба, мабуть, спростувати думку про потребу рідних шкіл. Правда, ніхто з нас не має стільки часу, щоб власноруч написати відповідну… легкостравну відозву. Од "Народної долі" пан Свид рекомендує нам підмогу в особі пані Марти. – Грушевич адресував Марті поклін з усмішкою. – Якщо ви згодні, пані Мартусю, просимо в середу вранці прибути до митрополичої резиденції.

Марта позирнула на Свида. Той кивнув, сказавши:

– Домовилися. Отже, товариство, прошу вибачити, я вас покидаю.

Свид вискочив, лишивши Марту ні в сих ні в тих. Запала незручна мовчанка. Полянський немовби насолоджувався нею, дивлячись просто себе усміхненими очима. Запалив цигарку, простягнув пачку письменникові, але той відмовився, і Полянський поклав цигарки до кишені.

– Негода, – промовив він, силувано зітхнувши, напівсерйозно, напівглумливо.

– "Сільський господар" пише, що дощі перепадатимуть до середини грудня, – сказала Марта.

– Ніколи не почуваю себе так погано, як восени, – озвався Грушевич. – Несила написати сторінку. Може, це й добре. Декотрі мої собраття вважають, що треба себе примушувати до щоденної праці. У мене це не виходить.

Він ще розповів кілька анекдотів про письменників, і на цьому візит "діячів" закінчився. Полянський випровадив їх за двері і запросив Марту сісти.

– Ви не раді, бачу.

– Готова затанцювати, – сказала Марта з іронією.

– Вони мають деяку рацію, Мартусю.

– Навіть!

– Коли я поясню свою думку, ви здивуєтеся і заперечите мій розвідницький хист. Проте я розтлумачу її вам. Деукраїнізація проводиться за планом створення санітарного кордону з червоною Росією. Чимось перешкодити – лиш одна можливість: розпочати кампанію про те, що її немає, що це брехня, як намагалися спровокувати на це Товариство білоруської школи[90]. Ось все, що я мав сказати. Як бачите, мій фах не відкидає таких засобів, як одвертість. Можна б умовкнути, але кортить похвалитися. Розвідники – гостріші політики, ніж державні мужі. Ми мусимо аналізувати все. Розумієте, пані Марто, – все! Інакше розвідник провалюється і його чекають жахливі неприємності. В гіршому разі – смерть, в ліпшому – довічне ув’язнення разом з таємницями, які він знає. Можуть бути поодинокі винятки. Розвідник, що чимось себе видав, дає підписку, і його відпускають. Це різновид смерті. Розвідника готують десять, п’ятнадцять років, він володіє добрим десятком мов, кільканадцятьма професіями. Та чим лише його не напихають! Виникає така конституція людини, яку слід знищувати хоча б тому, що вона нездатна без діла існувати і стане працювати самостійно не на користь своїх господарів. Звичайно, мовиться про розвідників, а не шпиків. Вам не треба знати, кому я завдячую життям, але мене лишили з умовою, що я займуся журналістикою: я їх переконав, що завжди мріяв про цю роботу, люблю щось розплутувати, вигадувати, перевіряти версії, заплутувати… – Полянський засміявся. – Після провалу розвідника намагається вбити сама дійсність, весь стрій людських стосунків. Та я так уже розмалював вам свою професію, що ви й ворога відрадите від неї. Між іншим, поневоленим країнам розвідники потрібні передовсім.

– Ви були в Росії? – запитала Марта.

– Там мене викрили… Успіх будь-якого державного заходу полягає в тому, чи його здійснюють своєчасно. Хто перший починає, знаючи таємниці сусідів і суперників, хто перший зупиняється, чи вдасть, що припустився помилки, чи навіть покається перед всесвітом – той бере гору. Але, повторюю, для цього треба все про всіх знати, треба вміти аналізувати як своє становище, так і чуже. Розвідка дає урядові готовий спектр… Гм-м-м, – Полянський знову осміхнувся. – Провалившись у Росії, я стаю рапсодом свого фаху. Вам надокучило?

– Що ви! – заперечила Марта майже тим самим тоном, яким казала: "Олесю, перестань мене мучити".

– Ми фанатики свого діла, а фанатики ніколи не були приємними… Розвідників, Мартусю, знищує саме життя. Від нас одбиваються руками і ногами. Ого, як Свид мене не хотів. – Після паузи Полянський мовби про себе мовив: – Дрібненький, хитренький чоловічок.

– Боїться розумної секретарки, не те що розвідника.

– Хочете, я вам коли-небудь розповім, як маленька, немічна країна завдяки розвідці тримає на відстані могутніх сусідів?

– А як це виглядає без деталей?

– Просто. Маленька країна вивчила недуги потужних супротивників… Та про це колись. А вам не здається, що вас, галичан, хочуть закувати у "залізні клямри" безпеки перед соціалізмом?

– Психологічно зламати?

– Так, Мартусю. Хоч я – поляк, але кажу про це відверто. Я не втратив глузду.

Є люди, думала Марта, з якими легко не тому, що вони прості і щирі. Життя зробило їх гнучкими. Попри завантаженість вони приступні і вміють розрядити найскладнішу ситуацію. І Полянський умів пристосуватися, не докладаючи зусиль: непомітно, весело, користуючись лише настроєм співбесідника.

Вони обідали в ресторані "Атлас".

– Вибачте, Мартусю. Я запросив вас до "Атласу". Для львів’ян – це місце, де вирішуються сумнівного сенсу політичні баталії, пропиваються маєтки, де гідність і підлота – однаково відносні категорії. Даруйте, я не знаходжу слів і не можу про це сказати інакше, як газетними формулами.

Марта відповіла ущипливо:

– Поблажливо дарую, тим паче що ваше перо досі не вмочене в чорнило.

– Ви пишете, бо треба заробити на хліб. А я фактично на пенсії. Свид мені не платить.

– Он як!

– Мене в цьому ресторані влаштовує те, що готують смачні страви незалежно від того, чи сьогодні день народження президента, чи річниця занепаду Римської імперії. Опріч того, в "Атласі" не відчуваєш спонуки зарепетувати біля накритого стола: "О доба, о науки, як прекрасно жити!" Поїсти смачно тут природна потреба. Законна, коли хочете.

– Чому ви цілі дні просиджуєте в редактора? Даруйте, запитання суто жіноче.

– Він кап-у-кап схожий на чоловіка, який прикинувся простачком і, як мовиться, вивів мене на чисту воду. Мене переслідував образ цього дивовижного емігранта, росіянина. Якось, тиняючись без діла, я забачив перелицьованого під політичного діяча селянина. Його обличчя було мені настільки знайоме, що я несамохіть став його переслідувати. Я йшов за ним аж до редакції, перед дверима ми схрестили погляди, Свид чкурнув на другий поверх (не знаю, що він тоді подумав), та через день я перестрів його знову і звелів, щоб він прийняв мене на роботу.

– Романтично.

– Свид до тої хвилини не здогадувався, що живе в детективному суспільстві. Він вважав, що консультації Родзісада відповідають його приватним інтересам, далі цього не бачив і мало не плюнув мені в обличчя. Ще через день я прийшов до нього в кабінет і показав підкріплені печатками рекомендаційні листи. Я вирішив отруїти йому життя своєю присутністю. Людині бракувало почуття гумору і доброго серця пожартувати при нашій першій зустрічі. Очевидно, такий уже склад його характеру, а характер – це код життя; Свидів білогвардійський характер і моя присутність мусять зіграти якусь комедію.

– Але ж це жахливо.

– Просто збіг випадковостей. Вас це не повинно особливо турбувати, адже ваш чоловік – марксист, а в комуністів, мені здається, навіть бритва нагострена діалектикою.

– До нас підійде офіціант?

– Негайно. – Полянський приклав до підборіддя вказівний палець. Офіціант, що обслуговував сусідні столи, миттю метнувся за перегородку, і звідти випливла надзвичайно миловидна дівчина в білому фартусі. – Як завше, – кинув їй Полянський. – Дамі – на замовлення.

Коли офіціантка пішла, Марта прохопилась:

– В "Атласі" я не була з тих пір, як… – Вона запнулася, та вирішила, що Полянський однаково про все довідається, якщо не знає, і додала: – Як заарештували чоловіка.

– Розповідають, що ваш чоловік – дотепник і найосвіченіший опозиціонер. Де вчився Юліан?

– Трохи в Кракові, до війни, потому склав екстерном іспити за юридичний і філософський факультети. Привіз два дипломи і каже: "Сяду за медицину".

– Скільки йому?

– Двадцять дев’ять.

– Воював?

– Працював у польовому госпіталі. За три місяці до мобілізації оволодів спеціальністю фельдшера. – Марта усміхнулась. – Вам не здається, що я хочу переконати вас…

– В тому, що не тільки розвідники проходять всебічне вишколення? Ні.

– Юліан, бідака, натерпівся. Не було книжок, сидів упроголодь, відтак ледве добився дозволу, щоб скласти екзамени.

– Добре, що життєрадісності не згубив.

– Хто його знає? – сказала Марта замислено, їй згадалася одна Юліанова розповідь.

"Мій батько був гірким пияком. Замолоду цікавився політикою, навіть трохи верховодив у селі. Тоді точилися міжпартійні бої. Щось схоже на трамвайні баталії, коли на селянина, що намагається втиснутися до вагона, репетують: "Chamie!"[91] – а селянин у відповідь ніби незумисне шморгне панка кінцем торби по носі або по-ведмежому наступить дамі на ніжку. Словом, сперечалися, билися і сідали до в’язниць. Батько виснував собі, що без повстання нічого не зміниш; його рубацькі погляди викликали обурення, мало-помалу він утратив спільників. Коли в мами був добрий гумор – став її просвіщати. Але його "молитви" лиш підкреслювали очевидну безвихідь, стомлювали маму, потому їй здалося, що скрута в хаті через нарваного чоловіка, який не вміє "тримати носа по вітру" і ладити з людьми. Якщо тобі без угаву клепчуть, що ти дивак, не вмієш жити, мусиш змінити натуру, інакше все піде пропадом, то, яким би твердим ти не був, якась невдача, якась пекуча гадка таки вб’є в тобі самовпевненість. Мама навчилася плакати, проклинати чоловікову несосвітенність, зважилася покликати в свідки кумів і родичів, галасувала, скаржилася, покидала, їх зводили люди далеко дурніші і підліші, ніж вони самі. Рік за роком – безперервне дерзання. Батько знемігся. Зламлений, він впадав у нудьгу, тинявся заробітчанськими дорогами, вертався обдертий, зі скупим гаманцем, яким нічого не можна було врятувати. Батько спився. Він пиячив безпросипно. Затемрений, веселішав, добрішав, бавився з нами, розповідав казки, уголос мріяв про нашу велику долю, навіть сипав дотепами. У п’яному стані він ніби відроджувався для життя, йому вистачало розважливості не сприймати мамині докори. Ми наче свята чекали п’яного батька, бо тверезий він був нудний і непривітний. А п’яний – то прикидався героєм, то добрим ангелом. Нам це подобалося. Він затягав пісеньку "Гей, наша земля плаче…" Ми хором підхоплювали, по батькових щоках текли сльози – і ми шморгали носами…"

Мабуть, десь у ті дні Юліан навчився містифікувати. Може, це замінило йому маску, можливо, стало другою натурою. Часами він втрачає міру і переграє сам себе, тоді відчувається, що він несамохіть когось повторює і що йому насправді не весело, а до болю прикро.

Марті скортіло перевести на це бесіду з Полянським. Що він думає про гру як умову зберегти себе для праці, про те, що доведені до абсурду людські стосунки нав’язують нам фальшиві ролі, після чого нам важко бути самими собою?.. Одначе вона не торкнулася цієї теми.

"Може, цей Полянський стільки ролей переграв, що розтринькався дощенту і розуміє це?.."

– З Бригідок начебто випустили багато політичних.

– Я й ходжу з таким відчуттям, ніби і Юліан на волі, – призналася Марта. – Місяць не давав про себе знати, а вчора отримала листи піврічної давності. Тюремники ніби підчищають за ним місце.

– Згортають справу? Цілком можливо.

Марта завважила, що Полянський готовий був щось спитати.

– Це такий чоловік, – сказала вона, сміючись, – що не прийде, доки не поновить "форму". Міг поїхати на села, щоб відчухатися. Якщо він виглядає дуже нещасним, то не покажеться ні друзям, ні родичам.

– Радий буду познайомитися.

– Ви не маєте намірів зайнятися журналістикою? – спитала Марта.

– Вагаюся. Преса проектує на дійсність зовсім несподівані відтінки, це цікаво. Деколи публічне припущення може міняти політичний курс і діяти як реформаційний переворот. На цій ниві я міг би застосувати свій досвід.

Офіціантка накрила на стіл. Полянський налив собі коньяку, не силуючи Марту випити. Між ними виникали демократичні товариські взаємини. Ще в редакції, побачивши, що Марта ходить у порожньому цеху з бутербродом, Полянський сказав: "Ви не образитеся, якщо я запропоную вам пообідати зі мною в ресторації? Вважайте, що ви скористувалися моєю присутністю, аби з’їсти гарячого, бо самій жінці не слід відвідувати такі заклади, як "Атлас". Марта швидко, мов кинувши собі виклик, стала одягатися. Полянський додав: "Даремно відмовляєте собі в таких дрібницях, як обстановка. Якби я був певен, що маєте насолоду в роботі, як рільник у полі чи тесляр на будові, я промовчав би, випадково побачивши вас за обідом у редакції. Не пригнічуйте себе без потреби…"

У Марти аж туманилося в голові від духмяної грибної юшки. Більше року вона вдовольнялася гарячою стравою раз на добу.

– В Росії я звик і перед супом промивати шлунок. – Полянський одсунув карафку з коньяком.

– Ви там довго працювали?

– Майже вісім років.

– Вас закинули перед війною? Полянський засміявся.

– Коли ви назвали моє заняття працею, мені аж щось у душі сколихнулося. Та розвідник все-таки лишається розвідником. Так, мене туди закинули перед війною.

– Як мається моя арештантка? – запитала Марта весело.

Вона вернулась додому в доброму настрої. Чи смачний обід вплинув, чи те, що репортаж вдався без зусиль. Марта поцілувала Олесю і, присівши, зирнула у вічі:

– Що?

– Було скучно, мамо.

– Сердешне моє…

Раптом на Марселлиній половині пролунав писклявий металевий голос, на секунду упав і загримів, аж стіни затремтіли. Марта вражено наморщила чоло.

– Марселла привезла з міста дві скриньки, – сказала Олеся, – і з того часу щось в неї репетує.

– Грамофон? Голос аж захлинався.

– Політична промова. Вільгельм? Франц-Йосиф? Дзенькотіли шибки.

"По-польськи. Хто б це? Вітос подав у відставку, його оббріхують. Поніковський? Цього оббріхують, не чекаючи відставки. Бідна голівонько. Будують у Польщі "справедливе" суспільство і не підберуть вождя. Нема кого записати на плиту. Пілсудський? Нарутович? Сливинський?.."

Ідучи на кухню, Марта затрималась у коридорі. Визирнула Марселла. Зміряла Марту незалежним поглядом і гримнула дверима. Голос умовк, і полилась музика.

"Ага, – посміхнулась Марта. – Отже, я – не я…"

Невдовзі в Марселли стали збиратися гості: чоловіки і жінки. Марта тільки знизувала плечима, намагаючись не слухати реготи.

Олеся чогось вередувала. Марта почала казку, та ретельна синичка, що провіщає весну, дівчинку роздратувала. Відпали зайчик, білочка, хитра лисиця і мудрий кіт.

– Що це я не розумію сьогодні своєї дитини? – мовила з внутрішньою тривогою Марта.

– Поклади мене в ліжечко.

– Спатимеш сама?

– Може, швидше засну.

– Ти нездорова? – Марта приклала долоню до Олесиного чола. – Гарячки нема…

– Я здорова, мамо. День був довгий. Холодно, я мало не заледеніла. Чому не купиш вугілля?

– Привезу, – відказала Марта. – Завтра. Саменькі подбаємо про себе, раз нема господаря.

Марта вмостилась на канапі з недочитаними Юліановими листами. Взяла датований першим серпня, намагалася пригадати, що робила в ті дні. Перепадали дощі, жінки на ярмарку бідкалися, що снопи ще в полі.

Свид вирішив опублікувати якусь статтю з архівів професора Кривов’яза, що, кажуть, помер у підвалі Корняктового палаццо, як жебрак. Статтю приніс Кость Грушевич. Свид зітхав і смикав чуба. "Ой, буде ж мені, буде! Запроторять до Бригідок безвольного, безпринципного Свида, стихійного видавця, що жив зі всіма в мирі і злагоді. Гектор Свид досі не мав зауважень, панове. Вам, професоре, байдуже. Лишивши нащадкам тисячу утопій, ви собі вмерли без клопотів, – відійшли в історію. А ми, грішні, від фірмана до кардинала, живемо тимчасово, не думаємо про завтра. – Свид читав уголос: – "Наїзд Казимира не посіяв такого жаху, як прихід Ягайла, хоч Ягайло ніс Боже благословення…" Ще б пак. Казимир лише пограбував Галичину, а Ягайло всунувся як цивілізатор…"

Марта розклеїла конверт. Юліан питав, чи розмовляла Марта з професором Риданом.

"Ні, Юліанку, навіть не провідала Ридана. Подалася б зараз, та ніч. Завтра, Юліане…"

На листі не було позначок, наче його не читали. Міфічний тюремний цензор з почуттям непереможності відіпхнув з-перед себе Юліанову писанину.

"А може, міняють політику, – подумала Марта. – Останнім часом цензура взагалі перестає скаженіти. Річ або повертають автору, або тиснуть на Свидів, а ті вже хитрують: друкують на власний страх чи кидають до сміттярки".

Вона погасила світло.

"Завтра відпрошуся у Свида на весь день".

Глава 6

Дощ перестав. Пізня осінь подарувала іскристий сонячний ранок, який додав би надії навіть недужому. Висівши біля вокзалу, Марта скинула зайвий у таку днину дощовик і якусь мить дивилася на черги біля трамвайних зупинок.

Подорожні з валізами, перекупки з розмальованими кошиками, організована група переселенців з дітьми і клунками, їхали на роботу, їхали безробітні. Коли трамваї докочувалися до зупинок, черги натужувалися, випинали горбами, хтось вилітав, як корок з пляшки, зчинявся гармидер, за темними від тіл вікнами вагонів у місто пливли сварки, вперше зіткнувшись, люди виконували обряд ворожнечі (не приведи Господи ще раз вдаритись лобом до лоба).

Та в тилах почували себе добре. Посміхалися, жартували, перемовлялися, випадково отримували попередні довідки, повторювали про себе назви площ і провулків. Тут сподіванку ніщо не затьмарювало, торжествувала самопевність. Нетерплячі позирали на годинники, інші, позіхаючи в кулак, розглядали перехожих. Марта завважила, що привертає погляди. Вона посміхнулась: "Знову поза манекенниці?" Вона рушила вздовж похмурих пакгаузів, та з черги проводжали її очима: струнка, вродлива, вишукано зодягнена, аж сяюча жінка. Легка тінь відсутності робила її обличчя просто чарівним. Легка хода, корона заплетених кіс наче витала в повітрі. Вітерець огортав полою плаща, перекиненого через руку, по-дівочому гнучкий стан. Не один з чоловіків, що стовбичили в черзі, пустився б на сім миль лише за усмішку цієї жінки (бо, – чи цьому сприяв чудовий ранок, чи сірота вокзальних будівель, чи ілюзія тимчасовості всього сущого, яку навіювала сповнена гаму площа, – це справді була б усмішка богині; Марселла мала рацію, кажучи Марті: "Ви – богиня").

Були в черзі й такі, що заради знайомства з нею пожертвували б коштовностями. А їй потрібна була лише… тонна кам’яного вугілля.

Це був приватний склад, і він був порожній, як церква поночі. Ваговий дражнив тороком вимащене в пилюку кошеня. Водячи тороком під лавою, він відповів на привітання і заявив:

– Не торгуємо.

Кошеня висмикнуло торок, і ваговий підняв на Марту червоні з перепою очі. До темної комірки з парасолями чорної павутини завітала не селянка з приміського хутора і не служниця. Ваговий примружився і спитав ласкаво, аж причулася насмішка:

– Пані… ви прийшли довідатися, чи є вугілля?

– Так.

Поморщився і штовхнув дверцята, за якими зяяла така ж халабуда, лиш оббита папером.

– Зосько!

Бликнула половинка нафарбованої голови.

– Чого?

– Господар нічого не пообіцяв?

– Дулю з маком.

– Я серйозно питаю. Ось пані цікавиться.

– Ніч-чого, – проспівала Зоська. Ваговий розвів руки:

– Нема, ласкава пані.

Зачинив дверцята, за якими нудьгувала, фарбуючись, касирка.

Поляк з походження, професор Ридан не користав із пільг, які надавалися його співвітчизникам у Галичині. Він мешкав на грубо забрукованому спуску між Святоюрським храмом і Городецькою, у схожому на шпаківню двоповерховому будиночку.

На дзвоник показалася служанка, запросила Марту до вітальні. Професор розповідав, що Серафима піввіку провела в монастирі і демонстративно піддалася спокусі, коли її не призначили старшою. Вона запровадила в домі нехитрі правила, які в очах професора піднялися до значення захисних канонів.

– Гарна погода? – запитала Серафима.

– Мила, – голосно озвалась Марта.

І в кабінеті шморгнув стілець, почулися кроки. Двері відхилилися якраз настільки, що вмістилося пооране зморшками професорове чоло. Зморшки розгалужувалися вітами якогось дужого скам’янілого дерева. Цей карбований малюнок завжди перешкоджав Марті роздивитися, які в Ридана очі і що виражають. Не розгледіла і цього разу. "Чоло" визирнуло немовби випадково, готове запросити гостю до кабінету, якщо немає пильних справ до Серафими.

– Мартусю! – вигукнув Ридан. – Заходьте, будь ласка, до мене. З Серафимою ви не знайдете теми. Вона взимку чекає літа, а влітку зими. І це все, що її турбує. Заходьте, сідайте, в кабінеті трохи тепліше, ніж у вітальні, бо вікна на південь. А взагалі – Сибір. Сирі холодні стіни, хай їм грець. Де тільки читаю про професорські котеджі – стіни або в цвілі, або пливуть від вільгості. Так і треба. Менше професорів – менше страхітливої зброї і ганебних рецептів полагодити плебеям існування. Що до цього додав би наш Юліан, Мартусю?

– Він сказав би: "Ганебних і зганьблених рецептів".

– Отож. Я хочу бути господарем у своїй господі. Серафимко! Пив я сьогодні чай чи відклав "на потому"? Що пише Юліан, Мартусю?

– Ви ж знаєте його манеру. Останній лист – про ловлю риби. Кортить, мовляв, сісти з вудочкою над озером. Праворуч і ліворуч стирчать знайомі по спільній мовчанці аматори… Нема нічого приємнішого для ока, як знайомі рибалки, що застигли у знайомих позах на звичних місцях. Власне, їм навіть невідомо, кого як звати і хто чим займається, їх єднає мова жестів і димочки цигарок. Каже Юліан, що рибалки тужать, коли котре-небудь місце пустує. І ревнують, коли там лаштується новенький.

Професор засміявся і похитав головою.

– Ну що ж? Коли сильний признається у кволості – не вір, то проба ваги; коли признається слабкий – утікай, бо сам знайде, де втопитися, і тебе потягне.

– Якраз у листі цьому Юліан низько кланяється вчителеві, професорові Ридану.

– Дякую, вельми дякую. Чуєте, Мартусю, дими днями нібито випустили групу в’язнів з Бригідок. Їм дуже не хочеться плодити мучеників. Гадаю, і Юліан незабаром вийде.

Марта зітхнула.

– Ще трішки потримайтеся. Ой, доля жіноча, доля жіноча!.. Один мудрагелик писав, що поведінка жінки складається на третину з гри, на третину з фантазії і на третину з чекання. Останнє – беззастережна правда наших днів. – Ридан осміхнувся. – Якщо правда можлива з застереженнями.

– Сюди б ще додати хатню чуму.

– Е ні, тут інша причина, інша. – Він сказав це так переконливо і поквапливо, наче хотів перебігти Мартині думки. – Інша, Мартусю. Життя до такої міри програмується політикою, з того виникає стільки гиді і катастроф, що падають смаки громадської діяльності. Може, з часом людина призвичаїться до трьох (знову троїстість…) вимірів дійсності. Розумієте, про що я? Ось ви і світ. Закони, конституції, програми, кодекси – теоретичний аспект дійсності, який, до речі, вперто не узгоджується з практикою. Ваше становисько, діяльність і побут (їх ніякими стараннями не доведеш до вимог теорії) – другий. І… ваша мрія, ваші особисті уявлення та тремтіння – третій. Повторюю, може, людина навчиться легко і без тривог ходити між цими станами, а поки що їй надзвичайно важко, свідомість її конвульсує. Вам відомо, що багато видів тварин бачать лише ті предмети, які рухаються? Так само і з нашою свідомістю. Вона без угаву розпадається, тому болісно вражають всілякі невідповідності. А жінці як! Вона свого часу була центром роду і племені. Нині складніше. Нині неймовірно складно. Всього перепробувавши і ніде себе не знаходячи, жінка замикається. Якщо добре все зважити, то жінка лише вступає в стихію суспільних інтересів. Отже, так звана хатня чума ще далеко. Звичайно, потужні апарати інформації викликають широку реакцію втоми, але нічого катастрофічного я не бачу. Просто це один з логічних мотивів вивчення колективної підсвідомості.

Марта прикинулась, що уважно слухає, а старий оптиміст-вигнанець не міг наговоритися.

– Що? – запитував він, наче Марта йому заперечувала. – Моральні гідності державників і конфідентів? Більше сенсу було б розмовляти про життя на Місяці. Коли влада, Мартусю, стає засобом наживи, засобом захоплення і утримання, її не вибирають. Тоді думають тільки про те, щоб тобою був задоволений той, хто на щабель вище, і побоювався той, хто нижче. Хіба промисловця турбує становище робітника? Так само болить цих виборно-виштовханих свинюк за свій народ. Цупко, руками і ногами тримаючись влади (я сказав би, що це порода шорсткошкірих, все тіло в них у присосках, якими вони теж прилипають до влади), вони не замислюються про те, що буде завтра, і накопичують своїм спадкоємцям цілі ночі штучно обумовлених проблем. І так далі і далі, справжнісінька естафета божевілля. Те саме і конфіденти. Бували випадки, що кат відмовлявся стинати голову нескореному духом стратенцю. І тиранів дивувала відчайдушність бунтарів та примушувала засумніватися у власних рішеннях. Одначе це винятки. Що ж стосується тиранників і їх цепних собак, то ці не зупиняються до самої смерті… Ви щось сказали, Мартусю? Ні? Ці явища настільки очевидні, що над ними не варто ламати голову.

Коли Марта принагідно вставила якийсь французький афоризм, Ридан непомітно для себе перейшов на французьку мову. Зморшки на його чолі ніби світилися.

– Але говорити про них треба, Мартусю. І говорити широко й переконливо. Треба спростовувати наповнені демагогічним змістом терміни і повертати їх історії. Демагогія – це найстрашніший наркотик. Люди здатні звикати до спотвореного значення слова.

Марті стало шкода Ридана. "Жаль, жаль, жаль… Але я прийшла вчасно, прийшла попередити втрату. Юліан молодець".

Ридан говорив так швидко, що Марта ледве схоплювала зміст. "Я трохи призабула французьку…"

– Вони користають навіть з власної нікчемності, – каже він. – Родзісад нездатний ні сумніватися, ні розкаюватися. Він вийде на пенсію і жодним словом не спом’яне, скільки люду погубив. Прогулюватиметься під парасолею між ратушею і королівським арсеналом, вигріватиметься на Княжій горі, рядитиме про політику з такими ж заплямованими кров’ю і ходитиме на рибалку. А інші стоятимуть з вудочками поряд і не подумають, що ця тінь творила смерть… Мабуть, нікчемність позбавлена не тільки гідностей, але й пам’яті. У нікчемність можна вдягатися, як у білизну, шанувати для довгої ноші і бути їй вдячним за тепло…

– Я перед Юліаном у великому боргу, – сказала Марта, коли, стомившись, Ридан упав на крісло. – Я мусила це давно зробити, але були інші клопоти. До вас, пане професоре, серйозне прохання. Ви могли б прочитати лекцію про Міцкевича?

Ридан похопився враз:

– Що за аудиторія – мені не слід знати, мене провезуть із зав’язаними очима?

– Надто густі фарби, – усміхнулась Марта.

– Мені, полякові, – знову кинувся Ридан, – ви доручаєте реферат про польського поета. Щось більш животрепетне з’ясовуватимуть українські вчені?

– А ви не станете відмахуватися од нас, як від липких мух? – злукавила Марта.

– Я польський безробітний, крамольний професор, Мартусю!

– Юліан мав на увазі вашу постійну допомогу.

– Ви мене, звичайно, попередите? Я ніби зроду не стояв обличчям до людей, мені треба підготуватися.

– Дамо знати.

Замислений Ридан міряв важкими кроками долівку. Марта на мить побачила його на відкритій лекції довоєнного, тепер забороненого для українців університету, в момент, коли самого Ридана схвилювало якесь зіставлення. Його мозок працював, як дивовижна машина. Всі завмерли, мов загіпнотизовані. Та ось Ридан знайшов вагомий висновок, обличчя прояснилося, і досить було йому ледь примружитися, щоб з глибин пам’яті надбігла життєва композиція, на основі якої він розтлумачив цілий клубок протиріч.

– Знаєте, що я радив би? – сказав Ридан, сідаючи проти Марти і беручи в свої її руки. – Підшукайте для цієї роботи єврея, німця, болгарина, француза. Декого я порекомендую. Росіянина. Одначе не з тих білоемігрантів, що й досі опльовують батьківщину. З тих, що помилилися перед лицем революції. Та я, до речі, теж сам домовлюся з одним розумним чоловіком. Цікава пропозиція?

– Надзвичайно. – Марта усміхнулась. – Мені здається, ви бачите в цих спробах щось поважне.

– А ви хіба ні?.. Так, бачу підпільний університет. Перший і єдиний у світі підпільний університет. До чого дійшло!.. Чи ні? – запитав Ридан з тривогою на обличчі.

Марта кивнула: "Так".

Ридан знову заходив з кутка в куток.

– Коли мені дозволяли одну лекцію на два місяці і я змушений був приватно готувати до науки таких юнаків, як Юліан, я вважав це кривдою. Правда, невдовзі я розміркував: у моїй місії було щось зворушливе, батьківське… Коли мені заборонили зовсім читати лекції, я вважав це недолею. Коли для українців заборонили університет, я вважав це нещастям… Коли ви запропонували мені прочитати тільки одну нелегальну лекцію, я миттю збудував усе заново. Я перехворів би, якби ви обмежилися дріб’язковим просвітительством.

– Аудиторією будете задоволені, пане професоре.

– Не сумніваюся. – Він похитав головою і засміявся. – Я завжди казав Юліанові, що його не перестане переслідувати смертний вердикт. Слава Богу, що ще є люди на землі. Хоч у Юліана вже два дипломи, я з приємністю накрутив би йому вуха, як гімназистові. Дякую, Мартусю, за довір’я. Правильно. Коли людей годують надіями, люди, опріч дурнів, починають жити у такій реальній реальності, якої і не мислиш. Влаштовуються, минаючи найсвятіші заповіді і найсуворіші заборони, і терпляче слухають собі будь-яке – щонайбезглуздіше – базікання владик… Про освітні справи повинні б клопотатися депутати. Одначе, мабуть, персонажі недбайливі, не при гадці їм, смиреннолицим, ні живі, ні мертві пам’ятники… Ви поглядаєте на годинник? Ач яка: зробила своє – і ногам знати! Гаразд, Мартусю. Але ж навідуйтеся, не забувайте бідного професора між німими стінами. За будь-яких обставин вітайте од мене Юліана. І… повірте моєму політичному чуттю: його випустять.

"Випустять… Юліана ви-пу-стять! Професійного арештанта амністують! І ми станемо під вінець, візьмемо шлюб. Я хочу називатися його прізвищем, його дружиною… Краще вірити в те, що бачиш, ніж розчаровуватися в тому, у що віриш…"

Взагалі, Марта бридилася старих парубків, а од цього, на додачу, весь час тхнуло горілчаним перегаром.

Захар Найда був наймоторнішим львівським репортером і працював у "Народній долі" до приходу Свида. Перед чимсь страхуючись, новий редактор систематично міняв склад редакції, та Найді ніщо не загрожувало. Навпаки, він розмовляв зі Свидом зверхньо, навіть брутально. Свид немовби побоювався Найди, що всіх і про всіх знав, про все довідувався перший і вмів з окремих деталей відтворити не тільки ймовірну, а фактичну історію. Мов ясновидець, Найда ніколи не помилявся. Коли була потреба дати інформацію поперед інших, Свид викликав Захара і називав один-єдиний штрих. "Решту висси з пальця". Найда вмощувався за стіл, кілька хвилин зосереджено дивився на аркуш чистого паперу і йшов до секретарки диктувати репортаж. Співробітники билися об заклад, що цього разу Найда опечеться. Захар вмощувався за столиком, все ще перебуваючи в якійсь далині, глупувато дивився на Івахіна, наче очі його здатні були прозрівати лише на обличчі цього пришелепуватого біляка і емігранта, і раптом кидався розбивати руки: він ніколи не пропускав нагоди обпити закладників.

Якось Найда признався, що змалку навчився компонувати події, які не відбулися, а відтак – і ті, про які чув одним вухом. "Мої батьки були бідні, як церковні миші, і я змушений був уявити себе в кокарді гімназиста. Війна не дала закінчити університет, та я уявив себе дипломованим фахівцем. На фронті я уявляв себе в мирні дні за двадцять років згодом. Я невідступно думаю про одну дівчину, яка працює в нашій редакції". У редакції працювали три жінки: Марта, Мирося Коваль і секретарка. Всі перезирнулися.

Найда був душею кожного захимереного вином товариства. Він міг пиячити дні і ночі, мав терпеливість кожного вислухати і зворушливо дивуватися навіть з того, що не викликає здивування. "Аж он як!.. Ах ти диви!.. О-йой!.." Жалісники від цих вигуків починали плакати.

Мешкав Найда десь на мочаристій, загнилій околиці Львова. Завжди носив у портфелі калоші і щітку, на роботу шкандибав удосвіта, причепурювався, його звикли бачити мовби щойно вийнятого з-під праски.

Марта з Мирославою дибали добру годину, а дідусь, якого спитали, де така-то вуличка, махнувши кудись рукою, прошамкав: "А ще з півгодини шпаркої ходи, паняночки".

Смеркалося. Уздовж вузенької вулички сиротливо зблискували поставлені оддалеки ліхтарі.

– Щодня чимчикувати такий шмат дороги! – мало не обурювалась Мирослава.

– Під градусом виглядає йому близько.

– Але ж сидять у корчмах за північ. І це шнипати додому, подрімати – й назад. Заставимо одвезти нас до міста.

– Викличе карету, – посміхнулась Марта.

– То бодай підпровадить. Тут гарненько: листя ще не обсипалося, терпка свіжість…

– Кумкають жаби…

– Ти стаєш прозаїчною бабою, Марто.

– Цікаво буде, якщо ми Найди не дочекаємося.

– То провітримось. Що я бачу? Отой звіринець, чи заповідник, як ти кажеш, і свою стелю з старосвітською люстрою. Чого ти перехрестила редакцію на звіринець?

– Бо така звичка.

– Бо вона – ніби якийсь та острівець на зловорожому болоті?

– Ти як моя Олеся: "Бо це, бо те?.."

– В тебе псується настрій?

– Посидимо в Найди не більше п’яти хвилин. Молодиця, що йшла з відрами до колодзя, порадила їм звернути на стежку через городи. Вони здолали кілька перелазів, обшморгали черевички об штурпаки, пірнули в туман, нарешті зупинилися перед високими штахетами. Ще перелаз, ще кількасот кроків – і опинились в тупику між забудованими дворами. Рвалися з цепів собаки, зчинився лемент, та ніхто не ткнув носа з-за брами.

– Ось його садиба, – сказала Мирося, мацаючи табличку. – Тринадцятий номер.

Вступили в темне, обкладене високими стодолами і шпихлірами подвір’я. Доріжка з плиток довела їх до приземкуватої, але міцної, як і Найда, хатчини. Над дверима блідо тліла замаскована дашком, як за воєнного часу, жарівка. Зачувши кроки, в стодолах і під оборогами закиргинькали поросята, заблеяли вівці, кози, мукнула корова, заґелґотали лебеді.

– Ого! – вигукнула Мирослава.

Пройшовши через темні сіни, Марта переступила хатній поріг і пошукала біля одвірка вимикач. Обидві затулили долонями роти, щоб не пирхнути зі сміху. Найда спав за столом, опершися на руки. Біля нього миска вареників і до половини випорожнена пляшка. Марта з Мирославою примостилися на лаві.

– Цибулькою пахнуть, – прошепотіла, нахиливши обличчя над мискою.

Накинулись на вареники, як голодні ворони. Мирослава підняла до світла пляшку.

– Сивуха. В хаті пахне брагою. Покуштуємо?

– Вина б випила.

– Вина? – підвів голову Захар. Жінки вибухнули реготом.

– Гості!.. Боженьку, дівчата! – Він протер очі і забігав по світлиці. – Котра година? Восьма? Мартусю, Миросю, дівчаточка, даруйте. – Він прислухався. Знадвору долинав вискіт і вереск. – Я миттю, стада мої голодні. Я швиденько.

Найда з хвилину вовтузився у сінях, переодягаючись. Нараз обора спалахнула, стало ясно, як удень, затарабанили відра, заскрипіла колодязна корба, зашморгали цеберки, з дверей шпихліра бухнули клуби пари. Захар щось розминав, засукавши рукава, колотив, підливав води, важко човгали солдатські чоботи, мелькав поношений австрійський кітель з мідними ґудзиками. У корита з дзвоном сипалося зерно, хлюпотіла розварка, звідусіль чулося сьорбання і цмокання. Потому залускали двері, заклацали защіпки.

Все стихло. Ще хвилина – і Найда став на порозі свіжий, чистий, усміхнений.

– Навіщо тобі цей фільварок? – спитала Марта. Найда ніяково осміхнувся.

– Люблю поратися коло звірят.

– Добра любов! – сказала Мирослава. – Тут такі грошенята можна лупити…

– Ні. Вигодую і роздам.

– Дивися – милостивець!

– Спитайте сусідів. У мене й сад, і пасіка. Хіба не приємно подарувати великій родині мішок яблук чи глечик меду?

– Вареники смачні. Сам ліпив?

– Я все вмію робити, Миросю, – відповів Найда серйозно. – Не бігаю ні до кравця, ні до шевця, ні до столяра. – Він підняв убрус зі швейної машинки, висунув з-під лави скриньку з інструментом.

– А чого ж ти пиячиш, бісовий виродку? – накинулась Мирослава.

– Зажди, Миросю. Ви прийшли в гості? Ось я почастую вас вином. – Найда вніс бочівку, подав кварти. – Мед будете їсти? – На столі з’явилась макітра. – Ви пийте вино, а я цю покладу, – показав він на пляшку.

Мирослава пригубила кварту, глипнула на Марту і спитала:

– Чуєш, Захаре? Ця дама тільки те й думає, як добратися додому.

– Одвезу. В мене коник, коляска…

– Ти справді чудотворець. Нехай тобі ведеться.

– Не хочу, – пробурмотів Найда.

– Чого не вистачає?

Він вихилив одну за одною дві чарки.

– Не дивіться так, будь ласка. Я не напиваюся до чортиків. І ви звідайте вина. Може, варення дати? Вибачте, я нічого не купую і пригощаю домашнім. Сливового? Вишневого? Є чудові, залиті цукром, яблука-паперівки. Свіженькі, наче з дерева.

– Їй-бо, багач. Неси. І злагоди по торбині на прощання.

Найда заставив весь стіл, ще налив дівчатам вина, і, хоч переконував їх, що не вдаряє йому хміль до голови, очі стали соловіти. Видно, вдень переборщив.

– Ну! – вигукнув розчулено. – Довіку буду вам вдячний. Гадав, що Мирося пожартувала. Ти знаєш, дівко, – посварився він пальцем, – без тебе в редакції порожньо. Мартуся… – він секунду помовчав, – теж без тебе не своя… Сиджу, чекаю, стигнуть вареники, чарка за чаркою… Гарні мої дівчата, та в мене виноград є!

Миску з гранатовими гронами він поклав на стільця між Миросею і Мартою, сам же вмостився на пеньку-відземку. В таких же пеньках з чудернацькими лапами обрізаного коріння на підвіконнях росли кактуси, схожий на кістлявого діда коренище підпирав лиштву одвірка. Вічні витребенції одиноких… "Ці ситі закамарки, – подумала Марта з невблаганністю, з якою завжди ставилася до Найди, – і репутація безвідповідального алкоголіка можуть придатися".

– Голубів тримаєш? – спитала Мирослава.

– Є кілька пар.

– А кроликів?

Найда посміхнувся.

– А де ангорський котик?

– Це спадкова риса, – сказав Найда, виливаючи до чарки рештки самогону. – Жаль, що ви прийшли пізно. Все, що тут є, збирали докупки чотири мої брати. Батько нам лишив тільки корову, хату і город. Корову мріяв купити весь свій вік. Нарешті привели з торговиці трохи більшу за козу, з одним ріжком, латчасту, беззубу скотинку. Мама надоїла півглечика молока, зварила затірки – то було велике свято. Батько влаштував коровині пухке ложе, нарубав на тиждень січки, наповнив жолоб сіном, а тоді ще виніс окраєць хліба. Та на цьому не стало. До присмерків вертівся на обійсті, зазираючи до стайні, де вдоволено зітхала, може, вперше досхочу нагодована і напоєна задарма коровина-коза. Діти повдягалися спати. Мама загасила світло і вийшла кликати батька. Ніде не видно, стайня зачинена. Мама – туди. Корова лежить посапуючи, і незмірно щасливий батько примостився в куточку на соломі. Мама присіла біля нього. Щось вони гомоніли, гомоніли, і так їм ніч минула… Брати (я наймолодший) один за одним щось прибудовували, перешивали, докуповували, та одного за одним зводила в могилу якась недуга. Та що сумне згадувати! Заспівайте, як на те, щось журливе, зворушливе, як умієте.

– Сусіди?

– Тут живуть як хто може, як кому подобається.

– Ти лишив освітлене подвір’я.

– Коли в нас гості, всюди мусить бути ясно.

Вони стиха, не змовляючись, заспівали "Летіла зозуля". Марта серйозна, повна тужливої мрії і дожидання, загледілась на кудлате плетиво мирта на підвіконні. А Мирослава – втілення жаги та неспокою, пустуючи, в’янула обличчям од знемоги, то немовби прокидалася, розбуджена краплиною вранішньої роси, і мружилася, й когось пригортала, і в очах відблискувало сонце, яке щойно зійшло, і з уст вихоплювався зойк: "Я така щаслива!.." І розбризкувалась снопами іскор, розчинялася у вогні, лиш усмішка лишалася і тремтіла, як лебідь на срібних брижах.

Найда понурив голову. Може, думав про невдале життя, про братів, що не звідали добра. Тепер це був не найавантюрніший галицький репортер, не п’яний нелюд, що роботою і горілкою гамує злобу. Це був тихий, побитий мозолями селянин серед поля на межі, під високим ясним небом і невмовкними жайворонами. Селянин, біля якого, форкаючи і мотаючи головами, стояли запряжені до плуга коні, а за плечима, заховавши обличчя в долоні, схилилася над ним його жінка, що прийшла сказати: "Лишай роботу. Вмерла дитина. Ходи, треба ховати, спека…"

Полилося ще гіркіше.

Ой війна, війна, світова війна,

Не жди, мати, сина, бо його нема.

Твій син молоденький на траві лежить,

Його кров червона на сонці кипить.

Як заграла чарівная скрипка,

По всім світі розлилась луна:

Впав, дівчино, твій милий, як скіпка,

Його більше на світі нема…

Найда звівся, сутулячи плечі, став навпроти незачинених дверей, ніби чекав з привітом ще якихось гостей. Марта чула, що всі чотири Захарові брати впали від галлерівських куль під Винниками. Якби про це довідалися, Захар був би без роботи. Либонь, дуже важко з такою пам’яттю строчити репортажі на вимогу Гектора Свида. "Що ви за люди, що всіх вас рано чи пізно доводиться жаліти! – щось скрикнуло в Мартиному серці. – Ой люди…"

Мирослава розійшлася, вона деколи перебирала міру, як Бог, зсилаючи лихо.

Кумоньку-куме, добра горілка,

Погостювала б до понеділка…

Марта не підтримала Мирославу, і та вмовкла, підступила до Найди.

– Що, Захарочку? Не смутися, парубче. Ліпше знайди собі пару, заведи діток…

– Запрягай, – перебила її Марта. – Запрягай, Найдо.

Спершу Зяхар завіз Марту, тоді погуркотів з Миросею мовчазним містом на Погулянку.

Але десь через півтори години Марту розбудила Марселла.

– Вас не догукаються, пані Марто. Якась тарахкалка під будинком і якісь двоє…

Марта зійшла у двір.

– Мартусю! – з голосним шепотом кинулась до неї Мирослава. – Лист від Юліана. Золочівський штемпель на конверті.

Марта тремтячими руками розірвала конверт, хоч було темно і листа не могла прочитати.

– Захаре, Миросю, зайдіть до мене на хвильку. Може, щось таке, що мені треба виїхати. Порадимось.

Юліана звільнили. Він негайно запрошував Марту до Золочева.

Постукала Марселла. Щоб не розбудити Олесю, Марта завела Мирославу і Захара до кухні. Що сталося?" – на непривітному Марселлиному лиці.

– Редактор посилає мене в повіти, – сказала Марта, звертаючись до господині.

– А дитина?

– Віддаю Олесю до знайомих, до Мирослави, ми разом працюємо…

– Зі мною не хочете лишити? – проворкотіла Марселла і вийшла, не чекаючи відповіді.

– Молода жінка, а чорт, – посміхнувся Найда. – Що це за дама?

– Власниця цієї кам’янички, – відказала Марта. – Колись працювала куховаркою в Петрушевича, потому служила покоївкою у полковника Родзісада. Прикра доля в цієї жінки. Зовуть Марселлою.

– Слухайте! – Найда приклав пальця до чола. – Та це ж Текля. Це – Прив’язана Текля.

– Марселла, – повторила Марта. Найда одмахнувся.

– Текля, її обезчестив з трьома солдатами капітан Ренет.

– Так, – упав голос у Марти.

– Значить, тепер вона – Марселла? Цікаво. Марта кивнула.

– Товариство, – схаменулася Мирослава. – Значить, Мартуся їде, ніхто нічого не знає, для Свида – вона захворіла, Олесю я беру до себе. Буди дитину, Мартусю.

Марта торкнула рукою Олесине плече.

– Ти не спиш?

– Той чоловік приїхав, мамо?

– Ні. Але в мене відрядження в повіти на три дні. Я тебе лишу в пані Мирослави. Там по сусідству є маленька дівчинка, може, на рік молодша за тебе, пані Мирослава познайомить вас, тобі не буде скучно.

– Ти не покидаєш мене, мамо?

– Що ти, любе моє! – Марта розцілувала пухке зі сну личко.

– Мамо, мамо, – тихо зітхнула Олеся.

– Я вернуся через три дні. Ходи зодягатися.

– Ой, не лишай мене, мамо.

– Яка ж ти, Олесю… Я вернуся, коли хочеш, через два дні.

КНИГА ДРУГА

Глава 1

Поїзд відходив о дванадцятій. Марта знову рушила уздовж перону. Ці кілька годин чекання виявилися справжньою мукою. Марта почувала себе зовсім чужою і самітною. "Пройдіть, пані, до почекальні. Там прибрали, затишно і нема людей…" Чого він хоче, цей голос з іншого світу? Він повторив запрошення по-польськи. Марта по-польськи подякувала і спробувала усміхнутися. Залізничник стенув плечима і, ніби йому щось раптом передалося від неї, подався в протилежний кінець такою ж самою скованою ходою, наче встав після довгої недуги. Майже чверть перону захопила селянка. Один мішок вона тримала на плечах, а другий опустила на бетон. Тітчина голова закутана хустиною – щілина лише для носа і для очей. Марті здалося, що її власне обличчя занадто відкрите. Вона поправила берет, пустила по скроні прядиво волосся. "Якби в душі був якийсь перемикач, – подумала вона. – Рубильник вгору – Юліан у в’язниці, Марселла, Свид, редакція, нічні злочини; рубильник униз – Юліан на волі, гомін многолюддя, зустрічі, бесіди, цілком, цілком інші турботи, є з ким порадитися, відчуваєш руку, на яку можна опертися; Марселла, Свид, нічні злочини стають лише рисою буття…

Так, знову будуть друзі, вітатимуть здалека. Мирослава почне друкувати кращі вірші, Кость Грушевич застрибне в залубенілі шати ліберала, більшість "діячів" сприйматиметься як декоративна когорта фантастичних верхівців на фантастичних конях, що пливе кудись на фантастичному обрії… Якби в душі був якийсь перемикач…

Марта знала, що, пригортаючи Юліана, дивитиметься кудись в далеч, наперед готова до появи жандармів (вона виходила з кімнати, і вони увижалися на сходах, за дверима, під штахетами). Але потому вона звикне до Юліана, і, щойно усміхнеться якась радість, – його заберуть, і вона подумає: "Хоч би в душі якийсь перемикач був…"

На перон з галасом вигулькнув гурт циган. Моторна, струнка, впевнена, як принцеса, до Марти наблизилась вогнистоока циганка.

– Золотого, пані, – скажу майбутнє.

– За золотого можна день прожити, – відказала Марта.

– Але, як віриш у свій льос, грошей не лічиш.

– Чому ви такі безцеремонні? А якщо в людини щось таке на серці, що вона потребує спокою?

– О пані! Слова "майбутнє", "щастя" і "любов" бринять в кожному з нас, як мамина пісенька. Ворожки того і надокучливі, що ці слова дуже гарні. Навіть молитва вдячності сумна, пані. А це…

Не доказавши, циганка війнула довгою збірчастою спідницею і гордовито зацокала каблучками до селянки, що й далі стояла посеред перону, не знімаючи мішок з плеча. Проте і біля селянки їй не поталанило: вона вернулася, навіть не забалакавши.

– Але ж майбутнє, щастя, любов, пані…

– Одчепися, – відмахнулася Марта.

Гурт циган стрів молоду ворожку вибухом реготу. До Марти рушила пара циганчат: хлопчик і дівчинка. Марта дала їм по мідяку. На знак вдячності вони проспівали куплет якоїсь пісеньки, приплескуючи в долоні, їхні личка набрали серйозного і відчуженого виразу.

"Боже, як Олеся тремтіла, коли я йшла від Миросі, – подумала Марта. Жаль озвався в її грудях майже фізичним болем. – Треба кудись з нею поїхати, їй бракує вражень. Дитина так далеко зайшла в страхи, що я побоююся за неї".

Марта дотепер відчувала на шиї холод Олесиних ручок. Вона героїчно трималася, щоб не заплакати, але голос її дрижав, вона захлиналася словами… В дітях це так зворушує… Марта зітхнула. "Я ще встигла б привезти Олесю на вокзал. Але ні, хто його знає, які в Юліана наміри. Може, нездужає, може, доведеться шукати пристановисько, найняти доглядачку? Олеся з Юліаном не лишиться ні на хвилину, буде тягнутися хвостиком за мною…"

Марта купила на привокзальному майдані два кілограми яблук і кілька булочок, їй здалося: на неї надто пильно глипнув якийсь тип у дорожньому плащі, що стояв при вході у вестибюль і стриг нігті маленькими ножичками. Вона зазирнула до почекальні, тип дивився їй услід. "Як вас підбирають, – посміхнулась Марта в душі, – що всі ви схожі? Дивно. Чимось схожі конфіденти, наглядачі, урядовці відповідних розрядів… Одягаються… Так, одягаються однаково. Однострій секретного агента. Однострій пепееса, ендека, х’єна[92]. Пика – "монополія польська, стандарт – номер такий-то…" Ендеки взуваються в чоботи з високими халявами і носять сірі брилі. Це натоптані самовдоволені човгачі… Агент лишився у вестибюлі. Очевидно, представляє секретну службу на вокзалі".

На пероні Марта несподівано наткнулась на Гамільтона Полянського. "Накликала! – вигукнула вона подумки. – Бетховен сказав би про наш час, що все довкола мусить не тільки мовчати, але і ходити наосліп. Варто побачити одного шпика – і перед тобою винирне ціла сотня".

– Добридень, пані Мартусю! Куди дорога стелиться? Свид послав у відрядження?

– Щоб він нікому не снився, ваш Свид. А ви куди?

– Іду до Золочева.

– Справді?

– Хіба й ви туди? Оце прекрасно! З тої хвилини, як я перестав працювати за фахом, в мені навіть осли розпізнають розвідника. Почуваю себе погано в поїздах. Знайомства не кортить шукати, бесіди не цікавлять.

– Так, я до Золочева, – сказала Марта. – Довго туди їхати?

– Близько чотирьох годин. Це ж не транс’європейський експрес, а приміський чумазий волик.

– Жах.

– Верхи на доброму конику можна добратися швидше.

– Чого це розвідка виглядає невиспаною?

– Я це саме подумав про одну даму.

– На обличчі – інтелігентська блідість, втома.

– Од нудьги, Мартусю. Я вчора вирішив завести щоденник. Купив чудового паперу, письмове приладдя, але день вдався цілком посередній, ні рядка невартий. Оглянувся назад – не знайду, з чого почати. Захимерив. – Через мить Полянський усміхнувся і мовив: – Одначе я зворушений вашою уважністю. Чи не до Юліана ви їдете, Мартусю? Вас зацікавив світ, люди…

– Якраз навпаки, – посміхнулась Марта.

– Ось чмихає наш чумазий.

– Нарешті. А пасажирів чимало. Ходімте. Якщо виконати обряд ввічливості, можна лишитися на пероні.

Вони примкнули до черги, але біля вагонних східців утворився натовп і Марта з Полянським перезирнулися сміючись.

– Обряд порядку нічого нам не дасть, – сказав Полянський.

– Боже, як місяться!

Провідники, ставши оддалеки, байдуже спостерігали давкотню. Лементували жінки, хтось надірваним баском кричав: "Люди!.. Люди!.."

Полянський показав одному з провідників редакційне посвідчення, і той знехотя відчинив двері в протилежному кінці вагона.

– А чому з цього боку замикають? – запитала Марта. – Це їм що – шкодить?

– Мабуть, не передбачено інструкцією.

Вагон гудів і вібрував. На лавках вмостилося з десять дужих парубійків, прохід був вільний, а біля східців рвалися, як собаки. Хтось заверещав дивним голосом – і втихомирилося. Натовп відкотився під стіну вокзалу, когось начебто відволокли туди. Схоже було, що якийсь неоковирний звір, забавляючись чимось тендітним, раптом побачив між кігтями вимкнуте нутро і з каяттям розглядав наслідки своєї незграбності. Стогнучи і охаючи, до вагона заходили селянки, потому рушили розчервонілі чоловіки, поїзд рухнувся і проплив повз нерухомий скрутель під вокзальними вікнами. Через вагон, гримаючи дверцятами, промаршували чорні постаті обслуги. До труби над головою Полянського була прив’язана дротиною табличка в чорних рамках. На ній тремтіли симетрично, як куплети вірша, розташовані коротенькі абзаци. Певне, один з пунктів застерігав: "Посадка проводиться лише з одного кінця вагона за ходом поїзда…

– Розповісти про свою "практику"? – перепитав Полянський. Він схрестив на грудях поцятковані ластовинням руки. "Сангвінік, – відзначила про себе Марта. – Хвилясте волосся пшеничного кольору, сірі холодні очі, застиглі білими рубчиками сліди осміху довкола рота, м’які рожеві губи, розділене ямкою підборіддя… Господарі, видно, вважали, що Полянський зовнішністю відповідає типові росіянина…" – Боюся, що з мене поганий оповідач. Я вже спробував вам дещо розказати, відтак мене не покидало почуття, що я не справив жодного враження, бо не маю хисту. Ну що ж…

Я не запам’ятав своїх батьків (мабуть, я скажу кілька слів про себе, Мартусю?). Це були збіднілі шляхтичі. Хоч я виростав у запущеній магнатській садибі, мене ніколи не схвилювали ні занепад нашого знатного в минулому роду, ні руїни гнізда, в якому він розвився і одцвів. Я був плебеєм і зірвиголовою. Стрий спекався мене, пославши вчитися до Кракова. Я розбещував його синів. У Кракові я швидко став зверхником компанії шибеників, що проколювала корчмарям бочки з вином, висаджувала на дахи карети і міняла штахети біля адвокатських котеджів. Якось ми вкрали урядовий вагон. Так, так, урядовий вагон. Вартівника споїли, за ніч (нас було близько сотні) проклали залізничне полотно на міське звалисько, заштовхали туди вагон, а шпали і рейки акуратно прикопали. Нами зайнялася секретна служба. Не знаю, як інші, та я відсидів три доби в каталажці і мене влаштували до розвідницької школи у Відні.

Я легко опанував мови, навчився влучно стріляти, а що стосується диверсій, то я для цього ніби вродився, винахідливості не бракувало. Професії, які ми вивчали, теж були нам потрібні в одному-єдиному плані: як, віртуозно володіючи фахом, зашкодити тій чи тій справі. Словом, я став розвідником-асом ще до закінчення навчання, мені доручали найвідповідальніші завдання. Нам проповідували національний нігілізм, і мені було однако, кому служити – Німеччині, Австрії, Польщі. Та я був спеціалістом для Сходу, і ворог у мене був один: Росія. Ми читали російські газети, книжки, революційну літературу, написану російськими підпільниками, і могли уявити собі справжні розміри імперіалістичної пихатості, зарозумілості і божевільної претензійності царського уряду, з яким інший світ рахувався, оскільки йому потрібен був ринок збуту, а ще ж погрозливі зблиски багнетів над Близьким, Середнім і Далеким Сходом, а також російський хліб. Поступово в становищі розвідника я знайшов для себе таке саме поле честі, як, наприклад, російські соціал-демократи, що виступали проти царизму. Тоді я збагнув, що можна шкодити Росії двояко: її народові і її неосудним керівникам. Я був політичним розвідником і працював проти Росії вищих поверхів. Після революції моя місія політичного розвідника" в Росії здрібничилась. Внутрішньо я не вірив у свою "місію". Я передбачав, що мене спіткає невдача.

– І все-таки ви ще певний час не сиділи склавши руки? – запитала Марта.

– Ні, звичайно. Ви домагаєтесь, щоб я зізнався у злочинах? – Полянський розсміявся. – Бачите, якби революція в Росії здалася мені кривавим експериментом, я досі смакував би омлети з грибами. До речі, заради цієї пряжені я відвідую щотижня знайомих емігрантів.

– У Росії голод, не дуже б ви поласували.

– Голод, – повторив Полянський в задумі. – Але ж і в Польщі вмирають тисячі від недоїдання. Тим часом уряд Української Народної Республіки на чолі з Петлюрою дні і ночі трапезує в тарновських кав’ярнях. Ці "урядовці" не відчувають скрути. Між іншим, Мартусю, вас не дивує така ситуація?

– Анітрохи, – відповіла Марта. – На те й договір Петлюри з Пілсудським.

– Що я чую! – вигукнув Полянський. – Нарешті розбалакалася. – Він помовчав, тоді сказав: – Мені хочеться вам дещо повідомити, і я не маю сили втримати язик за зубами. Начальник другого відділу генерального штабу польської армії Матушевський недавно в секретній записці до уряду з приводу використання груп Савинкова і Петлюри першим параграфом відношення до населення України і Білорусії вивів чорним по білому: "Полонізація окраїн у межах Ризького договору". Я зумисне не акцентую жодного слова з цієї фрази.

– І, мабуть, досить, – сказала Марта, думаючи: "Ось як! У межах…" Вона усміхнулась і запропонувала: – Я купила яблук і булок. Перекусимо, пане Полянський? Ясна річ, це не пряженя, але в дорозі все смачне.

– З задоволенням, Мартусю. Одначе пряженю, якщо вже про неї стільки мовлено, я сьогодні буду їсти. У мене сестра в Золочеві, стрийова тендітна донечка; я вблагаю її, щоб приготувала на вечерю московський омлет або золочівську пряженю. Дивина – як нас випадок звів. І не приснилося о.

– Аж підозріло.

– Справді.

– І добре платять за те, що стежите за мною? – сміючись, спитала Марта.

– А вам? Адже я можу подумати, що ви стежите за мною.

– Якраз вистачає на яблука.

– Мені трохи надбавляють за досвід і вислугу… А яблука – розкіш. Це, либонь, козацьке слово? Розкотитися, по кошу – кварта з медом, кошовий ділить ханське золото.

– На жаль, не знаю.

У Полянського мовби застигли очі, коли Марта, плачучи і сміючись, впала на груди збентежено-усміхненого чоловіка, середнього зросту, але міцного, непомірно широкоплечого, в сірому суконному плащі, в такому ж костюмі (очевидно, все зшито разом), у білій накрохмаленій сорочці і чорній (мабуть, під колір зіниць) краватці.

"Це він…" – мелькнуло в Полянського.

В одній руці Юліан тримав теж сірого капелюха, другою, стискаючи букет дрібненьких польових квіток (аж набрякли сині жили), пригортав Марту. Очі заплющені. Неймовірно високе чоло. Ніби викарбуване з граніту підборіддя. Тіні – якісь розколисані хвилі тіней – облягали надто виражені м’язи обличчя.

Постать, лице, одяг, поза – все в одну мить врізалося в пам’ять розвідника; хоч він бачив немало людей, які блискавично привертають увагу своєю зовнішністю, в Мартиного чоловіка це було тільки оболонкою чогось дивовижного, якогось намагнічуючого довколишність згустка енергії. Полянський машинально переступив з ноги на ногу і, одірвавши погляд від сплетеної невидимими демонічними силами пари, поплентався уздовж залізничного полотна, наче йому більше нічого не лишалося, як дибати без мети, бо та мета, якою тішив себе, пожартувала з ним, як напрочуд вродлива і, за всіма ознаками, приступна повія. Він одійшов кроків на сто і оглянувся. Юліан з Мартою все ще стояли обнявшись, тільки Юліанова голова була опущена на Мартине плече. Мимо Полянського по запасній колії прогуркотів паровоз.

Вони вийшли в поле. Геть порожні аж до обрію, до тимчасового краю землі і неба, низинні, вимочені сльотами ниви. На дорозі, як проталини, зблискували і наповнювалися небом дощові озерця; люди, що йшли, минали їх, і вони ставали знову незрячими. Сонце то показувалося, то ховалося за хмари, то тут, то там падали снопи світла, і здавалося – нема місця, яке б їм сподобалося. Марта підіпхнула під берет прядиво волосся, відчула пальцем, як пашить лице, і засміялася щасливим сміхом… Уже… Чеканню кінець. Аж смішно – ніде сісти, пригорнути Юліана до себе… Він трохи важкий, натриманий. Це завше так після довгої розлуки.

Марта світилася щастям. Очі – близькі і повні, як найщиріша мрія. Напіврозтулені в усмішці губи. Чисте, розхмарене чоло…

Вона раз по раз поглипувала на Юліана, пильно зазирала у вічі, наче питаючи: "Так? Ти зі мною? Чоловічку-друже, про що твої думки? Я бачу в тебе свіжий шрам на чолі. Хто посмів замахнутися на це святе чоло брудним кулаком? Огидна держава, її слуги і її закони. Держава-потвора… Брудна, брехлива, недорікувата… І за вухом шрам? Цей зійде, а на чолі, мабуть, лишиться. Вони хотіли вбити твою усмішку, Юліане? Твою незламність? Які вони наївні…"

Вона тісно припала до Юліанового плеча.

– Вернемось, Мартусю? – це була перша його фраза. Досі він лиш повторював її ім’я.

Марта глянула довкола, ніби прощаючись з мокрим порожнім полем.

– Вернемось, Юліане.

Їм смерклося на околиці міста. В неоковирному курятнику з червоної цегли зачмихав "Перкун" – чудо пансько-польської індустрії, і над вулицями спалахнули електричні ліхтарі. (Газети писали, що двигуни марки "Перкун" "присвітять" батьківщині в дорозі до щасливого життя).

Юліан найняв візника. Моторний коник зацокав копитами уздовж єврейських крамничок з дбайливо позачинюваними віконницями ("Очевидно, і тут грабують", – подумала Марта). Бричка пірнула в темну вуличку. З одного боку її здіймалася стіна осокорів, берестів і акацій, з другого – котеджі прусського типу з вежами, стрілчастими фаціатами і чудернацькими мансардними надбудовами.

– Це, мабуть, цвинтар? – спитала Марта Юліана, вдивляючись у мовчазну стіну дерев.

– Так. Його цікаво оглянути, – сказав Юліан. – Гробівці, мармур, золоті написи – і довгий ряд неосквернених (можливо, лиш у Золочеві) вояцьких могил. Шляхта відпочиває в мирі поряд зі своїми ворогами. Здається, що в Бучачі виклопотали дозвіл на впорядкування вояцьких могил. Власті нібито зважили на домагання родини Крушельницьких. Там полягло багато хлопців. Якесь затуманення спонукало "стратега" Петрушевича[93] кинути на оборону тунелю, крізь який прокладено шматок залізниці, недобитки гуцульських куренів. Галлер вирішив, що в тунелі–арсенали. Бої точилися майже тиждень. Гуцули опиралися до останнього подиху.

Марта зітхнула, трохи згодом спитала:

– Куди ми їдемо?

– До мене.

– Ти знову зупинився в якоїсь старої відлюдкуватої вдови?

– Цього разу в удівця.

– Боже! Мені не вкладається в голові, що ти поруч. Там хоч привітно, гарно?

– Де я замешкав? Тобі сподобається.

– Великий цвинтар, – промовила Марта. Гадки її вернулися до щойно сказаного Юліаном про Бучач. – У нашій редакції, Юліаночку, знедавна працює збанкротілий розвідник Полянський. Він висловив жахливу думку, що ми терпимо через психологічні поразки.

– Це правда, – тихо озвався Юліан. – Галлер мав сорок тисяч багнетів. Але вся Європа трубила про "скорий похід залізних дивізій". Ти знаєш, що Галлер формував свою банду у Франції? Ну ось… Можеш собі уявити, як захлиналася польська пропаганда. "Бунт галицької схизми розчавлять доблесні варшавські і краківські легіони". Армія Галлера має на "озброєнні танки і літаки. Ми поставимо на Збручі броньовий щит…" На штабістів такі заяви впливають. Командування Петрушевича завагалося. Тому своєчасно не захопили Львів, дозволили підняти голову реакційному охвістю… Якраз за Львів, а не за якісь тунелі треба було битися до останньої краплі крові. Втрата Львова стала непоправною поразкою. Потім бився революційний народ, а не проавстрійська Петрушевичева держава; і народ приборкали, як стихійну силу… Стоп, пане! – Юліан торкнув візника на передку. – Ось вам гонорар, ми дома.

Юліан простягнув через хвіртку руку і, як господар, одімкнув якийсь хитрий засув. Будиночок був оточений садом, відчувалася близькість ставу чи озера. Юліан напотемки запровадив Марту до кімнати і витер сірника.

– Хазяїн, – сказав він, – ідилічно настроєний чоловік і ненавидить такі блага цивілізації, як електрика. – Юліан запалив свічки на скульптурній підставці, окинув поглядом кімнату, наче ще раз перевіряючи, чи вона влаштує дружину. Він навстіж розчинив порожню шафу з низкою плічок і допоміг Марті скинути плащ. – Звикай, а я поки що нагрію води і принесу вечерю. – Та він став, усміхнений, на порозі. – Мартусю! – покликав. Марта причісувалась перед вмонтованим у шафі дзеркалом. – Ану згадай… Ні, не згадаєш. Сьогодні ж мій день народження.

– Юліане… – Марта поцілувала його. Коли він зачинив за собою двері, тихо примовила: – Того він зосереджений і задумливий. А мені пам’ять одібрало…

– Я сьогодні вранці подумав, – сказав Юліан, увійшовши з накритою тацею, – що ми, осінчата, котрі народилися в сльоти і снігові шарги, люди не романтичні і без ліричного камертона в серці.

– Але тебе це не стосується, – усміхнулась Марта.

– Може, це того прийшло на гадку, що я сумнівався, чи ти приїдеш, і почував себе не зовсім добре.

Марта вклала до папки Юліанові рукописи і прибрала зі стола книги.

– Що пишеш, Юліане?

– Чорна, невдячна і зайва, як на здоровий глузд, праця: все той же комплекс засмальцьованої неповноцінності, байські старожитності в сфері найновітніших стосунків і таке інше, – відповів він не без сарказму.

– А що читаєш?

– Чогось знову принадив Гріммельсгаузен. Часом дорослі пильніше вслухаються в казочки, які розповідають вечорами дітям, ніж самі діти.

– Ще одно запитання до повного інтерв’ю: з ким зустрічався?

– А можна про це після вечері, Мартусю?

– Йти мити руки?

– Двері до кухні відчинені, там світиться. Через хвилину вернувшись, Марта спитала:

– Чим займається господар?

– Господар… – Юліан посміхнувся. – Це наймит багатого галицького емігранта, що приїхав з Аргентини вмерти на своїй землі. Прізвище господаря-наймита Тодосій Сліпчук, він родом із того села, що й Прокіп Повсюда. До речі, Прокопа на місяць привозили до Бригідок. Повсюда-Завадович, Прокопів брат, добивався перегляду судового вироку. Помучили чоловіка допитами і знову запроторили в копальні.

– Не скоротили термін?

– Довічна каторга – це така юридична категорія, що викликає вагання лише в диявола і Бога. Можуть мінятися королі і президенти, можуть відбуватися перевороти і революції, та особливо небезпечний для нації злочинець не звідає ні милості, ні співчуття.

– О Господи! Це не світ, а тюрма.

– В’язниця, Мартусю. У цієї назви багатіші асоціації. Зв’язки, прив’язь, пов’язування, перев’язування… Сліпчук подарував мені на іменини пляшку аргентинського рому. Може, за допомогою чарки ми одв’яжемося від клопотів?

– Даруй мені, Юліаночку. Я – наче дитина: хочу поговорити про страшне, щоб не боятися. Все, більше не буду докучати. Бо то й чужа хата: вікна видаються темнішими, стеля – нижчою, тиша – підозрілою. Я того спитала, чим займається господар, що так всюди чистенько, акуратно, але якось необжито.

– Аргентинець купив Сліпчукові цю садибу із обстановкою. Жарти долі: сім’я, що тут мешкала, емігрувала до Канади. Ну, Мартусю, нехай їм добре буде, – нехай усім гаразд буде. – Юліан наповнив чарки. – Що ти мені сьогодні побажаєш?

– Волі, волі і ще раз волі, Юліаночку. – Марта підняла чарку, та неслухняні губи стрепенулися, на очі набігли сльози і вона поставила чарку" метнулась до шафи за хусточкою. – Тільки волі, – додала плачучи. – Все інше ти або маєш, або міг би мати.

Він сидів, похиливши голову і заплющивши очі, мовби перегортав сновидіння, вдивлявся у глибини пам’яті. Марта притулилась щокою до його високого ("франківського") чола і подумала: "Так, тобі лиш волі бракує. Ти не диктував би життя, як… оті кабінетні чини… Ти його робив би… Юліане! Чого я не маю сил стримати ридання і псую тобі свято?.."

Юліан узяв Марту за руки і посадив проти себе.

– Мені сподобалось одне місце в "Сімпліцісимусі", – сказав він з усмішкою. – Московський цар поставив Сімпліція перед вибором: або прийняти православну віру, тоді отримає дворянське помістя і житиме паном; або його зроблять слугою і не випустять з Московщини. Сімпліцій спитав шпика, що вертівся довкола нього, чому його затримали, як полоненого. "Зовсім ні, пане, – відповів шпик, – ти не в полоні, а лиш його царська величність виявляє до тебе таку милість, що не може з тобою розлучитися". Тоді Сімпліцій одрік: "Чого ж мене вартують?" – "А для того, – сказав шпик, – що його царська величність непокоїться, як би тобі не причинилася яка-небудь досада чи лихо твоєму здоров’ю". Отаке і в мене: то стережуть, то замикають. Але вип’ємо за волю, Мартусю, за волю. "Колись" нема, Мартусю. Є – "тепер". Я просто не можу надихатися повітрям, намилуватися небом. Дай сюди хусточку, я витру твої сльози. Я не бажаю твоїх сліз ні сьогодні, ні завтра, ні будь-коли. Цей час невартий ні сльозини. Він заслуговує тільки обурення і вироку. Нам треба жити і працювати, бо через півстоліття нащадки вважатимуть нас тупим, безвольним стадом. За життя! За працю! Нині і ці прості чесні гасла зазвучали фальшиво, з грубою нотою спонуки. Слава Богу, я їх проголошую тільки в присутності дружини, на своїх іменинах. Випиймо, Мартусю. Попереду – довга осіння ніч. Є час побалакати, назгадуватися і назагадувати. Так що ж чувати про наш університет?..[94]

– Тобі добре?

– Так, Мартусю.

– Ти так тихо відповів, що я скоріше здогадалася, ніж почула.

– Добре, рідна.

– Я щаслива, Юліане.

– З чого ти смієшся?

– Сказати?

– Так.

– А ти не сміятимешся з мене?

– Ні.

– Ти не забув:

Ах, алея ця,

Мабуть, без кінця,

А вгорі – блакить!

Гарно (бачить Бог)

Нам було б удвох

Тут з тобою жить…

– Верлен?

– Угу…

– Не знаю…

– Чого, Мартусю?

– Чому мені хочеться вмерти на твоїх руках?

– Прочитай що-небудь з "Пісень для неї".

– Ти просиш Верлена, Юліане!.

– Так.

– З "Пісень для неї""?

– Так.

– Слухай:

Будьмо примітивні – в тім нема стида,

Будьмо як у лісі дикий олень з ланню,

Ніжності розводить нам не випада…

Вільно віддаваймось нашому паланню,

Будьмо примітивні – в тім нема стида!

– Далі, Мартусю.

– Ій-бо розрегочуся: ти просиш Верлена. Юліан вимагає Верлена!..

Тішитись і спати – хочеш, дорога?

Перша і остання буде в нас робота,

Вада і чеснота, слабість і снага,

І єдина думка, і одна турбота –

Тішитись і спати – хочеш, дорога?

– Це вже занадто. Ти трохи безлична.

– То Верлен. Будь тихо. Потім…

Глава 2

Досвіта Марта пішла на став. Тодосій Сліпчук уже порався на господарстві і докладно розповів їй, який перелаз треба переступити, де висунути заворітницю, якою стежкою не йти, бо там десь мочарі, а з якої перейти на доріжку і як доступитися до берега. На обличчі Сліпчука лежали сліди втоми, проте язик його працював як млинок. Белебенячи, він з тугою дивився на Марту і наприкінці сказав: "Ви знаєте, що я овдовів? Говорив пан Юліан?" Марта кивнула. "Вмерла моя Надійка. Я навіть не знав. Аж тепер довідався, коли приїхав з Аргентини. Вмерла, бідолашна, ще того року, як я подався за моря. Мала тяжкі пологи і…" Він рушив за Мартою на город, постояв у нерішучості й тільки спитав: "Пан Юліан ще відпочиває? Нехай спить. Ночами щось пише, пише…"

Холодна, студениста вода сягала узбіччя дороги. Над ставом плили пасма туману, вдалині, мабуть на острівку, темніла купка дерев. На шлюзах шумів потік, переливаючись через заставки.

– Гарний ставок, великий, – озвався за Мартиними плечима Сліпчук. Він таки хотів прислужитися. – Але тепер його не обійдете ("Наче це так важливо!"). Луги затоплені, стежки розкисли. Коли ласка, проведу вас туди, де став упирається в ліс. Там хочеться посидіти. Я збив лавочку. З одного боку шелестять дуби, – листя хоч пожовкло, а тримається до снігу, – а з другого – вода похлюпує. Є чутки, що ставок спустять і розорють дно під коноплі. З конопель нібито більший зиск: лико купують за кордон на корабельні канати. Ой пані, якби ви виділи, що то в Аргентині з нашим соняшником! Я…

– Розкажіть, будь ласка, як добирались туди, як влаштовувалися, – перебила Сліпчука Марта, вважаючи, що вже не уникнути його спогадів.

– Добиралися? Плили пароплавом. А… Всі моря, пані, були спокійні аж до тих берегів. Світило сонце, небо вночі зоряне. Лиш одна хмара нас не покидала – зграя чайок. Якось перед полуднем корабель наш став. Утихомирилися машини, впали прапори, все живе виструнчилося уздовж поруччя. Ніхто не сподівався, що з нами священик. Пройшов він на місток капітана і завмер у повному вивінуванні, як для відправи. Довго дивився на море, тоді підняв, ніби для благословення, руки, і всі опустилися на коліна. Аж мороз, пані, поза спиною. За що молитва, до кого? Потому я допитався. У тій околиці, пані, затонув корабель з галицькими емігрантами. Кілька тисяч осіб… Ніхто не врятувався… Не можу забути тої заупокійної серед води. Навіть чайки перестали квилити. Тихо довкола, лиш молитва, лиш глухі баси – з нами жінок майже не було, – внизу гладке море, а над ним – море похилених голів, і сльози в кожному оці, і така прикрість на кожнім лиці!.. Рятуй нас, Боже, бо далі нема що казати.

– Ви про це розповідали моєму чоловікові?

– Аякже, пані. Було б гріхом… От тільки забув, як називається те місце. Пан Юліан нагадав мені, та й знову вислизнуло.

Вітерець уже розігнав туман і збирав поверхню води в схожі на покоси розмашні дуги зморщок.

– У воді лавочка, – з жалем промовив Сліпчук. – І в лісі калюжі. Чогось, пані, не пізнаю своєї землі. Чи то так здається?.. Колись як ранок привітний, то весь день гарний. А тепер лиш перед сходом сонця трохи приємно. Сонце на хвильку блисне – і насунуться хмари, мрячить дощ, тоскна мжичка, не кортить з хати вийти. Чи я вже звик до чужого гарячого неба?..

О, там я довго мучився. Нашій партії поталанило – нас того ж таки дня, як приїхали, поставили до діла. Ніхто, як мовиться, не вимацував, чи груба кисть. Сорок хлопців, не питаючи, хто що вміє, забрав пан Костянтин. Дивно буває: спершу чоловік мені так не сподобався, що був гірш за вовкулаку. Ми довідалися, що теж галичанин, він і одягався по-нашому, і… Я потому скажу. Але ми – жилаві, худорляві, а цей гладкий, набурмосений і якісь жирні вусики на товстій губі (на іспанський манір). Очі й не дивляться на людину, а якісь золотисті, прозорі, ніби ось-ось витечуть. Куди не піткнусь – весь час переді мною цей похмурий аргентинський галичанин, і вже буцімто я сам такий. Видко, паморочилося в голові від спеки. З місяць я знемагав від задухи. Руки важкі, ноги ледве пересуваю. Ну, думаю, сконаєш, Тодосію, не видіти тобі гаразду.

Але перший наш день у пана Костянтина. Вечоріло. Величезний маєток, огороджений дротяною сіткою на бетонних стовпах. У дворі чистенько. Управитель розмістив нас у робітницькій, видав білизну, запровадив до лазні, відтак кожному – скриньку, а там шаровари, жупан, чоботи, шапка зі шликом, широкий ремінний пояс з притороченим кинджалом. Одягайся – справжнісінький козацький курінь. Жартуємо, приповідаємо, регочемо.

Висипалися на подвір’я, а під шпихлірами, лиш тримаються оддалеки, теж козаки, ціла ватага, і молоді, і сивоусі, і з поголеними маківками, і кучеряві, сидять на лавах лиш у малинових сорочках і синіх шароварах, обнявши руками коліна, з люлечками в зубах, і бринять бандури, і співають мексиканську пісеньку "Дрібку солі". Якось ми в’їхали, і – сорок осіб, та ніхто не звернув уваги, що маєток просто купається у плантації соняшнику. Головешки, пані, – як решета. Довкола вогонь, ніби розлилося сонце по землі. Отож, кажу, ніхто не завважив, ніби ми дома, ніби то не чужина і не обпаскуджені поганими пугачами соняшники, а наші понад тини, лиш не видно стріх і глечиків на кілках. Підступив я до огорожі, а ті святі наші соняшники кишать бридкими пугачами, гидко тиркають смердючі клубки злиплого пір’я, і соняшники обліплені шкурою смердючого посліду. І впало мені серце, пані. Мерзенно, мерзенно, мерзенно…

Пан Костянтин розбагатів на готових статках, коли взяв за жінку безпутну доньку аргентинського фермера, що невдовзі помер. Була в них доросла панна, разом з мамкою знаджувала козаків-слуг. А пан Костянтин цілими днями розважався як не горілкою, то муштрованими пугачами, то слухав пісень, котрих співали його перелицьовані земляки. Господарських інтересів пильнував управитель, словом, що покинули, те й застали: той управитель дер з нас три шкури. До чого я вже не вмію сидіти без діла, та не давав мені вгору глипнути. Я, пані, не бунтівник, але якось не стерпів і пішов до хазяїна скаржитися. Кажу – хай би я осліп був ще в колисці, ніж мав побачити цю невольню. Пан Костянтин змінився на лиці і схопив мене тремтячими руками за вилоги жупана.

– Навіщо ти так сказав? – питає.

– Бо я зрозумів, що ліпше було вмерти з голоду на своїй землі, аніж ходити тут у чистоті з повним шлунком та знати, що нічого я не зароблю до самої могили.

– Навіщо? – затермосив мною хазяїн.

Я, пані, не знав, що він сліпне. Ще молодий, років сорок п’ять, але зір погіршувався в нього з кожним днем, хоч, правда, він це тримав у таємниці. Він посадовив мене просто себе, налив чарку, сам випив і розповів про свою біду.

– Я, – каже, – почав сліпнути давно. Либонь, з нервування, з туги. Я звелів засіяти соняшником поля довкола маєтку, весен десять підряд спроваджував і саджав то верби, то вишні, то бузок, але це небо, ця земля не приймають навіть рослини, то як їм прийняти нас з тобою?..

Розчулився, захникав. Крізь відчинені вікна хлюпнула мексиканська "Дрібку солі", але тут же її затлумила наша, котрою відповіли ті сорок хлопців, що я з ними прибув до Аргентини. Пан Костянтин рвав на собі волосся. А вони все голосніше виводили:

Ой у полі могила з вітром говорила:

"Повій, вітре буйнесенький, щоб я не зчорніла.

Щоб я не зчорніла, щоб я не марніла,

Щоб по мені трава росла, та ще й зеленіла".

І вітер не віє, і сонце не гріє,

Тільки в степу при дорозі трава зеленіє.

Ой у степу річка, через річку кладка,

Не покидай, козаченьку, рідненького батька…

Бо то ще як розійдеться наш чоловік у пісні, то все серце йому кров’ю стече. Спочатку гомін. Слізний чоловічий стогін.

Із Бережан до Кадри…

Пан Костянтин підступив до вікна і мене покликав. З гурту, що співав "Дрібку солі", малинові сорочки одна за одною перебиралися до ватаги, яка співала Бережанку". Тоді – разом (як вони, пані, співали!):

Як я, братчики, сконаю,

Однесіть мене, благаю,

Занесіте в Україну,

Там родився, там спочину.

Там і мила спогадає,

Хто в могилі спочиває,

І заб’ється їй серденько,

Впаде сльоза на личенько.

Відтак:

Човен хитається серед води,

Плеще об хвилю весло…

Пан Костянтин каже:

– Їдьмо, Тодосю, на рідну землю. Не знаю, коли мене наздожене вічна темрява, може, ще станеш провожатим, але, може, ще подарує мені доля одну секунду моїх незабутніх круч, пагорбів, ланів, мого солодкого світу. – Так вшьпані, і сказав, я ні слова не вигадав.

Його сите обличчя повила гнівна жура, дрижали білі і чогось (аж дивно!) сухі, як покошене вапно, руки. Мабуть, таки довадили йому хлопці піснями до пекучого, бо на ранок звелів управителеві поїхати до столиці по документи на подорож у Європу. По тижню часу ми відплили…

Як Бог дасть літо, пані, приїжджайте до мене з паном Юліаном відпочивати. Дивіться, що це за ліс: і малина, і суниці, і гриби – просто встелено довкола. Відійдуть черешні – починаються суниці, а тоді голубінки, козарі, справжні білі гриби, опеньки. Я хочу збудувати альтанку на узліссі і розвести бджіл. Всеньку весну і літо де-небудь, ось хоча б на отій поляні, – чи може бути більша приємність!..

На все це мені відкрив очі сліпий аргентинський дивак-багатій. В нас повелося, що кожен думає тільки про новий шматок землі, а з дарового, з того, що дає природа, навіть бідаки не користають. Так людину настроїли: морги, хатні статки і чвари. Хіба не це витурило мене світ за очі? А я міг би жити з того, що продавав би на ліки деревій і сосонку. Якби ж у мене був зір на цю землю, якби мене не зробили рабом пшеничного полукіпка, не замкнули мою надію в порожній кошниці! Як казав пан Костянтин, терпінням і балачками ми тільки злимо наших недругів, а їх треба ошелешити ділом… Я, пані, виріс при людях, сирота, поштуркувалися, коли дуже заболить – іду в поле, де був колись татів клинчик, так засіяний камінцями, що їх вистачило б збирати тисячу літ. Лягаю собі в траву над узвозом і бачу батька, діда, прадіда в білій сорочці з опалкою через плече – збирають ті прокляті камінці, один в одного важким духом дихають на чоловіка, що бричкою об’їжджає пухкі, як хліб, лани, але ні один не стає від того на більшій силі, а почувається ще слабше. А що вже говорити про мене, сироту? Вижебониш до вітру свою прикрість і сунеш, як дрімак, комусь достаток підносити. Працюєш мовчки, ходиш самотиною, дивишся вовком, а як розів’ється те, що ти комусь посіяв, як зацвіте, як розколоситься, як ляже на токи теплим сонцем – та й тобі збуруниться надія. Теліпаєшся з опалкою на засмічений камінням родинний клинчик… От що недоля підстроює. Нема в людини розваги. Хіба не так, пані? Де тепер той Костянтин? Оповім, пані, оповім…

Чоловік він, пані, був несталий. Нині самоволець, а завтра безпомічна дитина. То він для бадьорості чогось собі наговорить, щось таке вроїть у голову, чого не було і не може бути, то так себе потіпає докорами, притлумить, що нема права розрадити.

У дев’ятнадцятому році, коли посунули пілсудчики, наш Костянтин з гуртом переодягнених по-козацькому наймитів приплив англійським кораблем до Туреччини, а звідти по Дунаю, через Румунію, прибився до Галичини. Згодом він розповідав мені про це по дорозі до його села, яке він тоді думав захистити від галлерків.

На всяк випадок я документи закопав. Якби пілсудчики чи галлерки взяли мене в полон чи забили і знайшли документи – міг би статися клопіт моїй родині там, в Аргентині. А тут: на Станіслав повалили румунські війська, з Кам’янця наскакувала денікінська кіннота, а із заходу – білополяки; довкола пекло…

А він мене питає: "Кажеш, Тодосію, село вже видніється? А я не бачу… А видолинок на околиці села? Журавель? Так, там була криниця. А скажи, Тодосію, за селом з північного боку повинна бути купка дубів? Бачиш? Далеко від них перша хата? Ага, тут же, біля них. Не під бляхою? Ні… Так, так… А з півдня за селом – балка, обсаджена акаціями? Балка далеко від села? З троє гін? Чому? Угу, господарі, видно, загинули. Село сягало аж до балки, Тодосію. Міркуй, що половина села знищена і нескоро відродиться. Половила села… Розглянься довкола. Тодосію, десь тут має бути шмат скелі, що виступає з землі? Є. Ходімо. Отут я сидів, Тодосію, коли догорало село, над полем стелилися пасма чорного диму, а з видолинка, там, де тепер стирчить журавель, ще долинали постріли. Потім постріли припинилися і я бачив, як добивали багнетами трьох оборонців села. Чим я міг зарадити? Я міг бути лише свідком. Та з того часу в мене став псуватися зір…"

– Він осліп?

– Так, пані.

– І де він тепер? Знову поїхав до Аргентини?

– Помер, пані. Половину прибутків з маєтку заповів на сільську громаду. Вже збудували школу, зводять читальню.

– Ви сказали, що в дев’ятнадцятому році він приїхав зі жменькою емігрантів. Вони покинули його?

– Розійшлися. Може, він намислив собі зібрати ватагу і повоювати, але спізнився… І мені, пані, на згадку дав який-небудь доброжиток. Туди… додому… мені вже не схотілося їхати. Живу собі без озирків, як умію. Ніхто мене не торкає, і я нікого. Часами прикро, самота, та що вдієш!

Серце моє, пані, не витримує того, що діється в світі. Тримаюся оддалеки, бо не маю сили дивитися, як люди мучаться. Пан Костянтин розказував, що ті троє, яких галлерки добивали в обнесеній муром криничці за селом, боронилися багнетами, доки їм не пошматували карабіни, тоді хапалися голіруч за багнети, щоб відвести від грудей, відтак і руки їм посікли-поламали… Отак, мені здається, і люди голіруч бороняться від біди. Пані, а я вам не надокучив? – несподівано з міною каяття запитав Сліпчук. – Знаєте, якщо в мене хтось буває, я в хаті стараюся не перешкоджати. Але коли людина йде прогулятися, то можна побалакати.

– Не надокучили, – запевнила Марта. – Одначе ми давно перетнули ліс, вертаймося. – Вона на секунду взяла замисленого Сліпчука під руку, і він прискорив ходу, мов намагався швидше одійти від того місця, де йому виявили приязнь. – Юліан нас, мабуть, уже розшукує.

Безперечно, цей селянин у гранатовому костюмі в білу смужку мав цнотливу душу. Його шия вкрилась білими і червоними плямами.

– Пан Юліан ще спить, – сказав він, мовби виправдовуючись. – Ми йдемо не більше півгодини, ліс неширокий, ми за десять хвилин будемо дома…

"Коли ж випустили Юліана, – подумала Марта, – якщо Сліпчук так впевнено говорить про його режим?" Питати про це Сліпчука було ніяково, вона вирішила, що Юліан сам розкаже.

– Як у місті з продуктами, пані? – поцікавився Сліпчук.

– Взагалі невтішно у місті. Нема палива, погано з продуктами, дорожнеча, безробіття, за нещасні мідяки мусиш продавати розум, якщо проданий розум можна називати цим словом. Несолодко, пане Сліпчук.

– Я це розумію, – відказав той після паузи. – Я переконався на власні очі, що в світі з такими дрібницями набагато легше. У світі вони лише клопіт, а тут від них залежить, жити чи сконати. То зумисне, пані, для того, аби люди жерлися, як звірі, і ні про що не думали.

– Авжеж, – з посміхом зітхнула Марта.

– Але я чув багато суперечок, пані, навіть деякі вчені люди цього не тямлять. Спихають на повоєнну розруху, на нерозторопність підприємців, на те, що п’ясти не дають волі ендекам, а ендеки пепеесам.

– Авжеж, не тямлять, пане Сліпчук. Життя – це дебриця.

– Але вони собі ж на гірше роблять, – не вгавав Сліпчук. Марта подумала: "Як чогось наївно виглядає український селянин, коли заходить у бесіду, до якої не доріс становищем". – Собі ж на гірше, пані. Нахваляються своєю міццю, військом, а почнеться яка-небудь заваруха – спом’янете неписьменного Сліпчука: оця Польща розпадеться за кілька днів, ще смішніше, ніж Австрія…

"Хоч хто, коли не селянин-бідолаха, краще знає, почому ложка солі і хто має більше права про це судити? Тим часом який-небудь недорікуватий талмудист з докторським званням на десять меридіанів рикатиме, що він нездатний розрізнити, чим дерево спинається вгору, і відмовить йому в праві на слушне слово".

– Не пошанує, пані…

"Нічого. Поки що слово – лише знак пробудження".

– О, пан Юліан уже дожидає нас.

– Рання, рання пташка, – засміялась Марта. – Так можна проспати і дружину, і все на світі.

– Дарма ти думаєш, що я щойно встав. Я вже був на ярмарку і приготував сніданок. – Юліан звернувся до Сліпчука: – Ви з нами поснідаєте, пане Тодосію?

– Дякую, – зніяковів Сліпчук. – Я звик попити молока натщесерце і можу протинятися до вечері.

Юліан зодягнувся у спортивний светр і був схожий на борця, навіть риси обличчя ніби стали грубіші. Сліпчук запрошував на подвір’я. Марта взяла Юліана за руки.

– А сьогодні як на серці?

– Сказати правду? – Юліан зміряв Марту лукавим поглядом.

– Погано? У світі чогось не вистачає?

Він кивнув, одначе не зміг стримати усмішку.

– Можна відповісти словами Верлена? "Люба, не треба розмов…"

– І це все, що ти пам’ятаєш?

– Я завжди боявся, що той нещасний томик на мене вже не розрахований: з нього все виколупали ніжні рожеві кігтики. А ще як спадало на гадку, що до нього звертаються як до заклинання, щоб виворожити болячку, мною опановував забобонний страх.

– І ти не намагався пересилити себе і розгорнути книжку?

– Скільки раз!

– Ну й що?

– Літери ряхтіли перед очима, як роса на сонці, напливало суголосся якихось звуків… Верлен мене загіпнотизовував.

– Мене твій Сліпчук мало не загіпнотизував.

– Розповідав про невдаху Костянтина?

– Сліпчук змалював його як рефлексійного дивака.

– Мабуть, він будує свою сагу відповідно до статі, зовнішності і гумору слухача. Тобі він, очевидно, хотів показати відчайдушну романтичну фігуру.

– Можливо, бо були і пісні, і ліричні відступи, і слово самого горе-лицаря.

– Між іншим, постать цікава.

– Я не стверджую, що пересічна, але, мабуть, така вже я засушена вашими, чоловічими, інтересами жінка – мене вразив лише не знаний досі вияв жалю за батьківщиною, ностальгія, конвульсія туги, якщо можна так висловитися.

– А мене вразили соняхи.

– Символи, символи?..

– Будь я Трушем, я додав би їх до циклу "Про самоту".

– Ти чув, що Труш вийшов з "Товариства для розвою руської науки"? Ні? Мабуть, це таки в характері наших братів по крові. Тихесенько собі малювали щось було, та лиш заговорили про шляхи розвитку українського мистецтва – посварилися, стали паплюжити один одного – і не треба було спеціального урядового розпорядження про скасування товариства, само розпалося. У студіях засіли ремісники та іконописці. Труш малює дома при свічці. Пильнуй, Юліане, щоби й університет не спіткала така доля.

Юліан нахмурився, після паузи сказав:

– Либонь, це буде не моя турбота.

– Що ти маєш на увазі? Юліан не відповів.

– Юліане?

– Гаразд, Мартусю, побалакаємо потім. Сьогодні мені повідомили про арешт Осипа Маковея.

Марта помітила, що він викручується і зволікає з бесідою про справи. Він наче не міг себе знайти. Весела самопевність ще перебувала у в’язничному сповитку, спалахувала іскорками, він сидів, задуманий, на стільчику біля її колін і мовчки гладив її руки. Вона вирішила не неволити його розпитуваннями.

На гадку спливали розмови і зустрічі, про які Марта хотіла розповісти Юліанові. Вона перебирала їх у пам’яті і відкидала. "Це краще сказати при нагоді… З цього можна було б просто посміятися…" Відпадали тижні, місяці, шматки життя. Біль, що допікав їй, коли її минали не вітаючись після того, як Юліана заарештували, став дріб’язком. Було й інше. Їй не довіряли. Через людей, що мають доступ до Родзісада, вивідували, які в неї "стосунки" з офіційними колами; підозрювали за те, що її не звільнили з роботи; шепотілися за спиною, бо Свид дозволяв собі патякати про політику, коли розмовляв з нею. Ой, несолодко почуваєш себе, коли на кожному кроці натикаєшся на мур стриманості, недовір’я і недомовок! Вона навчилася співчувати людям, яких сама свого часу відшивала. Правда, не через недовіру. Були клопоти, які не потребували свідків і помічників. Людина тупцяє довкола тебе, щось несосвітенне бубонить, сипле категоризми, щоб показати, що не боїться й готова на все, або дивиться таким жалісним, зацькованим поглядом, що огортає досада. Тим часом ця людина тобі зайва і остуджуєш її холодною ввічливістю, згорда кинутим жартом чи повернешся і підеш пріч. Звичайно, багато знайомих образилося, одні замкнулися, інших втрачено; і неможливо виправдати себе тим, що, коли в людини є тверді переконання, вона мусить бути послідовною; де в біса взяти тої послідовності? Все під наркозом, все німує, а люди, котрі щось роблять, тримають тебе на відстані…

Ясна річ, що це ознака слабкості і обмеженості руху. Схоже, що кілька десятків авантюристів вирішили присвоїти собі відтинок історії. Бач – новоявлені декабристи, наполеончики… Генерали без війська. Тому офіційній пропаганді легко зганьбити й знеславити навіть святе діло. Досить пустити плітку, що Юліан – пияк, неврастенік, живе на віру з молодицею, червоний шпигун, отримує з-за кордону гроші, бенкетує в ресторанах, залякав своїх спільників і однодумців… О, тоді й натовп зацькує, нащо з ним морочитися слідчим, заводити атестати на харчування, виділяти окрему камеру в Бригідках і, зрештою, свідомо створювати йому ореол борця. Посадовити його до скляної в язничної клітки, нехай усі бачать, що це за пташок!

– Юліане.

– Слухаю тебе, Мартусю.

– Юліане, я несподівано відкрила найстрахітливішу обставину нашого буття. Ви, світлі голови, і не здогадуєтеся.

– Боже! Хіба так легко обняти розумом усе, що вони безтямно накоїли.

– За борт життя, Юліане, викинули людей середнього віку. На сцені діди і недолітки, політичні хулігани. Отак десь з двадцяти до сорока років – це ті, що населяють тюрми, концентраційні табори, на яких впала немилість, які не по своїй волі "вмивають руки" від сумнівної політики. Діди улюлюкають, недолітки гавкають, а невільники ярмують. Суспільство позбавлене серцевини. Тому воно невибагливе, всеїдне, для нього стравна будь-яка духовна пожива. Тільки ви дивитеся за обрій сьогоднішнього дня, але ж ви під ключем… Я не знаю, що ти встиг зробити, відколи тебе звільнили. Мені здається, можна починати… Чого ти мовчиш, Юліане? Він зітхнув.

– Я радий, Мартусю. Розумію, що тобі було нелегко, – майже божевільна ідея! – Він похилив голову і додав стиха: – Ти маєш рацію: нас перетворюють у внутрішніх емігрантів. А діди онде, недолітки-хулігани створюють військову організацію[95]. Тому заснування підпільного університету матиме політичний резонанс. Але мене попередили, що власті вносять у чорні списки викладачів і студентів. Якщо комуністи продемонструють свою причетність до університету, якщо до тих списків приплюсують матеріали святоюрського процесу, цей заклад постараються скомпрометувати перед світом і зашлють усіх в концентраційні табори.

Марта відчула, які тіло її дерев’яніє.

– Цього не можна допустити.

Юліан ствердно кивнув і заходив по кімнаті.

– Я поїхав сюди, щоб не накликати на людей шпиків.

– Вони знають, що ти зупинився у Сліпчука?

– Безперечно.

– Коли ти вийшов?

– Два тижні тому.

– Тебе самого випустили?

– Ні, люба. З групою… Групою революціонерів. Пригадуєш Миколу Павлюка? Його схопили на похороні професора Кривов’яза… Хлопці геть виснажились, пішли в підпілля.

– А ти?

– Як бачиш, я при здоров’ї. Багато справ. Якраз минула пора утримуваних мудреців. Ці алхіміки нічого не створили. Незважаючи на подаровані сани й котеджі, їм на старість дошкуляє сумління, що могли б дещо зробити, якби не вислужувалися в наукових товариствах, як у яких-небудь чиновних. Ремства цих людей можна використати…

– Ти довго пробудеш у Золочеві? Юліан посміхнувся:

– У тихих болотах завелись чорти. Треба їх розбудити. – Серйозно додав: – Я відрекомендувався жандармам як член Наукового товариства імені Шевченка[96]. Вони посилено полюють за хлопцями, а мене тримають на оці, чекаючи, що до мене хтось з’явиться. А навідуються статечні князі чистої науки з бездоганною репутацією. Коли в Родзісада розсіється підозріння, що підтримую зв’язки з комуністами, переїду до Винників: ближче до Львова. Гра у гру, Мартусю… Тим часом таємний університет почне функціонувати. Ми ще в Бригідках спланували, хто з "незаплямованих" діячів керуватиме справами. На жаль, декому з них довелося жбурляти в обличчя всю історію: бояться. Поки що зупинилися на чотирьох кандидатах. Серед них – моя дружина, причому вона на себе візьме роль згодом: не сумнівайся, що й до тебе придивляються, хоч ти не входиш до жодної політичної організації.

– Якщо в тебе не буде змоги втрутитися, я можу покластися на людей, яких ти не досить знаєш?

– Будь ласка. Але я відчуваю за собою право ставити "діячів перед вибором: або допоможіть, або прокляте ваше ім’я. Для тебе цей, хай йому біс, метод не годиться…

– Вибач, Юліаночку: що – падає сніг? Юліан підступив до вікна.

– Мокрий недолугий сніжок. Вітаю вас, пані Зимо!

– Мені пощастило: я пройшлася в лісі якраз на переломі двох пір року. Ого, як завихрило! – марта наблизилась до вікна. – Ставок був ментрежний… Найважливіше, що все вже передчувало зміну, та чогось не здобулась думка, що то кроки зими.

– Небо рівного, сірого тону, як стеля в камері.

– Правда, химерно? Ніде ні хмарки, а земля вже біліє. Ніби проявляється безмежна фотографія.

– У такі хвилини, – мовив Юліан, – мені з якогось дива причуваються похідні сурми, увижається низка обозів, скачуть верхівці, бряжчить зброя, і мене самого охоплює хвилювання виступу, хоч зовсім невідомо, куди і для чого; мабуть, просто оживає предковічний інстинкт.

– А що я відчуваю? – з усмішкою сказала Марта, тулячись до Юліанового плеча. – Самітність. Може, і це – з тої ж опери? Чоловіки вирушали в похід, а жінки вдивлялися у порожні обрії, і було невимовно тоскно, бо в хижі ще не остигла зігріта чоловіком постіль, а його нема і довго не буде і ще не скріпилася звичкою надія: "Дасть Бог – вернеться…" Юліане, чого гуцули прозивають солдатів катунами?

– Тому, що не завойовували чужих земель, – осміхнувся Юліан.

– У Миросі Коваль є віршик "Ми не посягали". Якби ти знав, скільки гідностей вона нам відкрила! Мирося забула цю сентиментальну дурничку на столі в редакції, а Свид одніс складачеві і звелів видрукувати в день прийняття конституції. Приносять відбиток коректорці, та просить Миросю вичитати вірш… Я думала, що Свид зостанеться без очей. Мирося-щебетуха, Мирося-ластівка стрибала довкола нього, як пантера. "Яке ви мали право друкувати без мого дозволу? Фашист! Продажна свиня! Ви це зробили на прохання Івахова?[97] Яку статтю вирішили приклепати – п’ятдесят восьму чи шістдесят п’яту?"[98] А Свид наче проковтнув язика. Та що Свид! Ми всі отетеріли. Такого від Миросі ніхто не сподівався. Кричить: "Ви мене в "Атласі" пропили чи в "Брістолі?" Біжіть і повідомте свого Івахова, що з нього випустять погані нутрощі. – Пошматувала відбиток на клаптики і шпурнула Свидові на стіл. – У Галичині Івахов не дослужиться Бенкендорфової слави". Ми чекали, що Свид її звільнить, а він через півгодини став над її столиком: "Пані Мирославо, підкоротіть, голубко, свій репортаж, не вистачає місця на текстівку".

Юліан посміявся, згодом запитав:

– Мирося пише?

– Бавиться. Все, що виходить з-під її пера, хибує на грубу заземленість.

– У тюрмі, – сказав Юліан, – я прочитав кілька цікавих рукописів. Є, Мартусю, прекрасні за змістом і за формою, актуальні і водночас з неперехідною проблематикою книги. Люди, що їх написали, не мають будь-якого бажання публікувати свої речі. Офіційне "духовне" життя настільки поглупіло, що вже ні в кого нема стремління зажити похвали. Є підпільна художня література, пісні, музика, живопис, домашні театри. Причому все це до такої міри скероване в завтра, таке значуще, що бракує критеріїв, щоб його оцінити. Словом, реальний світ лише гнітить, томить і переслідує, у глибокому підпіллі вже цілком визрів новий світ, коли б іще невеличкий революційний вулкан…

– Ой, чогось у політиці затяжна статичність.

– Без масового терору нинішні верхи не зуміють втриматися при владі, а розпочнеться терор – щось буде. Всі ці глибинні рухи – не рефлексії, їх не загальмують.

Глава 3

Був молодесенький ранок. Я попрощався з Миколою Павлюком, зайшов до кав’ярні і замовив картоплю із смаженою ковбасою. За сусіднім столиком бенкетувала якась компанія. Кілька порожніх пляшок, а офіціантка щойно несла закуску. Подумалося, що вже, видно, півсвіту починає день з похмілля. Недарма більшість сучасних романів відкриваються ресторанними тостами. Я подумав, що це, мабуть, правдиві твори і їх варто колекціонувати. Компанія галасливо потрошила афішки, вибираючи страви.

– Індичина!

– Румунські чорби!

– Парапе? Мені увижаються підсмажені, крихкі налисники з шоколадним кремом і смаженим горошком, вистояним у ромі.

– Ні, варені яйця в майонезі.

– А підсмажені до золотистого кольору курчата з цибулькою, перчиком і галушками? Чи рум’яна печеня зі свинини? Та ще тушкована капуста, що хвилююче пахне кмином! Картопля, порізана кружальцями, посилана зеленою петрушкою… Ех!..

– Ворони не хочеш? Я з’їв би припеченої печінки із зеленим горошком.

– Пане Івахін!..

Я нагадав собі, Мартусю, що якось ти оповідала про цього типа. Між ними була дама. Коси вкладені справжнісінькою копичкою, малинова сукня, туфельки з позолоченими пряжками. Дуже вродлива жінка, і, коли ми стрілися з нею поглядами, я проказав самими губами: "Ви прекрасна". Дама опустила очі, усміхнулася, і усмішка закам’яніла, здавалося, дама бачить її і милується чи, може, відчуває її теплий промінь на рожевій щічці.

Найпаскудніше діло, Мартусю, шукати втрачену з арештом позицію. Пам’ятаєш, коли мене звільнили минулого разу і я чекав тебе під редакцією, я не тямив, що вільний. Привидівся сон, сниться вулиця, і люди, і гуркіт, і небо… Я вкусив шматок ковбаси – ніякого смаку. Замовив чарку коньяку. Теж не йде. Кортить до людей, просто кидався б кожному на груди, обнімав, сміявся б і плакав. Слухаю – про що вони гомонять за сусіднім столиком.

– О, ви вже тут! – хтось із них припізнився.

– З самого початку.

– А де у вас сьогодні початок?

– Про це краще знає пані Вероніка.

– Пані Вероніка?..

Офіціантка – надзвичайно мила дівчина, крихітне, незахищене створіння. Хочеться ущипнути, а коли виступлять сльози на очах – приголубити, приспати на руках… Не сердься, будь ласка.

– Pourquoi la regardes tu?[99]

– A що?

– Нічого. Закуси.

– Випий виноградного соку.

– Ти мене ображаєш, серце. Тобі ж відомо: я жорстокий.

Слова "серце", "жорстокий", "пий", "закуси" трохи мене вговтують.

– Скіфи? Вигнали з Європи кіммерійців, погналися за ними в Азію, дійшли, здається, до Мідійських земель.

– Так, і побили мідійців, запанували над усією Азією…. Поступово пригадую, хто я… Паскудство, Мартусю.

Звичайно, ті, хто тебе бачить чи розмовляє з тобою, навіть не допускають, що в твоїй душі казна-що твориться.

Компанія гамірно веселиться. Дама, піднімаючи до вуст чарку, підморгнула мені, мовляв: "За ваше здоров’ячко". Я випив свою порцію, та, за намовою дами, до мене наблизився, як потім з’ясувалося, один з ваших редакційних "г" – Георг Івахін, поставив переді мною повен келех.

– Ви знайомі s Веронікою? Ні?

– Ми вчилися в одній школі, – відказав я. (О, як мені бракувало форми!)

– Вероніка була першою ученицею, феноменальна пам’ять… А мене заледве переводили із класу в клас. Тепер, одначе, я цим пишаюся. Присядьте, будь ласка.

Івахін лише переступив з ноги на ногу.

– Шкільна муштра не наклала на мене пута, – сказав я. – Я остаточно переконався, що наші вчителі були невігласами, і добре, що жодного не брав за взірець. Я вперто не хотів вчитися розуму, як вони казали. Вже тоді мені здавалося, що це означає – догоджати і вислужуватися. Згодом я до цього додав ще один пункт: бути лояльним до того, що не повинно мати місця в житті, а є результатом погано побудованих стосунків між людьми… Вероніка була відмінницею, – сказав я, киваючи дамі.

– Пане Івахін, ви не Івахов, не комісар поліції, чого ви повисли над чоловіком, сідайте пити.

Мене вразила гостроверха лисина цього Івахіна і закопилена верхня губа, що немовби повідомляла: "Ми з моїм господарем про щось скандальне довідалися". Але й це мене цілком влаштовувало. Коли Івахін пішов, мені знову все здалося сном. Проте цей сон був приємніший за тюремні мріяння, що зогрівали не більше, ніж сонце в росі. Я став думати про тебе. Чогось про те, чого ти, розмовляючи, ніколи не дивишся на співбесідника, навіть на мене, мовби ти – той світ, у котрий ніхто не повинен зазирнути.

– Прошу, про вас це забувають. – Івахін поставив переді мною чарку. – А пошесть самовдосконалення, – спитав він, – теж вас обминула?

Я дивився на нього, не второпаючи, чого він хоче.

– Ви казали, що не шкодуєте…

– Що не був пильним учнем? Абсолютно. І самовдосконаленням не займався.

Івахін опустився на стілець. Якусь мить ми мовчки вивчали один одного. У нього квадратне чоло, тупі, пересичені очі, м’ясистий ніс і важке підборіддя. Ще – пародія на вуси: ріденьке, руде, покручене і пригноблене, мов з-під пахви, волоссячко, пристебнуте невидимою ниткою до закопиленої губи.

– Прошу випити.

– Дякую, взагалі я не п’ю, – сказав я. – Сьогодні в мене особливий день.

Івахін гучно покликав офіціантку.

– Як тебе звуть, доню? – спитав, коли дівчина підійшла до столика.

– Вам це дуже потрібно?

– Дозволь почастувати тебе…

– Відтак поцікавитеся, о котрій іду додому і чи маю власний куток.

– Атож, – Івахін засміявся.

– А якщо не вип’ю – не одчепитесь?

– Щира правда.

– Добре, я вип’ю. – Вона майнула за перегородку і вернулась з чвертковою пляшкою. – Французький коньяк. Недавно в нас гостювали закордонні дипломати, ми замовляли цей коньяк спеціально для них.

– Золотко! Хто тебе народив такою щирою? Ти – ангелятко.

– Кажіть це своїй нареченій.

– Кажу. А де, справді, мешкаєш? Дівчина посміхнулась.

– Навіть не чекаєте, щоб я випила?

– Не люблю воловодитися, – відказав Івахін. Він підсунувся ближче. – Де мешкає панна? – і погладив їй зап’ястя. – Власний куточок, найманий?

– Мене кличуть клієнти…

Ні, я не подумав, що з мене шкилюють. Навпаки, я не побачив би в усьому цьому нічого підозрілого, якби навіть мене попереджували (наче я більш нічого не бачив у житті, тільки п’яне залицяння).

– Пане Івахін!

Офіціантка ковтнула коньяку і побігла за перегородку. Івахін махнув позад себе рукою, мовляв, чого вам треба, і пояснив:

– Ми святкуємо офіційне призначення Поніковського головою уряду. – Вицідивши принесений офіціанткою коньяк, він спитав: – Це смішно?

– Ні, – відказав я.

– Мені здалося, що ви посміхнулися.

В цю мить, Мартусю, мене щось спонукувало зіграти жарт. "Поніковського? Він велемовно висловлює свої думки, правильно вимовляє слова, пластично жестикулює, з фотогенічним обличчям і невідпорним осміхом, з енергійним рукостисканням і почуттям гумору…" Якби Івахін запитав, чи я його особисто бачив, я відповів би, що вчився з Поніковським в одній школі, в нього феноменальна пам’ять і таке інше. Але цього не було, і все-таки Івахін зарепетував:

– Панове, цей чоловік щойно обізвав нового голову уряду нікчемою!

Мене зусібіч оточили якісь парубійки…

– Чого ти вважаєш, що між ними був Полянський? – запитала Марта.

– Ти змалювала його зовнішність, і я пригадав, що поруч з дамою в малиновій сукні сидів рудий інтелігент з виразом відсутності на обличчі і мовчки смакував коньяк. Зрештою, якби його того дня і не було з ними, та, якщо він і Найда пиячать разом з Івахіним, я радив би уникати усіх трьох.

– Добре, Юліане. До біса Полянського, Найду та Івахіна! Ти, горенько моє, мав милу пригоду в день звільнення…

– Виплутатися було нетрудно, бо вони всі заточувалися, а я був цілком тверезий. Та потім мене гнітили сором і образа за панів державників, які вдаються до настільки гидких провокацій. Як не кажи, а ще в кожному з нас живе ілюзія, що вони не зовсім обезуміли. Од Івахша важко вимагати порядності. Найда мав рацію, коли заявив йому у вічі, що його примусили втікати з батьківщини не тільки через поміщицьке звання, а й через те, що, будучи поміщиком, він не вмів господарювати і пильнував батрацької посіченої батогами спини. Івахіна вигнали, але й це його не навчило. Білоемігрант Івахін, маніяк Івахін не перестав бачити дводзьобого орла над Варшавою, над Балканами, над цілими континентами. Він тремтить при словах "більшовик" і "комуніст".

Сівши, Юліан пригорнув Марту і усміхнувся.

– Що таке, Юліане:

– Людей взагалі, дорога, нелегко схаменути. Коли впав Тунгуський метеорит, церковники твердили, що це Боже застереження, але світова війна все-таки почалась. Маленький унтер Карасик якось признався мені, що вважає Тунгуську катастрофу Господнім знаменням, і прострілив ногу солдатові, який перед атакою заховався у бліндажі. Бальзакові дорікали за соціологічні дослідження в пору жорстокої соціальної боротьби. Мертвих у всі часи грабували, хоч кожен шукач скарбів знав, що теж помре. Між упертістю і гонитвою ніколи не було густо. Хай буде розсудливий той, хто ні на що нездатний!.. – Юліан на хвилю замовк, потому, усміхнувшись сам собі, сказав: – Щоб ми, Мартусю, не були схожими на ходульних бунтарів, я, мабуть, дещо зауважу одній прекрасній дамі, і на цьому покінчимо із визначенням нашого місцезнаходження у просторі і часі.

– Прошу.

– Які стратегічні чи тактичні мотиви спонукували бойову галичанку підписати спростування діячів культури про те, що не здійснюється полонізація?

– Це сталося по-дурному.

– Марта Чорнеза, либонь, знає, що народ Галичини не визнає польської окупації? Зрештою, питання про долю Галичини ще вирішуватиме Ліга націй. Ця ледача Ліга поки що "досліджує" становище. Безумовно, Галичину відсудять Польщі, але ми робимо все для того, щоб серед нас не знайшлося півтора десятка йолопів, яких польські пани могли б послати до Парижа з проханням од населення краю прилучити Галичину до Польщі. Правда ж?

– Так.

– Окупаційні власті мають можливість переконатися в цьому, того квапляться з полонізацією і колонізацією Галичини. Тим часом група диваків забула про законне право на опір і, щоб привернути увагу до факту полонізації, виступає в пресі з заявою, у якій цей факт заперечує. Як це розцінювати? Та, якщо навіть Ліга закріпить окупацію відповідною ухвалою, ми спробуємо добитися перегляду вироку. Ми – комуністи, і ми будемо боротися. Між іншим, крім Ліги націй, є Комінтерн, який відкидає посягання Польщі на територію України. То в чому річ? Психологічна поразка? Невже я не казав, що Комінтерн вважає українське питання одним з найважливіших питань класової й національно-визвольної боротьби на Європейському континенті?

– Я розгубилась, Юліане.

– Не треба виправдань. Я так само людина, і теж мені деколи страшно, але треба думати.

– Ти певний, що Комінтерн, що СРСР врятують Галичину від знищення?

– Так! – сказав він і запитав: – Скажи щиро, Мартусю: це походить від Полянського?

Марта кивнула.

Юліан у задумі перегортав сторінки "Сімпліцісимуса".

– Ти обіцяв сказати про людей, до яких я можу звернутися у Львові, – нагадала Марта.

– Мартусю, ти не бажаєш пройтися по свіжому сніжку?

Марта ствердно закивала.

Халепа в кав’ярні враз розворушила мене. Я зиркнув на світ тими самими очима, якими дивився на нього перед арештом, і побачив, що нічого в ньому не змінилося.

Косоокий, відчинивши мені, вигукнув:

– О, гості!

Він і цього разу не зрадив звичці. Посадовив мене проти світла, вперся нерухомим поглядом і через хвилину з міною Пілата пробурмотів:

– Чим стурбовані хитрі галичани?

Проте він спохопився, що я, мабуть, щойно зі стін тюрми, погляд його сумовито завис; він застебнув ґудзик на одвічній сірій сорочці, висунув уперед підборіддя, скрутив цигарку і зробив кілька затяжок підряд.

– Я ненадовго, – попередив я.

– Ми вчора трохи теє… – сказав понуро Верес. Ти його не знаєш? Послухай. Верес сказав: на серці кисло. – Передивляюся газети… Даруйте, не прибрано… Хмариться. Буде дощ?.. Казна-що. Літо пропало – дощі, осені нема. Непривітно, кисляк. Я собі гадав: ну цього літа поїду на місяць до річки. Завезлося, як навмисне. Та й помешкання ні на кого лишити. Покинув на сестру. Вертаюся – ні тарілки, ні чашки. Каже, що побилося. Не вірю, додому відтарабанила. Ну й люди! Брата заарештували, а вони, ріднесенькі родичі, накинулися, як сарана, ніби лиш цього чекали, геть пограбували хату. От погань! Оце приїде мама. Розумію – старість і все таке… Та живіть. Є хліб, є до хліба, оповідайте дітям байки, до роботи не силую. Еге! Я з хати, жінка з дому – стара вверх дном все поперекидає, нишпорить, нюхає. Чого!.. Злиднюки. Взимі жінка взяла служницю. Огрядна сорокалітня стара діва. Як не спить, то їсть, як не їсть – то спить. Нема людей! По сусідству мешкає чиновник. Рік тому, коли виходжу у двір, низенько вітається. Якось дивлюся – фіакр по нього. Чиновник ду-ду-д-ду, стриб на сидіння, покотили. Десь по місяцю часу фіакр півдня дожидає, чиновник сходить повагом, сердиться на візника, що погано застелив сидіння, що потертий килимок. Отакі люди. Нема, самі покидні. А ви що чули-бачили? Ой, – стукається в скроню. – Вас, либонь, щойно випустили! Боже, а тут порожньо, навіть пригостити не маю чим. Так-так…

І мене, Мартусю, не раз непокоїли сумніви, чи слід бути одвертим з людьми, яких заторкнула пошесть занапащення, ба навіть виродження. Та варто було побалакати з цими людьми, підняти перед ними завісу, – мабуть, таки доведеться скористатися поділом професора Ридана, – завісу боротьби – підпільної дійсності, і вони швидко знаходили себе. Дріб’язки, побутове паскудство – такі явища, що від них не враз одхаскаєшся. Але мало-помалу один відвикав, другий, третій… Я ще розміркую, може, нам придасться і Гамільтон Полянський; я особисто дотримуюся тої позиції, нам треба гартувати сили, та хочу закінчити побіжну характеристику осіб, з якими тобі доведеться працювати.

Верес. Його цехове прізвисько – Косоокий, колишній майстер, звільнили з посади за виступи проти мілітаризації залізниць. Не забудься і не звернися: "Пане Косоокий". Вересової амбітності вистачило б на кількох.

Це страшно доскіпливий чоловік. Я вже казав про його манеру розмовляти: посадить проти світла і вивчає, як слідчий, відтак: "То що вихитрували?!" Сидиш ні в сих ні в тих, далі Верес примушує тебе захищатися (мені здається, що йому завжди потрібно мати при собі слабодуху жертву, яку б він навчав жити і боротися, на якій міг би зігнати невичерпне пересердя).

– Нема чим пригостити, – повторив він, під’їхавши зі стільцем ближче до стола і струшуючи попіл з цигарки на клаптик паперу. – Біда, Юліане. Живу щасливим майбутнім. Може, і ви, вчені люди, щось пообіцяєте безробітному Вересові? Тицьніть-но, пане Юліане, яку-небудь зворушливу надію. – Гучно зареготав, здушив недопалок і запалив нову цигарку. – Що, книжники? Ех, книжники!.. Недавно одружився мій племінник. Від родичів забралися – жадоба самостійності, біологічна потреба. До-о-бре! Тиждень гризли весільні сухарці і тринькали кинені на віно гроші. Сухарці вичерпалися, гроші розпустили, вона не вміє зварити, він не вміє зарадити собі в житті, посварилися і розійшлися. Зате як уміли теревенити про майбутнє…

До Вереса треба йти в броні діловитості, бо це той же ж неодбалаканий Тодосій Сліпчук, тільки шорсткіший і неймовірно категоричний. Я здебільша або приступаю одразу до діла, або питаю: "Що це ви так подалися?" Вересові очі метаються врозбіж, і він бубонить: "Учора трохи випили… Поганий настрій, все валиться з рук…" Цього разу, після сутички з Івахіним, я пропустив момент. Затуркавши мені голову повчальними історіями, Верес дістав з-під стола чобіт, навоскував дратву.

– Латаю, хай йому грець! Коби вже якісь бунти, революції… Остогидло.

Це була слушна нагода розпочати бесіду про університет. Між іншим, дорослі сприймають таємниці з не менш бурхливими емоціями, ніж діти. Верес дав згоду допомагати, та по хвилі скривився, почухав потилицю.

– Вибачте, Юліане. Ото наче знову хмара насувається. Трохи одлягло від серця, та ви собі кудись біжите, в якусь безвість, я теж лишаюся в безвісті… Тяжко…

– Небезпечна, підступна безвість… – посміхнувся я.

– Атож, чоловіче. Кинеш по газетах оком – той продався, той…

До речі, Верес тої думки, що чим гірше, тим краще. Біда? Мало! Арешти? Мало! Ото якби життя вже стало настільки нестерпним, щоб уже бунт… Похнюпився. Він стрижеться по-чернечому: спереду коротенька гривка над плитким широким чолом, на потилиці – ріденькі язички сивого волосся. Та міцний, аж пашить здоров’ям, гидко слухати хникання. Коли я пішов, Верес довго маячив на східцях – він знаходить якусь філософську розвагу в проводжанні. Одначе того ж таки вечора мені вдруге придалося до нього. На столі було прибрано, височів стосик книг, Верес зніяковів, одіпхнув книги до підвіконня, ніби його захопили за непристойним заняттям. Говорив спокійніше, з гідністю, не злорічив, хоч далі мрячив дощ, літо й осінь зосталися "кисляком", сестра повиносила з хати тарелі, а мама любила нишпорити по закутках.

Чудернацька бесіда з Шептарем. Треба було добиратися в інший кінець міста, я найняв візника. Вулиці запруджені перехожими, біля крамничок вишикувалися черги – з Чехословаччини привезли взуття (наче в Галичині бракує шкіри чи шевців).

– Глумляться над народом, – спльовуючи, раз по раз бубонить візник. – З досвітку – шарварок. – Об’їжджає натовп посеред вулички. – Декотрі ще вчора прочули і стояли цілу ніч. А вранці крамар оголосив, що має лишень тридцять пар чобіт. Черги загомоніли, потиснули до входу, крамар зачинився зсередини. А поліцаї, дивіться, шнурочком на задні двері, несуть чобітки за ріг кам’яниці і з-під поли – за півтори ціни, їм чобіт не треба, їх взуває держава. Приступ мають, чого не вициндрити в міщанина на горілку?

Я подумав: якби сьогодні написати, що феодальні відносини лягли липким павутинням на епоху приватного і державного виробництва, засмоктали чиновні, наукові заклади, сферу обслуговування, – то, либонь, після стусанів не визбирав би кісточок. Навіть цей візник чув і повірив, що людська історія ступнула на вищий щабель. І він ошпарив би батогом авантюриста, що посмів одібрати від нього поняття "поступ", хоч сам скиглить і сам бурмоче: "Глумляться над народом".

Я спитав візника, як йому мається, тепер ліпше чи було до війни.

– Пане, якби не хитрував, то сконав би разом з родиною і оцими клячами. – В очах його зблиснула лутсавина. – Кожна пташка своїм носиком живе.

Слово за слово, і він видав таємницю.

– А я, пане, маю владу над пасажиром. І візник, як усі грішні, мусить бути трохи артистом. Іду, приміром, з багатою дамою. Жартую чемно, забавляю її, вона сміється (скоріше з мене, ніж із того, що туркочу), та я раптом: тпр-р-ру! Дама міниться на лиці, дуже в неї пильні справи. "Не поїду, – кажу, – в коня відривається підкова, – вона зумисне вільно прибита. – З надвередженою скотиною, пані, буду голодною смертю вмирати". – "Йой, – стогне дама. – Заплачу вам вдвічі більше, це вже недалеко, де я іншого візника буду шукати?!" Думаю: "Пошукай!" Дама дістає гаманець, я піднімаю батіг. Моє право – моє панство. Якщо ти людям потрібен, то вмій з цього трішки скористати. То, пане, лиш один секрет. Ото, скільки їх!

… Шептар немовби чекав мене, звісивши з балкона величезну кострубату голову. Він вітально помахав мені рукою і побіг відчиняти – у нього кільканадцять закамарків, займає весь поверх чималого будинку.

Довготелесий, як жердина, зігнувся, подаючи руку.

– Ну?!. Випустили?

– На власний хліб.

– Багатьох? Я кивнув.

– Юліане, даю слово, половину з-поміж вас купили і звільнили, щоб вивідати нові зв’язки.

– Ти ходив коли-небудь до вірменського собору? – запитав я.

– А що? Був.

– Завважив рельєф "Увірування Хоми"?

– Так. Чиє це?

– Вражений видінням воскреслого Христа, Хома впав на коліна. На обличчі жах і подив.

– Знову притчі! – посміхнувся Шептар і гукнув дружині, щоб принесла закуску.

– … Подив і жах. Але головне не в цьому. Обидві фігури з непропорційно великими головами.

– Сприймати як натяк?

– Дай же сказати…

– Я тебе перебив на тому, що обидві фігури з моїми головами.

– З твоїми, чортяко. Художник зробив це, здається, зумисне, щоб показати, як від тупого недовір’я втрачають і Христос, і Хома.

– Галю!.. Юліане, вип’ємо по чарці, тоді побалакаємо. Галю!

Невеличка, моторна Галя накрила на стіл, Шептар вийняв з шафки пляшку коньяку і кілька сушених рибин, які, мабуть, притримував як делікатес. Налив, випив, ще одну перекинув, а за третьою цокнувся зі мною і, скривлений, показав на дружину, мовляв, запропонуй і їй, мене не послухає. Шептар працює інженером на електростанції, жінка дає уроки музики, нестатків не відчувають, але, коли страйкували робітники електротехнічних підприємств, він, ризикуючи добробутом, замкнувся на три доби на електростанції зі своєю зміною, позбавивши місто енергії.

– Значить, втратили і Христос, і Хома?.. – Шептар подав мені газету із своїм поличчям. Його розхвалювали як прекрасного фахівця. – А мене намагаються ввести до кола "вибраних", і мені стало страшно, я підозріваю і себе, і друзів. Знаєш, як у нас ведеться? Якщо ти хочеш прислужитися державі, щось порадити, вдосконалити, цинічна чиновня дивиться з-під нахмурених брів: "Дивися, мудрагель! Що – йому більше, ніж іншим, треба? Нахаба. Хоче нас навчити керувати господарством". Можеш не сумніватися, що твоєї приноші не візьмуть. Якщо ти намислив щось собі виштукувати поза очима начальників, ти мусиш володіти талантом пройдисвіта і незворушністю розбишаки. Словом, висунутися нема змоги, але, якщо тебе висувають (а стали це робити не лише зі мною), чогось маркотно.

– Мабуть, це спосіб примушувати тисячі і тисячі кусати губи. Адже Шептар і ще десяток прудких галичан вибилися в люди, а вони нездатні на це. Тоді нема підстави гавкати на порядки.

Я познайомився з Шептарем ще до війни, на якомусь вічі. Тоді була політична відлига, нагода для самоз’ясування, але й тоді він чогось побоювався і не довіряв. Щоб не показувати цього, представлявся язичником, не визнавав ні сім’ї, ні роду, ні племені.

– І тільки всього? – спитав Шептар, наморщивши лоба.

– Гадаю, що так.

– То нехай пишуть, нехай хвалять, мені наплювати. Щось почнеться в місті, я вимкну струм на цілий місяць – перестануть. Недарма кажуть: діти сміються з того, що їм важко збагнути, а дорослі – з того, що розуміють. Ти не допив, Юліане. Ну… – Він довго похрумкував сушену рибину і замислено дивився на мене. – Юліане, – підхопився раптом і заходив по кімнаті. – Тобі не потрібна Родзісадова протекція? Може, придалися б документи, рекомендаційний лист з відповідними печатками, навіть дозвіл на виїзд за кордон? Це сміх і гріх, я натрапив, вірніше, Галя (знаєш – жінка з жінкою, поза жінкою, через жінку, попри жінку…) відкрила кілька темних ходів.

– Якщо справді щось серйозне… Шептар стиснув плечима.

– Вештається у Львові такий Копитник. – Шептар на секунду збентежився. – До дідька! Скажу тобі – подумаєш, що з глузду з’їхав. Та будь що буде! – Він махнув рукою. – Оповім як анекдот. Щойно Родзісада призначили начальником секретної служби, Коритник подався до Борині й відрекомендувався паном полковником. Чиновники пнуться з пуза, догоджаючи: полювання на ведмедя (і цього випадку, як завше, звіра напоїли горілкою, і влучив у нього лісничий, що причаївся у ялиннику), бенкети, дівчата, форель на Стриї, малина в Хащеві… Коритник допався до корита. Але зі Львова приїжджає службист, що в якійсь потребі відвідав Родзісадову канцелярію, хоч самого полковника не бачив. Діло було таке, що вирішував полковник. Отже, службист нишком сказав про це повітовим тузам. Але ж як перевірити? Каже: полковник середнього зросту (Коритник – так само), лисий (Коритник кучерявий), ніс горбинкою (у Коритника – картоплина), наморщений, як горіх (Коритник гладкий, прилицьований усмішкою хитрого ідіота). Начальство охопила німа паніка. І бояться сконфузитися, якщо то справді Родзісад, і не знають, як відступати, бо носилися як з писаною торбою, розтрубили, влаштовували покази і зустрічі. Нарешті хтось подав ідею: повезти лже-Родзісада на лжекопальню, виставити таку пильну охорону, що дивиться документи навіть знаних в обличчя достойників, викрити авантюриста й відправити на всі чотири сторони, а скандал, звісно, зам’яти. Так і вчинили. Спорудили з дикту над ровом потьомкінську копальню, за начальника караулу став повітовий жандармський комісар. Весь склад почту показує посвідчення, а Коритник усміхається, як телятко. Каже: "Я не маю при собі документів". Керівництво повіту мало не луснуло зі злості. Везуть Коритника до Турки. Імпровізовану копальню звеліли запалити. Не минуло й доби – організували виставку. Треба лишити відгук з автографом. Коритник розмашисто вивів: "По-к Родзісад". А щоб тобі добро було! Фінал, Юліане, не схожий на ті, якими закінчуються всі відомі і невідомі анекдоти цього типу. Коритникові навкучилося, прощаючись, він у всьому зізнався і поплескав начальників по плечах: "Вважайте, що у вас гостював мій великий друг, а знедавна і родич – полковник Ференц Родзісад. Я передам Ференцові, що він не пошкодує, якщо провідає вас, панове". Мало того, Коритник добився аудієнції і, кажуть, дуже насмішив розповіддю про свою пригоду самого Родзісада, і вони нібито потоваришували, разом п’ють, полюють. Моя Галя дає уроки музики доньці вдовички, до якої залицяється Коритник. Якось вдовичка питає Галю: "Може, вам треба щось влаштувати? Мій Карло (тобто Коритник)… Полковник Родзісад…" Другий хід: Галя знайома з лікаркою, до якої звертаються пан високий начальник…

А я сказав йому на те, Мартусю, що моя дружина винаймає помешкання у Родзісадової покоївки.

Посміялися ми з Шептарем, дійшли домовленості щодо університету. Куди дінешся, Мартусю. Десь ці люди – і Ерес, і Шептар (про інших – потому) – трохи надвереджені. Я передав тобі зміст моїх балачок з ними, гадаю – висновків не треба. Всього ці хлопці не знають і не знатимуть. Тобі доведеться лиш назвати їм своє ім’я.

– Цей день, – сказав Юліан трохи згодом, – був для мене дуже прикрий. До твоєї редакції мені не хотілося заходити…

– Ти був дома? – перервала його Марта.

– Можна по порядку?

– Ні, Юліане. Кажи швидко.

– Я подався до нас, Мартусю, дарма що без ключів, думаю – погомоню з Марселлою, а там і ти вернешся з роботи…

– Ти зустрівся з нею на вулиці?

– Ні, Мартусю. Чого ти хвилюєшся, що з тобою?

– Далі. Що було далі?

– Я піднявся східцями на другий поверх, і мені відчинила наші двері маленька дівчинка, що назвалася Олесею, тут же додала: "Але я не Олеся, ми з мамою тобі нічого не відкриємо, це наша таємниця, я вгадала: ти той, кого вона чекає, але вона тебе не захоче, бо має мене, ти собі йди, ми з мамою щасливі, я тобі нізащо не відчинила б, якби не вгадала, що ти – це ти, я тебе побачила з вікна і подумала: "Він". Іди собі, не роби нам зле, ти сильний, дорослий чоловік, ти собі знайдеш іншу людину, а маму не чіпай". У кутках очей тремтіли дві великі сльозинки. Я нічого не міг второпати і вирішив заспокоїти дівчинку, почав було розповідати щось смішне (після того, Мартусю, я зненавидів маску блазня, якою з чималим успіхом користувався; дитина цю маску відштовхнула). Олеся затупотіла ніжками, затряслась: "Геть! Іди собі геть! Я не можу на тебе дивитися. Ти проклятий тюремник. Вас, таких, вішати мало. Іди собі, іди собі, іди собі…" Я збоявся, що з нею станеться припадок. Воно було бліде і водночас синє, очі запалися, губи аж зчорніли. Я пішов…

– Юліане! Юліане, що ти накоїв!

– Мартусю?

– Боже, як далеко ми забралися. Біжімо, Юліане. Мені треба негайно їхати.

– Мартусю, але ж однаково поїзд аж увечері.

– Так, увечері. Ой, я вся тремчу, Юліане…

Він підхопив її під руку. Почав якомога спокійніше:

– Мартусю, Господь з тобою, не переживай. Розкажи, в чому річ, не тремти, ти ж не Олеся. Говори, може, нам треба порадитися, може, я в чомусь знадоблюся. Ну, серденько, Мартусю…

– Ой Юліане, я готова впасти в істерію. Ти одержав листа, де я тобі писала про цю дитину?

– Ні, Мартусю. – Юліанів голос прозвучав якось чітко, з ноткою роздратування, як у професора, якому надокучили запитання студентів.

– Я не маю сили все переказувати. Біля дитячого притулку мені на шию кинулась ця дівчинка з криком: "Мамо!" Боже, я чую цей зойк, він мене вбиває… Олеся народилася в концентраційному таборі, мама її вмерла від сухот, батько – невідомо де. "Мамо! Мамусенько! Знайшла маму!.." Ти розумієш? Робота, всілякі клопоти забирали в мене всенький день, я не мала змоги присвячувати дитині стільки уваги, скільки жадало її серце, та й, думалося, не слід надмірно пестити її, щоб не довести до екзальтації. Олеся не переставала боятися, що я знову десь згублюся, – коли вмерла її мама, їй сказали, що вона кудись поїхала і пропала… Господи, які ми ще темні і позбавлені чуття люди!.. Поволіше, Юліаночку, я задихаюся. Вона ж мені не сказала, що ти приходив, Юліане. Але стала химерити, щовечора мучила мене: "Чи вернеться до нас той чоловік, – це про тебе, – навіщо він нам, ти мене не покинеш, мамо?.. Уяви собі стан цієї дитини. Вчинило зле, не сміє зізнатися, бо боїться, що я лишу її, і боїться, що ти знову прийдеш або ми зустрінемося і її однаково не мине покарання, тобто піде по людях сиріткою. – Марта зітхнула. – Мені треба летіти, Юліане. Дівчинка може щось накоїти. Я запевнила Олесю, що вернуся через два дні, але вона ніби відчувала, що я їду до тебе. – Марта розплакалась. – Вона так мене любить і так намагалася бути в усьому схожою, рівнею, що я потерпаю: вона може щось собі заподіяти.

– Вона лишилася з Марселлою?

– Я відвела її до Миросі Коваль. Юліаночку, це, мабуть, ще гірше. Дома Олеся чекала б рішенця, а в Мирослави почуватиме себе чужою і покинутою… І шкідницею… Не мовчи, Юліане! Скажи що-небудь!

– Я її бачив, Мартусю, хвилину-дві, але я цілком поділяю твою тривогу.

"Бога ради – що за слова: поділяю тривогу!" Марта прискорила крок, мельки думаючи: "Ці тюрми… Ці прокляті в’язниці… "Поділяю тривогу!.."

– Юліане, чому ти не сказав про це одразу? Щось у тобі, видно, зламали. Чи то запідозрив лихе: що це моя дитина ще з часів війни? Я ж тобі наплела, що донька банкіра, розігрувала перед тобою легковажну дівицю-манекенницю. Чи образився на дівчинку і вирішив посмакувати це з холодком?

Юліан не відповів.

– Ні, я тебе знаю, – мовила за нього Марта. – Ти не повірив моїм вигадкам. Але чого ти промовчав, що був дома?

Юліан спохмурнів.

– Це неможливо пояснити, – промовив він, зупинивши Марту і дивлячись їй у вічі. – Здається, коли я уздрів тебе, мною заволоділа потреба піднестися з твоєю допомогою, завдяки твоїй присутності до того Юліана, якого від тебе забрали агенти. Хоч я себе примусив працювати, якась внутрішня порожнеча все-таки була… Повір, я не вмію це виправдати. Спонука долі. Зустріч з дівчинкою втратила для мене свій сенс, відколи ти в мене. Умислу не було, Мартусю.

– Не було, Юліане. Я просто здуріла.

До самого вокзалу жодне з них нездатне було спромогтися ні на слово. Перед відходом поїзда двоє людей, що мовчки, заглиблені у власні гадки, дивилися, як розгойдується над пероном одинокий ліхтар, раптом кинулися одне на одного, і, мабуть, в цьому русі затлумилося, розсипалося, як хвиля на зментреженому плесі, тяжке внутрішнє ридання, яке теж годі було б пояснити.

Глава 4

У сусідньому купе розмовляли упівголоса літній чоловік у старомодному фраку (він подав Марті руку, коли вона всідала до вагона: поїзд уже рушив з місця, вони з Юліаном ледве отямилися) і схожа на сільську вчительку молодичка в червоному півкожушку і рясній спідниці. Ліниво погримували на стиках колеса, але Марта чула кожну фразу з сусіднього купе. Похиливши на плече голову, Марта захистила одне вухо від гугнявого бубоніння чоловіка в старомодному фраку. Надійшов провідник.

– Вимкніть, будь ласка, світло, – попрохала Марта.

– Ви до Львова?

– Так.

– О, можете подрімати, прибудемо на світанку.

Заблимали полустанки, і поїзд викотився у тьмяно біліючі поля. Тепер здавалося, що голоси лунали з тьмяної пустелі.

– А вони самі себе видали.

– Як?!

– Од пригніту, мила моя. Борсалися, борсалися, а признаки в житті від того ніякої, стали виступати одверто – їх і переловили.

– Боже, Боже!.. Двоє дівчаток між ними. Ще до вінця далеко, а в катівню пішли.

– Мені шкода колекції старовинних гімнів, яку мав один із них. Колись я вблагав програти мені їх на костельному органі. О, яка сила духу, мила моя! Я гадаю, що прийде час – і ці гімни визнають так само, як Сікстинську Мадонну… Я вам скажу: гидко довкола, напевно, ті дівчатка вплуталися, бо їх принадив рух. Рух – то певність, то ясність. Навіть вони пожертвували собою – і це певність. Для інших. Бо щось робиться. Заарештували – значить, не тихо. Та й взагалі є люди, які, коли їм довкола гусне туман, самі йдуть на хрест з внутрішнього невдоволення. Це трагічні істоти. Якщо придивитися добре, то навіть можна завважити, хто позначений. А що з того вийде? Мій батько воював за революцію сорок восьмого року. До смертної години дивувався, чому після революції так мало змінився світ. Слово "революція" він вимовляв ще врочистіше, ніж слово "Господь". Вже було йому за сімдесят, коли помер. Півстоліття чоловік силкувався второпати, де живе. Марив державою сонця… Його неважко зрозуміти. Видів криваві ріки, то як примиритися, що пролилися марно? І це – після революції сорок восьмого року! – вигукував він чи зітхав скрушно, наче світ почався з сорок восьмого року. – І це – після революції!.." Не мали чим сплатити податки, поліцай виносив з хати кожухи, рядна, турецькі хустки, а батько йому: "І це після революції!.." Що ви думаєте? Поліцай нагородив батька таким запотиличником, що досі здригаюся. Що ж, він видів силу, він видів народ у революції, але до його свідомості не доходило, що це ще не перемога. Тому народові потім пустили кров і заштовхали до клітки. А старий мій схлипував: "І це – після революції!.." Шкода мені колекції гімнів. Я гадаю, що через цей хаос наші серця так залубеніють, що лиш тими гімнами і збудити їх можна буде. Ох, таке-то! Треба трохи поспати. Я вас утомив? Ні? Слухати нині, мила моя, тяжче, ніж говорити. Слово падає в рану. Ох, таке-то… Спокійної ночі, мила моя…

– На добраніч.

Поїзд на хвилину зупинився біля порожнього перону і поскрипів далі, мов намагаючись відтворити веселе теленькання станційного дзвінка. Марта витерла сльози і глипнула в тьмяну, ледь біліючу, безвість, що чогось видалася їй порожнім сном. "Ой, – подумала вона, – схоплю Таємничку за пазуху і – назад, до Юліана. Коли б лише нічого не натворила. До Юліана. Розривається серце, не можу без нього. А я йому як потрібна! З кожним новим арештом стає душевно обважніліший. Хіба не станеш!.. Забрали якусь частину м’якості, сердечності. Обсмокчуть – і лишиться як кістяк без живого тіла…"

Перед нею постав Юліан такий, яким бачила його півгодини тому. Колись у його погляді, в рухах, у виразі обличчя світилася та наступальна енергія, яка тепер зосередилась у думці, в мізку. Юліанове тіло немовби стало виконувати тільки функцію броні й оболонки. Він ніби навчився оберігати і заощаджувати свої сили. Юліан… І все-таки саме лише його ім’я здатне вселяти у неї віру. Ні, без нього неймовірно, немислимо важко.

Вона подумала, що, напевно, немало його здивувала, нагло вдарившись у паніку. Що ж? Вона й сама не сподівалася, що Олеся зайняла в її серці так багато місця. "Якщо ця моя тюремна Знахідка нічого не накоїла, відпрошуся у Свида на тиждень – і поїдемо до Юліана".

Яке щастя: вона застане Олесю ще в ліжку! "Скажена! Чого тобі раптом встрілило до голови?.. Миросина мама десь не зводила очей з Олесі, напихала варенням і випікасами. О, вона кохається в кондитерстві!.. Я таки трохи навіжена…"

Вокзальний годинник показував п’яту ранку. Марта вийшла на площу, і її знову охопила тривога. Вона побігла уздовж німих, зрідка осяяних ліхтарями будинків. Думки, одна за одну жахніша, немовби наздоганяли її, і вона намагалася застановити свою уяву на плані: зазирнути додому, якщо Олесі нема, то мчати до Мирослави. "Ні, дитино моя, ти не наважилась покинути мене, скарати себе за обман… Ні…" З провулка на Городецьку вискочила бричка. Марта підняла руки:

– Зупиніться! Зупиніться, ради Бога! Візник стримав коней.

– Що таке? – спитав глухувато, мабуть, злякавшись.

– Мені треба негайно додому.

– Але ж, пані, я до варшавського поїзда.

– Я заплачу. Будь ласка.

– Я – на замовлення, не можу.

Марта застигла в наповненій гуркотом вулиці. Бричка майнула за ріжок кам’яниці, тарахкотіння переметнулося в бік середмістя, певне, відлунювали горби біля Свято-юрського храму. Марта пірнула в темні завулки, щоб скоротити шлях.

Нарешті Жовківська, Підвальна, Королівський арсенал, Марта звернула на стежку попід Княжою горою, аби не петляти вуличками-тунелями, збігла перед Марселлиним будиночком, одщепила хвіртку, дзенькнула ключами, до дверей опередь неї шмигнув Марселлин котисько. Марта тихо піднялася на другий поверх, та спохватилася, що однаково доведеться питати Марселлу, чи ніхто не приходив. Увімкнула в коридорі світло, зайшла на кухню напитися. Це була напророчена мить: заскрипіли двері, показалась Марселла.

– Це ви!

– До мене ніхто не навідувався? Марселлині очі втікали од Мартиного погляду.

– Того ж таки дня, як ви поїхали, була ваша подруга…

– І що?

Марселла знизала плечима.

– Пропала дівчинка ваша.

Марта судорожним рухом, не дивлячись, намагалася застромити ключ у замкову щілину. Марселла зробила це за неї, штовхнула ногою двері, засвітила в кімнаті.

– Казала ваша товаришка – щезла, навіть добре поріг не переступила. Попросили Олесю: "Роздягайся, клади плащик до шафи, зараз тобі постелимо, ще трішки поспи…" Товаришка – до ванькира, лиш хустку зняла, і її ніби щось підштовхнуло вийти до покою, а за Олесею і слід простиг… Не побивайтеся і не ридайте. Ваша, як там її… подруга другу добу чергує в поліцейській управі. Біжіть туди, хоч дайте їй перепочити. Знайдуть вашу дівчинку, далеко не могла зайти, а на поїзд її ніхто б не взяв.

Марта рушила крізь навстіж відчинені двері до сходів, як за привидом покійника.

– Пані Марто!

Марта покірно вернулася і байдуже спостерігала чорними провалами очей, як Текля (у гадці її зринуло саме це ім’я господині) силкується зачинити двері; машинально кинула ключ до кишені, нарешті в погляді прозирнуло запитання.

– Хотіла вам сказати… – нерішуче почала Марселла.

– Я вас слухаю.

– Учора я була в полковника Родзісада. Він саме балакав з майором Ренетом, і я мимоволі зачула: "Між арештантами, яких ми випустили, пане полковнику, справді був особливо небезпечний суб’єкт, що ховається під прізвиськом Цезар. Запала довга мовчанка, і полковник спитав: "Чим він займається?" Ренет сказав, сміючись: "Організовує у Львові підпільний університет". Полковник теж засміявся… На всякий випадок я вирішила…

– Не можу второпати, навіщо це мені, – на Мартиному обличчі мелькнуло роздратування.

На першому поверсі в комісаріаті світилося цілими ночами в будні і в свята. Прокурені тютюновим чадом коридори, засиджені мухами жарівки, пошкрябані ослони й довгі столи і повні почекальні скарг, зітхань, стогонів крізь дрімоту, ридань. Всі намагалися зберігати тишу, та стояв гул, як у вулику, а над ним час від часу зринали викрики чергового поліцая, що сидів за батареєю телефонних апаратів: "Такий-то є? Підійдіть-но сюди!" Секретарка з вологим від поту лобом і темними від безсоння підковами під очима вручала відвідувачеві довідку, кидала до шухляди півтора злотого або давала здачу, а черговий вигукував знову: "Такий-то є? Підійдіть-но сюди!"

Марта жахнулася, побачивши стільки зім’ятих скорботою облич попід стінами. Мирося дрімала під грубою в куточку, скульбачившись, сховавши на колінах голову, щоб не разило світло.

– Мартусю, нещастя, – мовила вона хрипко. Марта почула те ж саме, що їй сказала Марселла.

– Це якась пошесть, – додала Мирося. – Дивися, скільки людей. Хтось з членів сім’ї пропав, а хтось тут днює і ночує, чекаючи вістки. Діти… – Мирося запнулась, та все-таки вирішила доказати: – Діти чогось накладають на себе руки. Навіть отсі вовкулаки в чорному дивуються. – І поспішила запевнити: – Олеся вирішила тебе злякати. Знайдеться. То що – іти мені додому? Чи дочекатися видна?

– Вже світає, іди Миросю, дякую.

– Яке "спасибі", Мартусю? Недопильнували. Мама, сердешна, геть зіплакала очі. То йду…

Марта вмостилася на Миросинім місці. До неї підійшла пригнічена журою жінка в чорному.

– У вас, пані, синок?.. Донечка?

Марта нараз захлинулась риданням, і жінка позадкувала між лави, ховаючи винуватий погляд.

– От заморока, – бовкнув якийсь чоловік за ріжком груби. – Нікому не дасть спокою. Таке ж у тебе горе, як в іншого, якого дідька лазиш!

– Найприкріше, що завше перед нещастям не добачиш якої-небудь дрібнички, – про себе мовив дідусь, що сидів на долівці, заклавши по-турецьки ноги. – От що прикро! І ніби вертиться на гадці, що саме треба зробити, але ніколи не зробиш. Це вже, добродію, бісова витівка. Тут нечистий має більшу силу, ніж сам пан Господь.

З реплік і перемовок Марта зрозуміла, що вона знаходиться у дитячому відділі. А є ще два відділи, які займаються пошуками дорослих, – чоловічий і жіночий.

– Оленько! Ластівочко! – скрикнула молода жіночка з лапастими плямами на чолі (ходила при надії). Отямилась після паморочного сну, жалісно скривилась і захлипала, повторюючи самими вустами: – Олюнько, Олю…

"Не уявляю собі нас утрьох…

Мамо, лягай і візьми мене до себе. Тут порожньо. А ось так мені найліпше. Якби, мамо, можна так завжди! Якби можна було не рости, мамо, я…

Мамо, а того чоловіка ми вже разом переконаємо… От ще! Гадаєш, я не розумію, чого ти мовчиш? Ти боїшся, щоб мене не одібрали. Я, мамо, нікому не скажу, навіть коли б убивали. Ми ж знаємо, мамо, що я зовсім не Олеся. Мамо, в тебе дуже серце закалатало…"

Дротино, де ти?

"З самого початку нам ведеться як з Петрового дня… Спиш, мамо?.. Ще набалакаємося. Спимо?"

– … Знайшли в лісі… Впізнали по латочці на штанцях… "О мамо! Ми багачі, а я думала, що нам так багато всього треба… Я чекала на тебе, і не було скучно…"

Боже, відбери у мене пам’ять! А ці люди? Вони так само чують дитячі голоси. Я вже пішла б кудись…"

– Ось і пішла, – прошепотіла Марта.

"Надворі веремія, а біля нашого будинку довго крутився якийсь чоловік з парасолькою і ціпком". "Шпик".

"Дощ ляскає, як конопляний батіг… Пані! Хіба я паня?.."

Здається, вона лиш тоді й сміялася. Більше я її сміху не чула.

"Звідки беруться хмари, мамо?" "З моря. Випаровується вода і збирається у хмари". "З якого моря ці хмари, що кроплять нас цілий тиждень?"

"З Балтійського. Кропитимуть нас, доки не попливуть хмари з Чорного моря, тоді ще тиждень помрячить і виголиться".

"Так?"

"Еге ж".

"Так завжди буває?"

"Мабуть, тільки в Галичині. Може, й далі, не знаю".

"Велика земля, правда?"

"Дуже".

"Певно, того, що вона – вічна. Мамо, а чому люди невічні? Тоді вони мусили б бути ого які великі!.. Мамо, і нема на світі жодної вічної людини?"

"Нема".

"А чого Марселла згадувала якогось Вічного Жида?" "Це герой казки". "Оповіси мені?"

"Коли Ісуса страчували, його примусили нести на високу гору важкий дерев’яний хрест. Дуже стомившись, він хотів було сперти хрест об стіну якоїсь хатини. Але її господар не дозволив це зробити…"

"Які безсердечні бувають люди! Мамо, в них зовсім нема серця?.. Я не хочу жити вічно і не хочу бути недоброю. Я хочу, щоб мене любили, і ти, мамо, щоб дуже, дуже любила. Так, щоб ніколи мене не покинула. І я тебе, мамо, ніколи не покину. Як ти будеш старенька, я буду тебе доглядати. Ой мамо! Не хочу, щоб ти була старенька…"

– Пані, чуєте, пані?

– Ви щось питали?

– Скажіть ваше прізвище, я вас розбуджу, – дідусь, що сидів по-турецьки долі, підсунувся ближче до груби. – Поспіть, ви дуже стомлені.

Збитий набік кашкет, прядиво волосся над вухом і золотисті цікаві очі робили його схожим на погано загримованого підлітка. До того ж він володів деренчливим тенорком.

– Дякую, – озвалася Марта. – Я однаково тут не задрімаю.

Дідусь похитав головою.

– Як на душі нема спокою, то й сон не йде. Он молодичка, – показав на жінку з плямистим чолом, – третю добу ходить, ходить між ослонами. Якісь такі діти повелися, пані… В неї синок пропав. У мами живіт росте, воно щось собі пошнибало, пошепталося з сусідськими бахурами і в гвалт: "Не хочу, щоб ти мала ще одну дитину, я й так у латанках і голодний". І подався з дому. Може, то й не дивина, бо вона – гуляща. Одне собі набігала, тепер друге, а на вулиці хлопця байстрям обзивають; розуміє він все не гірш дорослого. А у вас що за лихо, пані?

Марта не відповіла, одначе дідусеві кортіло погомоніти і він кивнув позад себе, де сидів суворий худорлявий вусань.

– А в отого хлопчисько не вернувся зі школи, – мовив упівголоса. – Кажуть, у місті орудує якась банда, що перепродує до Німеччини заморожену людську кров. Питаю, пані, а у вас що сталося?.. Га?.. Я теж третю добу мучуся. Щез онук. Ех! Знову збурилася душа, а мені не можна хвилюватися, в мене хворе серце. Вже й курити перестав, і, Боже борони, хмільного до рота не беру, а воно ще тяжче. Видно, туди вже дорога стелиться…

Мабуть, банда, про яку він згадує, таки орудує, подумала Марта. Про такі речі газети не пишуть. Газети… Попрошу Свида, щоб надрукував оголошення. "Згубилася шестирічна дівчинка. Тендітна, широко розставлені карі очі, русяві заплетені кіски, опукле чоло, прямий носик, пухленькі губки, на правій щічці перчик, зодягнена в жовтожарий вовняний, домашнього плетива костюмчик, червоні черевички з високими халявками і сірими смушевими облямівками, світло-зеленого кольору плащик і шапочка, білий шалик…"

– Не плачте, пані. Думайте про щось стороннє.

– Якби сила…

– Пані, а я вас нібито знаю чи десь зчаста бачив.

– Я маю деякий стосунок до газети "Народна доля". Дідусь покрутив головою.

– Газет принципово не читаю, а з репортерами не здибався. Але ж…

– Деякий час працювала манекенницею.

– О, справді! Я ж то міркую: або артистка, або співачка, або… Ви працювали на бульварі Легіонів? Мене туди щотижня волокли дружина з донькою, мо-о-дниці. Одягатися не дозволяв гаманець, то бодай милувалися досхочу. Надокучить мені, не раз кажу старій: "От закохаюся в котрусь дівчину, з цих на помості, тоді пожалкуєш, що водила на виставку. Глипни-но, які гарненькі". Всі ви там були як на підбір, красуні. Парижанин жадав вразити тутешню публіку. Коли ви увійшли сюди, я зразу кинувся: дуже знайоме обличчя, хода, гонорна постава. Бодай би не стрічатися у цій чиновні… Ми перестали відвідувати виставку ще до її скасування. Донька вийшла заміж, дитинча за дитинчам, та й занехаяла себе цілком. А ще – чоловік без роботи. Нині лише одна можливість вижити: лояльність. А зять гострий на язик. – Дідусь звів брови і скривився. – Потрапив в опалу за Вітоса. Гадалося, стане самовладцем Поніковський – простять йому. Але ж ні! Змінилася орієнтація, змінився кабінет, проте нікому нічого не пробачають. Навпаки… Ну, наш страждає, бо гордий. А його університетський товариш – чесний, слухняний і покладистий чоловік. Служив у міській управі. Взагалі – тямущий. Примушують його робити дурниці, він і робить, хоч знає, до чого це приведе. Правда, все акуратно занотовує в щоденнику, коли начальство похопиться – дурниця вийшла – він їм тиць під носа: дата, дослівне розпорядження. Що ви думаєте? Його за це зненавиділи і звільнили з посади.

– У таких випадках треба прикидатися винним.

– Атож! – старий гірко всміхнувся. – Щастя, що не причепили ярлик. Адже міг він, скажімо, вести спеціальні спостереження для закордону. Нині державну мораль з-під нігтя виссуть. Теперішній начальник триста років тому був попом, двісті років тому – революціонером, сто років промишляє шляхом махінацій і носить посвідку, що є співробітником жандармерії, а далі не уявляю, чим займеться.

– Писатиме історичні мемуари.

– Цілком можливо. Стане письменником… Надворі, слава Богу, вже день. Скоро невістка принесе сніданок. За ніч більше виголоднієш, ніж без перепочинку на фабричній зміні. Від сопухів надить закурити. Люди повтягували голови в плечі, сплять. Міняється черговий. Можна й подрімати: до десятої години відділ розбиратиме заяви. Поспіть трішки, пані. Лиш скажіть прізвище, бо, може, порушиться розпорядок, як передвчора.

– Чорнеза.

– Таке прізвище, що не забудеться.

Марта приникла головою до холодної, облицьованої білим кахлем груби, і раптом їй стало на гадку: "Вони (поліція) нехай шукають, але й мені не сидіти".

– Я, мабуть, попрошу чергового, щоб потелефонували мені до редакції, – сказала вона, звертаючись до дідуся.

– Звичайно, пані. Ви даремно не подумали про це раніше.

– Нічкувати доведеться тут. Але вдень, либонь, не варто.

– Так, пані. Вас, безперечно, послухаються і зателефонують в разі чого.

– До побачення. Бажаю вам втішних вісток.

– Взаємно, дорога пані.

Черговий – молоденький, свіжий і полискуючий, мов у молоці скупаний, поліцай – шанобливо запевнив Марту, що негайно сповістить, якщо будуть новини.

На вулиці Марта вирішила не йти до редакції і подзвонила Найді.

– Привіт, ясочко, звідки телефонуєш?

Марта сказала, що в неї горе і вона хоче його бачити.

– Іду, – промимрив Захар. – Де тебе шукати?

– На Ринковій площі. Слухай, Захаре, Мирося Коваль не вийшла на роботу? Ні?.. Ну, я чекаю.

Він простував підбігці, Марта завважила його перед трамваєм, і в неї тьохнуло серце. Кондуктор погрозив Найді кулаком.

– Мартусю… – прикусив по-дитячому губу.

– Пропала моя Олеся, Захаре. Що робити? Мирося Коваль подала в комісаріат заяву на пошуки.

– Коли?

– Зникла? Того ж таки дня, як я поїхала до Золочева.

– Чого ж Мирослава мене не повідомила! – сказав він з жалем. – Поліція? У них така метода, що можна сконати через невідомість.

– Я вблагала чергового, щоб подзвонили до редакції, якщо що-небудь вияснять.

– І в редакції нема тобі чого нидіти. Іди спати, на тобі лиця нема. Я передам Полянському, щоб час від часу попитував, що там у комісаріаті з’ясували, він має до них доступ, а ти – мерщій відпочивати. – Він у задумі стиснув плечима. – Я навідаюся до тебе додому. – Він глянув на годинник. – Найдалі, Мартусю, о третій пополудні. – Покрутив головою. – От Мирося! З жінки ніколи не вийде добрий журналіст. Ми ж маємо певні повноваження, зв’язки… Поліція? Що поліція! Іди, Мартусю. – Він легко скерував її в бік тротуару, а сам попрямував до телефонної будки.

Коли Марта уздріла на подвір’ї чоловіка, що нетерпляче походжав уздовж квітника, їй стало зле і вона мусила опертися об штахети. "Боже, що в тебе на мислі!.." Чоловік повернувся обличчям до неї, це був Тодосій Сліпчук, але од цього Марті не стало краще.

– Пані Марто! – кинувся він назустріч. Одначе він не здогадувався, в якому вона стані, і затуркотів: – Я приїхав услід за вами нічним поїздом, вже години зо дві чекаю – ніхто не відзивається, всі входи на замках. Пан Юліан листа вам передав.

З перших слів Марті здалося, що це один із запатарайканих цензорами листів із в’язниці. Юліан писав про вкрите снігом поле, спокій і довгий сон, що, мабуть, надовго окутає все довкола. Аж вкінці: "Вибач, Мартусю. Якісь кострубаті гадки, асоціації. Пишу в присутності "гостей". При першій можливості нагадаю про себе. Цілую. Обривається серце. Що вдієш, друженьку…"

– Його заарештували?

– Налетіли, пані Марто, справжнісінька облава.

– Це їх коханий обряд.

– Що, пані Марто?

– Нічого, – вона подала йому ключі. – Одчиніть, будь ласка.

Це вже скидалося на змову. Марті шкодувало великих зусиль одігнати п’янку, спокусливу спонуку вибігти на вулицю, крикнути натовпові: "З мене вимотують жили, добийте мене, люди!"

– Ось стілець, Тодосію, сідайте. – Опустившись на канапу, вона підперла рукою голову, погляд її впав на недоречне, беззмістовне скопичення шафок і шухляд, дивовижну суміш готики і модерну – Юліанів смішний витвір – фаетон". – Ви, певне, голодні, Тодосію. Я не в змозі накрити на стіл, будь ласка, подивіться на кухні, там щось повинно знайтися.

– Про мене не турбуйтеся, пані Марто. Але, може, вам треба підкріпитися? Не знаю, чи потраплю, я звик задля себе бавитися з горщиками. Приготувати вам каву?

– Запаліть примус. Тодосій подався на кухню.

– Ось і навтішалася, – сказала тихо. – Нарадувалася! Тепер спокутуй. Велике і тривале щастя не дозволяється. Est modus in rebus[100]. Знову все в тебе забрано, шкіра твоя залубеніє, а що ще велено рабі?!

– Що ви тут робите? – почувся Марселлин голос.

– Каву… Варю каву для пані Марти.

– Що чути? – спитала Марселла з порога.

– Нічого не відомо.

– Це ваш знайомий?

– Інакше його тут не було б.

– Якийсь… поважний, наче церковний староста.

– Такий вже є.

– Пані Марто, – звернулась Марселла, вмощуючись поруч на канапі. – Признайтеся, ви від цього не втратите: вашого Юліана випустили?

Марта кивнула.

– І вже забрали?

– Приїхав ось чоловік сказати.

– Пані Марто, я вас не видам, люди, які пережили таку наругу, як я, не роблять підлоти. Юліанова кличка – Цезар?

– Так, – відповіла Марта після паузи.

– Значить, йшлося про Юліана. І його забрали, пані Марто, і багатьох, у кого він був. Ренет сказав: ліпше їх замкнути, перш ніж розійдеться чутка про університет. Каже: зовсім не до речі тяганина і слідство, тим паче що університет – це світовий скандал. Полковник Родзісад згодився з ним. І про вас була бесіда. Даруйте, пані Марто, Ренет спитав полковника: "А як бути з дівкою?" Полковник засміявся: "Пан Ренет, вам уже тридцять, а ви досі не знаєте, для чого мужчині дівка. Цезар – хитрий конспіратор. Ті часи минули, коли дівкам видавали таємниці". Я вам, сердешна моя, додала болю, але я не могла мовчати.

– Я лиш можу вам подякувати, пані Теклю, – Марта торкнулася її руки.

Господиня відштовхнула Мартину руку і зблідла.

– Пані Марто! Прошу вас, молю, благаю – не називайте мене так. Вам гірко, сестро, ви мене повинні зрозуміти: Текля вмерла. Я вмерла, пані Марто, і я хочу ожити. Марселлою охрестив мене цей кат, полковник. Я божеволію, в мене немає імені. Я народжуюся заново без імені…

Вона вмовкла, бо до кімнати увійшов з тацею і двома горнятками кави Тодосій Сліпчук. Цей чоловік страждав душевним дальтонізмом.

– Ви господиня, правда? – запитав він добродушно, намагаючись зазирнути Марселлі у вічі. – Я і вам налив кави. Прошу, пані Марто, прошу пані… Не знаю, як зовуть вас… Я Тодосій Сліпчук… – Він не помічав, з якою ненавистю дивиться на нього Марселла. – Мій аргентинець, небіжчик, любив міцну-преміцну каву. Може, я трохи переборщив, то вибачте. Прошу, пані Марто. Прошу, пані…

– Марто! – гримнула Текля-Марселла.

– Теж Марта? – аж ніби зрадів Сліпчук. – То покуштуйте, пані Марто, зварив за аргентинськими смаками.

Марселла позирнула на Марту, Марта – на Марселлу, обидві стиснули плечима.

– І сміх і гріх, – прошепотіла Марселла. Безбентежний Тодосій і собі налив кави і всівся ближче до жінок.

– Коли ми їхали в Україну, пан Костянтин наповідав: "Все можеш лишити, тільки не забудь набрати кави". В нас цей напій мало вживають. Ого, якби довелося вривати копійку на каву, моя небіжка Надя вигнала б з хати: "Геть із цією сажею!" – Тодосій кумгикнув і запитливо зиркнув на жінок. – То як по-аргентинськи – смакує? Це і в добрі, і у злі скріплює чоловіка. Звичайно, добра нині менше.

Марселла поклала на тацю горнятко і, смикнувши головою, замість "дякую" подалася до себе.

– Приємна жінка, – сказав Тодосій, коли Марселла ще добре не зачинила двері. – Приємна, – повторив і звів на Марту очі. – Пані Марто, поїзд мій увечері. Я походжу трохи по місту. До вас ще навідатися?

– Будь ласка, заходьте.

– Ви будете дома?

– Не ждати ж вам півдня на вокзалі. Прошу. Якщо навіть у мене виникне якась потреба піти, то ключ залишу в дверях. Та й Марселла, мабуть, буде дома.

– А хто це?

Марта не одразу спохватилась, про що він питав.

– Хто це Марселла?

– Марта. Я мала на увазі Марту, господиню.

– Вона працює?

– Ні.

– А з яких доходів живе?

– Здає комірникам частину будинку.

– Весь її власний?

– Так.

– Дорого бере за кімнату?

– Сорок злотих. Тодосій замислився.

– Це негусто.

– Що саме?

– Якщо винаймати навіть п’ять кімнат – на прожиток мало. Видно, чоловік працює.

– Марселла одинока, пане Сліпчук.

– Марселла?

– Даруйте, Марта.

Тодосій міг роздратувати безмовну колоду. На його обличчі проступила розгубленість, і Марта сказала:

– Марселла – це моя товаришка, ми з нею настільки зжилися, що я незмінно збиваюся, коли розмовляю про… про Марту; адже і з нею ми зблизилися: господиня, добра жінка…

– Приємна.

Тодосій пішов, щось маючи на умі.

Марселла стає людиною, подумала Марта. Ні, це не провокація. Навіщо їй попереджувати про бесіду Ренета з Родзісадом?

Адже Юліана забрали вчора, а вона сповістила сьогодні вранці.

– Відправили гостей? – Марселла поклала на стільчик перед Мартою таріль з тертюхами. – Поїжте, пані Марто. Я певна, що самі ви про себе не подбаєте. Я теж така. Коли на серці не розвидняється, а життя скидається на мішок, наповнений гадюччям, сконала б, лежачи, тільки б до мене ніхто не чіплявся. Але в прикру годину самота небезпечна і я вас буду турбувати. В самоті і схибнутися нетяжко. Я це по собі знаю. – Вона дивно знітилась, та щось в душі її, як завжди, швидко перемололося. Знову сівши біля Марти, вона мовила спокійно: – Треба жити. Треба якось жити… – По хвилі додала: – Дивак отой ваш гість. Що за людина?

Марта коротко розповіла про Сліпчука.

– Видно, дуже добрий. Ні лукавинки, ні підозри. Світ скаженіє, а він добрий… Мабуть, легко жити з такою людиною… – Посміхнувшись, вона уважно поглянула на Марту. – Для нього я вже стала Мартою.

– Лишайтеся Мартою і для інших.

– Як то кажуть, за добрим чоловіком і дорога ліпша. Марта не озвалась. Для Теклі це надзвичайно серйозне питання, а для неї – ще одна мелодрама.

– Я вас довго недолюблювала, пані Марто, і це ім’я мені стало осоружним. А за що я вас недолюблювала? Бо ви непохитна?.. Але ж і зараз ви тримаєтеся так, як я не змогла б… Марта… Не знаю. Бідолаха Юліан не походив на волі. Олеся, видно, через нього втекла.

– Вона його дуже не хотіла.

– Сироти, пані Марто. Їх тяжко виховувати, і нема за це дяки.

– Мені здавалося, вона вже звикла, що Юліан повернеться сюди. А вона прикидалася, пані Марто… Не бентежить вас, коли я вас так називаю?

Марселла спохмурніла.

– Олеся прикидалася. Вона прогнала Юліана, облаяла тюремником.

– Ось воно що! Прогнала… Тепер я за неї починаю боятися. Нещасна, збаламучена дитина. Ревниве, як звірятко.

Марта глянула на годинник. Щойно дванадцята.

– Хочете спати?

– Мабуть, трішки полежу.

– Гаразд, поспіть. Я чогось знову вертаюся гадкою до вашого кумедного гостя. Отакі люди – щасливі. На нього злишся, гулікаєш, а він цього не розуміє і не бере до серця.

– Розбудіть мене, будь ласка, о третій.

– Добре, пані Марто.

Глава 5

Прокинувшись, Марта побачила в кімнаті Найду, Сліпчука і Марселлу, чулися якісь голоси в коридорі.

– Хто там балакає, Захаре?

– Мирося зі своїм Михайлом. Чоловік закінчив студії і вернувся працювати на рідній землі.

– Що трапилося?

– Викликали в одне управління з приємною назвою і сказали: "Пане Коваль, навчання можете продовжувати, але диплома вам не видіти як свого носа, бо ви мали честь ляпнути дурницю". Михайло вирішив, що йому нема сенсу проциндрювати в Кракові жінчині гроші.

– Що ти довідався, Захаре? І чого ви всі стоїте? Скидається на те, що мені мали вирізати пухлину, але виявилося – пізно і ви не знаєте, що мені сказати.

– Ми вже подумали про все. – На Захаровому лиці виступили червоні плями. – Погано, Мартусю.

– Кажи. Кажіть.

– Олеся чогось блукала біля театру і впала в каналізаційний люк…

Яскраво світило сонце, топився сніг, довкола театру розпливалося веселе гурчання струмків, що падали із ринв і мчали до підземних каналів.

"… То правда, мамо, що піді Львовом тече річка?" – "Так". – Тече і під містом вмирає?" – "Вмирають тільки люди". – "А звідки вона береться?" – "Із джерел". – "Це такі печери, де нуртує вода?" – "Так". – "То джерела – живі. А річка – теж. І вона вмирає в камінних каналах… Доки вона не запливає в підземний тунель – то жива. І в тунелі ще жива. Але там, де спускають нечистоти, починає вмирати. Я знаю, що вмирають люди. Звірі – гинуть, риба і раки – засипають, а раби – конають… То, якщо в річці чиста вода, мамо, а в неї зливають бруд, – вона вмирає…"

– Закінчили роботи в дев’ятсот п’ятому році…

Під чавунною декою, десь у надрах землі, клекотіли і билися об мури темні запінені потоки. Марта торкнулася пальцями холодного металу.

"Куди ж ти пішла, Знахідко, Таємничко, мій тюремний ангеле? Де ви, тюремні привиди? Боже, Боже!.."

– Люк не дозволять відкрити, – сказав Найда. – Ключ у прибиральниці з театру. Вранці прибиральниця відкрила люк, щоб зсипати сміття. Каже – якесь дівчатко ходить довкруж. Дітей манить подивитися, що там у землі вирує. Але прибиральниці щось не сподобалося у тому, що дівчинка ходить довкруж. "Іди собі, дитино, – каже. – Тут нема нічого цікавого. Брудний канал". Дівчинка одійшла. Прибиральниця висипала сміття, одвернулась за другим відром, що стояло тут же, за крок. Не встигла підняти – тільки мелькнула, як пучечок молодої трави, зелена шапочка. Каже прибиральниця: "Я добре запам’ятала, як зодягнена, бо щось мене занепокоїло в дитині. Була в червоних черевичках, облямованих сірим хутром, з-під зеленого, ясно-зеленого плащика визирала вогнистого кольору спідничка. Я ще подумала: зібране, як сонечко між зеленими вітами…"

– … Звичайно, про такі випадки поліція не повідомляє.

– … Я ж сам не запам’ятав, як і в чому зодягнена.

– Така хвилина…

"То правда, мамо, що піді Львовом тече річка?.. І якщо, мамо, в неї зливають бруд, вона вмирає?..

"Так, дитино, вмирає. Життя вмирає від бруду. Вмирає життя… Його важко захистити, дитино, мій квітику. Оргія руйнування. Сили розкладу живляться, як гієни, падаллю, їх ідеал – це труп… Що ж ти вчинила? Де набралася жорстокого себелюбства, з котрих рук? Чому ти така напружена?"

"Мамо, ти пошлеш мене до школи?"

"Так, Олесю".

"До тої, що з язичієм? Ти колись балакала з панею Мирославою…"

– Я тебе пошлю до нормальної школи".

"Мамо, чого мені страшно, коли я вчую слово "тюрма"?"

"Не переймайся, це справа дорослих".

"А якщо тебе заберуть?"

"Я не злочинниця.

"У тюрмах тільки злочинці, мамо?"

"Олесю, тобі пора спати".

"Так, мамо?"

"Ні".

"А ще хто?" "Чесні люди".

"Мабуть, вони дуже, дуже чесні… Такі, як Юліан?" "Так".

"Ой, як усім тяжко, мамо. Лиш дітям трохи добре. Якби ти, мамо, навчила мене французької мови, я не розуміла б, про що ви балакаєте, і мені було би ще ліпше.

"Не вигадуй дурниць".

"Не буду, мамо…"

"… Очі в тебе гарячково блискучі. Ти моє зацьковане звірятко, як мені тебе врятувати! Я не вмію тебе захистити".

"Це такі печери, де нуртує вода? То джерела – живі… І вона вмирає в камінних каналах…"

"Подароване катівнею щастя! Тюремні мої привиди, тюремні розрадники. Навіщо ти це вчинило, рідне моє!.."

Тодосій щось уперто допитувався в Найди, і той одвертався, ховаючи очі.

– Дайте їй напитися. Швиденько. Винесіть же склянку води!..

Глава 6

– Полянський не провокатор, – сказав з обуренням Найда. – Якщо ти, Мартусю, думаєш, що він провокатор, то ліпше скажи, що я круглий дурень, не розуміюся на людях, нездара. Цей чоловік шукає себе; ні ти, ні Юліан йому непотрібні як жертви. Навпаки, ви йому, може, потрібні як рятівний пояс! Взагалі, я не втямкую, як можна робити добре діло з солоною міркою егоїзму. Та ні, це легко збагнути. Ви одмежувалися зі страху бути проданими і політикуєте. Треба залучати нові сили, адже дефензива не спускає з вас ока. Я шаную Юліана, але я його поважав більше рік тому, коли він своєю енергією, талантом розумної і далекоглядної людини об’єднував покоління, коли в ділі, про яке він сказав хоча б одне слово, ніхто не сумнівався. Треба довіряти. Горсточку змовників за одним махом стирають, а коли неспокійно довкола, пани панікують. Тим паче коли для настрашки скарають десять, а повстають тисячі. Зрозумійте нарешті, що загал не має в чому вибирати. Ті поодинокі випадки запроданства, які нас насторожують, погоди не роблять. Мені здається, на Юліана вплинула стихія тюремної конспірації. За Полянського я відповідаю головою. При першому підозрінні я кинусь у Полтву… Даруй, Мартусю, це вихопилося мимоволі. Прости, будь ласка. Марта похитала головою.

– Вас, отаких безшкірних, варто уникати хоча б тому, що ваші нерви на поверхні і ви палко говорите. Адже і Верес – людина розсудлива. Та зійшлися випити, наступного ранку – все кисляк, знову компанія і горілка.

Розгорілися пристрасті, і бамкнув недозволене просто енетові в зуби. До університетських корпусів жандармерія впустила кожного п’ятого викладача і кожного двадцятого студента. Май на увазі, що цей паскудний майор пнеться на Родзісадове місце і консультується з Варшавою, тим часом Родзісад не вдався до прямих арештів, а обійшовся півзаходами. Ренет збирає доноси.

– Перші лекції зірвали? – запитав Михайло.

– Університет сьогодні взагалі не працював – ні офіційний, ні таємний.

– Тоді це не провал. Марта посміхнулась:

– Але професура й слухачі переполохані. А ще комусь потрібно потурбуватися про приміщення, нишком повідомляти про це, вести документацію, ретельно її ховати від зайвих очей… Юліан мислив собі так: Найда, приміром, керує всіма справами з понеділка до четверга. Михайло Коваль заздалегідь готується і перебирає ці функції на решту тижня. І так далі. Словом, повинна діяти колегія ректорів, причому і Захар, і Михайло знають прізвища і з обличчя лише двох найближчих: того, від кого перебирає справи, і того, кому передає.

– Це слушно, – погодився Найда.

– Університет мусить діяти, хлопці. Завтра лекції відбудуться під виглядом прогулянки на Замкову гору. З наступного понеділка роботу всіх факультетів забезпечує Найда, а через тиждень – Коваль.

– Ти неймовірна жінка…

– Я цього не чула, Захаре. Запитання є? Обом – до побачення. Раджу не зустрічатися в одній компанії й утримуватися від палких промов, якщо цього за вами не помічали. – Марта осміхнулась. – А якщо ходили в сандалях апостолів, то вже їх не скидайте: зміни впадають у вічі.

Дома Марта застала Тодосія Сліпчука (відколи не стало Олесі, вона лишала ключ у дверях).

– Тамтого разу ви принесли мені погану новину, – сказала Марта. – І в мене стискається серце, коли я бачу вас знову. Добрий день, пане Тодосію.

– Доброго здоров’ячка, пані Марто. Новин не маю. Просто поманило до міста, – він звів на Марту щирі дитячі очі і зніяковіло потупився.

Тодосій не може втратити гідності, бо його захищає власна доброта, подумала Марта. Вона згадала, як силкувалася з’ясувати для себе цю його рису господиня. Невже пахне сватанням? Вона спитала:

– Щось не чутно пані Марти. Мабуть, її нема вдома.

– Не чутно, – сказав Тодосій, з тугою глипнувши на двері. Він був зодягнений у посмужений білими пасемками гранатовий костюм і пов’язав краватку. На бильці крісла звисав брунатного кольору сукняний плащ і зелений капелюх. – А пан Юліан уже написав?

– Ще ні.

– Минув тиждень, як його забрали.

– Видно, листи притримують. – "Браконьєри намагаються примусити нас, щоб ми повірили в їхнє існування". – Ви давно приїхали, пане Тодосію?

– Вранці.

– Що-небудь гарного побачили в місті?

– Я й не ходив нікуди. – Тодосій злегка зашарівся, і його чисто поголене лице стало ще свіжіше.

"Отже, ситуація серйозна. Випадок став вимагати розвою. Випадок! Підозрілий випадок відкрив Бога і народив людину. Випадок – диво".

– Де ж це поділася моя господиня! – В Мартиних словах звучала доброзичлива посмішка.

– Життя, клопоти. – Тодосієве обличчя прибрало поважного і задумливого виразу.

Комедія. Щоб не розсміятися, Марта рушила на кухню готувати вечерю.

– Даруйте, – кинула з коридорчика, – я вас на хвильку покину.

– Прошу, прошу…

– Це "прошу" мене стосується? – запитала Мирослава, ставши у відчинених на кухню дверях.

Марта подумала: "Михайло ляпнув про свою місію щодо університету Миросі, Мирося – мамці, а далі зійшовся на консиліум весь клан і послав Миросю звільнити чесну галицьку сім’ю од небезпечних "функцій".

– Це Сліпчук, – сказала Марта, не зводячи на Мирославу очей. – Заходь, не стій у порозі.

– Я розшукую свого Михайла, – сказала Мирося. Марті відлягло від серця: "Виходить – гарячий хлопець, одразу взявся до роботи". – Казав, що йому конче треба тебе побачити. Не було?

– Ми розійшлися годину тому.

– Значить, я розминулася з ним.

– Кави вип’єш? – запитала Марта.

– Не відмовлюся. Сліпчук – чого? Марта засміялася.

– Здається, згубив серце.

– Не розумію.

– Уподобав собі мою Марселлу. Мирося аж сплеснула в долоні.

– Справді?

– Точно поки що нічого не можу сказати. Але чуєш: Марселла – теж у скруті. "От добрий, несхибно добрий чоловік! Жити з таким – горя не завважиш". Мабуть, згуляємо весілля.

– Це буде зворушлива пара.

– Марселла цілком змінилася з того дня, як побачила Тодосія.

Мирося схилилась на підвіконня, підперши рукою підборіддя, хвилю помовчала, стежачи за Мартою, що дзиґою вертілась по кухні, і почала про своє.

– Мартусю?

– Слухаю.

– Юліан не пише?

– Ні.

– Ти знаєш, що Вереса випустили?

– Не знаю.

– Усіх, певне, продав.

– А що знав цей п’яничка? – Марта випросталась і зиркнула на Мирославу.

– Колись Михайло часто заходив до Вереса… Як би тобі сказати – Верес його духовний батько.

– Слава Богу, що не зробив алкоголіком.

– Михайло не може пити, – поморщилась Мирослава. – Але річ не в цьому. Михайло дуже шанував цього Вереса.

– І що ж?

– Він шкодував, що пропадає чоловік.

– Припинимо діалоги, Миросю, кажи, що тебе непокоїть.

– Розумієш, цей п’яний Верес не дає мені спокою. Михайло розповідав, що це свідома людина. Але Вереса оточують підозрілі візники, асенізатори і жебраки, яким він проповідує високу матерію"…

– Ну і що?

– Верес напивається і патякає, що на думку прийде. Сьогодні він застерігає Михайла не водитися з тим-то і тим, а завтра тому самому типові відкриває душу. Знаєш, що Михайло розказував? Верес не нарозумиться. Якщо нема товариства, він сам п’є, сидить за столом і розмовляє про політику з темними вікнами. Впаде на руки, подрімає, відтак, прокинувшись, похмелиться – і далі читає вікнам молитву про те, як воно на світі ведеться.

"Голубонько, Михайло тобі щось сказав, – подумала Марта. – Ну що ж? Жінка трохи не надається для такої роботи. Може, я помилилася. Звичайно… Навіть сьогоднішня розмова з Найдою і твоїм чоловіком, Мирославо, мені не вдалася. Трішки таємниці, трішки претензії, трішки самовтіхи. Але університет буде існувати, якщо навіть Полянському доведеться когось притлумити з моїх милих, чесних земляків…"

– Я вже це знаю, – сказала Марта. Вона вирішила, що їй нема чого ховатися перед Мирославою. – Якщо ти, Миросю, хочеш через мене попередити людей, які займаються університетськими справами… Ти, безперечно, щось знаєш про це?

– Знаю, Мартусю. Від Михайла. Але не подумай, що в захваті Михайло розмовляв з темними вікнами.

– Тоді вибач, що я тобі про це сама не сказала. Я вважаю, що такої потреби поки що немає. – "Знову по-бабськи, все беру на себе… Боже, як це важко!.."

– Я – маленька кирпата жіночка, що любить веселитися і всілякі витребеньки, – сказала Мирослава. – Ти мене давно знаєш. Я неврівноважена, пишу поганенькі віршики, не досить тямлю, в якому світі живу, але я дуже люблю Михайла і боюся Вереса. Десь за моїм качиним носом, незграбною фігурою і слабеньким розумом є страшна, ненаситна жінка, яка прагне кохання днями і ночами, кожної секунди, я хворіла, коли ми були в розлуці з Михайлом, і прожени мене з хати, як повію, я прийшла до тебе тільки заради цього. Я боюся за Михайла. Я давно здогадуюся, що не Юліан – йому, сердезі, руки скручені, – а ти, моя товаришка (я тебе дуже поважаю і люблю, Мартусю, навіть побоююся тебе, як батька), ти смикаєшся на всі боки, щоб у нас щось було. Якби ти знала, як тільки я заступалася за тебе, коли ти зникнеш з редакції, а Свид, мов щось відчуваючи, повзе в "цех": "Мартуся кудись вийшла?" Кажу, пішла з якимсь паскудою на вулицю, придибав скаржитися на уряд, ми пирскали зі сміху, а Марта ж, знаєте, ладна б на гній поставити прапор Народної долі"… Я, Мартусю, боюся, щоб те, що ви затіяли, не перетворилося в романтику занепаду. Я боюся, чи це робиться з розмислом, серйозно.

– Приємне освідчення. – На Мартиному обличчі виступили рум’янці. – Я тобі, Миросю, не можу дати гарантій. Одначе Верес поплив.

– Я дурепа. Звичайно, я дурепа. – Мирослава схопила Марту за руки. – Та глянь же, відьмо, на людину, з якою розмовляєш. – Марта кинула до кошика недочищену картоплину. – Я дурепа, Мартусю?

– Чого тебе дідько наніс зіпсувати мені настрій? – . Ось бачиш – дурепа.

– Іди побалакай з Тодосієм.

– Ти мене зневажаєш?

– Ні, Миросю, ні. Дай подумати. Ну чого наставилася? Йди до Тодосія. Ти гадаєш, у мене не виникали тривоги? І мені деякі явища здавалися романтикою загибелі. Правда, після того, як я втратила доньку і відправила за ґрати чоловіка, стараюся бути серйозною.

– Ти зла, Мартусю, – глухо, зі стогоном мовила Мирослава.

– Зла – не те слово. Я стала жорстокою.

– Мабуть, я піду, Мартусю.

– Ану сядь камінчиком.

– Ой Боже! – зітхнула Мирослава. – Ми гірш ніж п’яні.

– Поговори з вікном. Мирослава жалісно усміхнулась.

– Мене того і вразив цей Верес, що я не раз балакала з вікнами. Чуєш, Мартусю? Ти лиш уяви собі цього п’яного чоловіка перед вікнами, за якими панує темінь. Великий плаский лоб, посічений злипками короткої монашої гриви, косі непевні очі, цупко стиснені, аж вивернуті губи, вперед випнулась важка щелепа, ходять жовна, він витягнув руки, стиснув кулаки і каже вікнам: "In vino Veritas"[101]. Каже: "Дозволь зробити тобі ревізію, Життя?" І починає ревізію. Темні провали вікон зіяють, як пащі потворного звіра. На вікна моторошно дивитися, не те що розмовляти з ними. Це межує з чаклунством. Тіло твоє стерпає, як грудка землі на морозі, ти його перестаєш відчувати, а в мізку ніби пролітає холодний вітерець.

– Щось я не дуже вірю в те, що з Вересом відбуваються такі складні перетворення.

– … Ти усвідомлюєш, що розум твій ясний, як ніколи.

– Видаєш вікнам таємниці і забуваєш, що під стіною шпик.

– Замовкни, не перебивай. Темрява, кажеш ти?

– Каже Верес.

Мирося всміхнулась, хоч очі її залишилися серйозні.

– Темрява, каже Верес. Тупість і неосвіченість. Чим більша обмеженість і неписьменність – тим більша вимогливість, невблаганність і непрощенність. Фанатика не вблагаєш і не переконаєш, бо він обкреслив себе колом стриму, як дикун. На межі кола – недовір’я і підозріння. Що то за мрійлива дитина блукає в самотині? Геть поезію, бо поезія необміряна прірва, незбагненність! Мрія – це невідоме, а ми його боїмося, як смерті. Невідоме несе смерть збудованій нами печері невільництва. На палю мрійливу дитину! О, тепер дооре. Тепер спокійно. Народ жує, народ будує, п’є горілку, чоловіки сплять з жінками, і народжуються діти. Народ щасливий… Народ, наш народ, про який ми піклуємося. Ми любимо народ, ми народолюбці. Ми гуманісти найвищої категорії. Ось так. Чим менше всяких темних почуттів (почуття – це тваринний невжиток у людині, це Стефан Балей, це Фрейд), тим менше гріха. Нап’ємося і поміняємося жінками! Хто там наважився заговорити про реформи? Розіп’яти! А що він сказав? Треба розміркувати, либонь, він мав рацію. Ми тихесенько зробимо те, чого він вимагав, та не згадаємо його ні словом, нехай його реабілітують ті, хто буде після нас. Навпаки, його треба дощенту зганьбити. Ми інтелектуали (не такі ми вже примітивні фанатики, з цим давно покінчено, ми дещо читаємо, Середньовіччя не вернеться), ми, коли нам буде круто, підсядемо до розумної людини, налякаємо її… Як налякаємо? Ей, сатрапи! Ду-ду-ду-д-д-ду! Трісь, бах, гуп, кленць!

Звучать фанфари. Це добре. Це заспокоює. Які вони в мене однакові. Ніби з-під одної квочечки. Однакові, однакові, однаковісінькі. Зручно. Дивишся на одного – бачиш усіх. Тільки очі різні. Тільки погляди. До чорта, коли вже дадуть апарат, щоб проконтролювати, що там у них під черепками. В оцього гарнесенька жінка. Треба організувати маленький пікнік. Виїзд за місто, на лоно природи. Шатра, вино, голенькі круглі плечі. І стегна. Ох, стегна… Пікнік. Цікаво, хто запровадив цю традицію – мінятися жінками… О, кому варто відлити золоту статую. У цього гарна. Га-га-га-га! Ніби злетів, ніби в спеку стрибнув з крутого берега… Таке не забувається. Але вже розбещена. Вже на відході баба.

– Агов, сатрапи!

Вишикувалися, виструнчилися, однакові, однаковісінькі. Це добре. Це зручно.

– Отой-то мудрець… Як він там поживає? Нерипається? Не про це мова. Він не гомосексуаліст, ні? Є родина. Гаразд, добре. Добренько. Значить, так: "Пане мудрець. До нас дійшли чутки, що в сім’ї вашій якась незгода". Чудово, чудово, чудово.

Мудрець опустив очі, похнюпився, потупився. Дурень, адже нема святої сім’ї.

– Агов, сатрапи! Вишикувалися, виструнчилися.

– Як звали отого-о француза, що писав про народ? Щось схоже на слово "мельник". Мельє? Мішле! Схоже на мішок. Жуль. Ага. Чудово. Пане мудрець, ви читали отого-о Мішле? Ти бач! Читав, сучий син. Ну, якщо читав, то розуміється на справах загалу. Ба, навіть сам, певне, пише. Аякже. Вчора Іван, сьогодні Мазепа. Мабуть, тямущіший, бестія, ніж отой-о Жуль-Міш… Ну ось. Тепер ми дещо знаємо. Народ чекає від нас одної маленької, незначної, просто нісенітниці, незначної, маленької реформи. Буде. Зробимо. О! Спокійно, розумно. Пане, наведіть лад у своїй сім’ї. Не годиться. Негарно. Що подумають люди? З кого тоді брати приклад?

О! О!..

– Сатрапи, внесіть зміни до параграфа такого-то, статті такої-то. Сформулювати вам? Напишіть, я подивлюся. Ну, ну! Марш!

Загал. Ах ти чорт! Це страшно. Загал – це страшно. Але є мудреці, є мудрі люди, є мудрі керівники. Дітки несуть віночки до пам’ятника. Як зворушливо! Що? Сльоза капнула. Подумають, що плюнув на документ, а це важливий документ. Біс, чорт, дідько з ними! Маленький пікнік. Шатра, голенькі плечі… Га-га-га! Стегна зблискують, стегна шмагають. Які в них однакові рила, які в них потворні рила, а жіночки вродливі. Ну, що там далі? Бом-бом-бом, бом-бом-бом, бом-бом-бо-м-м-м… Так, загал – це страшно. Але навіщо Родзісад? Навіщо Івахов? Навіщо Івахін? Всезнавець Івахін?.. Знавець Івахін?.. Родзісада?..

Треба звільнити. Постарів. Зледащів. Тільки пихи багато. Тоді зарозумілий Ренет… Ні, Родзісад нехай залишиться. Втрата статевої спроможності. Так твою перетак! Ша!

Спокій і ще раз спокій. Витримка. Розважливість мудрого діяча.

Бом-бом. Маленький пікнік. Що робити з отим-о писакою? З отим-о борзописцем? Шизофр…

– Агов, сатрапи! Ду-ду-ду-ду! Трах, трісь, бам.

– Як зовуть отого-о писаку? Тих… Михи… Слухайте мене уважно, сатрапи. Ши…

– Шибениця!

– Дурень. Шизо…

– Шизо…

– Хором! Ши-зо…

– Ши-зо…

– Фре…

– Фре…

– Нія.

– Нія.

– Стоп! Передумав. Все-таки це непристойні речі. Він часом не гомосексуаліст? Ні? Сім’я? Маленькі непорозуміння? От ідіоти. Навіщо сперечатися з жінками? Вони не заслуговують нашого гніву. Вилай подумки, а там… Маленький пікнік. Сатрапи! Мабуть, оцей-о писака статево незріла людина. Ось бачите…

Що далі? Тринди-ринди, тринди-ринди, тринди-ринди. Цікаво! Якийсь зміст неодмінно є. Гарні слова. Слова для гімну. Не згинула Польща!.. Чого гинути? Наш народ, наша молодь, наша армія, наш Йосиф… Не вірю, що Пілсудський двічі втікав з Сибіру. Лаври борця, о, великий мученик! Наш Йосиф… Бом-бом-бом. Ці прокляті галичани. На кожну місцеву душу – п’ять колоністів! Так. О!.. Домагаються шкіл, мови. От халепа. Не влаштовує їх язичіє. Ідіоти! Мова – це взагалі халепа. Це незжиток минулих епох. На біса вона? Є дороговкази. У відповідних місцях: вхід заборонено! Купатися заборонено! Доступ за-бо-ро-не-но! Є портрети. Є гасла. Скільки грошей уперли на фарбу! Безперечно, мова – дикунський незжиток.

– Сатрапи! Сімейний конфлікт отого-о писаки розглянути публічно. Щоб було повчально, чуєте? Ну ось…

Потрібна маленька-малесенька дискусія. Іван сперечається з Петром. Лаються? Ганьба. Павло (Ач яка пика, надудлився від державної цицьки!) виступає з аналізом Іванових і Петрових помилок. Сатрапи! Петро з Іваном посперечалися. Полаялися. Дискусія. Прихильники. Подивіться пильненько, кому там охота базікати. Еге ж. Так, чорний список. Списочок. Не треба роздувати. Павло виступає з аналізом помилок. Нехай потішиться, незабаром йому прикро стане. На нього ополчиться молодь. Так, нікчемний дурень. Але хитрий, бестія. Його зацькують обидва табори. Що ж, так воно ведеться. Тром-бом, тром-бом. Чому ви не організуєте маленький пікнік? А треба! Давно вже треба… Секретарка. Мовчить. Костиста, як драбина. Тамта була м’якенька, м’якесенька. Розбещена… Нехай підшукають гарну секретарку… Авжеж, ми трішки циніки. Сильні люди переважно трохи теє. Наполеон. Ми не можемо робити історію. Нам доводиться чекати, поки вона зробиться. Ми не можемо примусити плід достигнути швидше… Звичайно, Бісмарк – йолоп. Наша держава, наша армія, наш народ, наш Йосиф… Сатрапи! Якщо Павло наплете дурниць, виступить орган… Що? Хоча б п’ястівський. Ні – х’єнівський. Ні – п’ястівський! О! Ці грошовиті хлопи, ці статечні грошовиті мужики в помащених шміром високих чоботях. Так, це сила. Це – закон і порядок… Тром-бом, тром-бом… Професора Ри-дана не чіпати. Якщо сказиться? Не чіпати. Цього-о професора знає цілий світ. Якщо дуже сказиться – заперти до божевільні. Так. О! Нещастя, схибнувся на старість. Звичайно, звичайно. Маленький пікнік, голенькі плечі. Хочеться стрибнути з крутого берега… Треба поїхати в табори. Табори, тринди-ринди. Отой-о Повсюда збунтував каторжан. Наших чемних каторжан. Ти мені покукукаєш. Ти мені по-ще-бе-чеш! Том-тром-бром. Хочеться стрибнути з крутого берега. Ми таки переведемо стрілки історії. О, фанфари. Це прекрасно. Дітки несуть вінки до пам’ятника. Всі однакові, однаковенькі, однаковісінькі. Хочеться стрибнути з крутого берега…

– Браво! – вигукнула Марта і обняла Миросю. – Я мушу тебе поцілувати. Це чудова імпровізація, не пара твоїм маленьким віршикам. – Вона цмокнула Миросю у щоку, навіть у качиного носа.

– Справді? – спитала Мирося розчулено.

– На твоїм місці я писала о саме це: монологи всяких тварюк. Вони в тебе дуже характеристичні, безпощадні й не позбавлені гумору. Це те, що треба. Я написала б книгу, тисячу томів подібних монологів, і на них знайшлося б більше читачів, ніж на Грушевичеві повістки… Ніж на стерильні Грушевичеві повістки, – повторила Марта.

– Одначе я багато чого пропустила, – мовила Мирося.

– Неодмінно запиши, чуєш?

– У тебе картопля пересмажиться… Спробуй записати. Звичайно, з паперу воно так не прозвучить. Це треба читати.

– Ідея: ти мені це завтра прочитаєш для студентів. Постарайся пригадати все, що напливало на гадку, все, що ти проминула. Правда, уникай "сексів". А це чудово: "Хочеться стрибнути з" крутого берега". – Марта розсміялась і ще раз обняла Миросю.

– У мене є монолог професора-нейтрала і професора, який заробляє на мертвих, а живих підсікає на догоду отим-о.

– Я ж кажу, що це твоє амплуа.

– Але мені шкода моїх маленьких віршиків.

– Я тобі розповідала, що Юліана подибує манія технотворчості? Стомиться – і починає конструювати автомобілі, човни, якісь дивовижні всюдиходи. Деколи здається, що він би чогось досяг. Мабуть, таки досяг би. Допоможи мені занести до кімнати мої присмаки.

Тодосій стояв перед вікном. Марта і Мирося ззирнулися і тихо пирснули.

– Монолог…

– Просимо вечеряти, пане Тодосію.

– Я ось думаю, чи їхати мені, а чи податися на ніч до готелю.

Мирося подивилася на нього з веселою безнадією і спитала:

– Ви не завершили своїх справ у місті?

– Ні. Тобто я не знаю, чи в мене що-небудь вийде. Я ось думаю, чи ви мені щось не порадите, пані Марто. Але я скажу вам про це потому. – Тодосій вибачливо подивився на Миросю, задумався і спитав сам у себе: – Але чого відкладати? – Він зашарівся, потупився, відтак окинув жінок винуватим поглядом. – Я хочу посватати пані Марту, вашу господиню, пані Марто.

Мирося зробила поважну міну.

– Чого ж, молодиця вродлива, чесна…

– Ось я і думаю…

– Мабуть, не наважуєтеся сказати їй?

– Та ні, – зітхнув Тодосій. – Думаю, чи приїхати ще раз, чи вже дочекатися і – нехай вже буде як буде.

– Лишайтеся, – сказала Марта. – Переспите в моїй кімнаті, я переберуся до господині. Та ось і вона.

Тодосій сполохано пересік кімнату до вікна, вернувся, зітхнув, опершись обома руками об стіл, і поважно рушив у коридорчик.

Заходячись од сміху, Мирося бебехнулась на канапу.

– Це він… – сміх не давав їй говорити, – він вирішив, що краще з’ясувати стосунки одразу і не мати клопоту з нічлігом.

– Добрий вечір! – привітався Тодосій, стаючи поряд з Марселлою, що відмикала двері.

– Добрий вечір! – відповіла Марселла.

– Не знаю, що й казати, – промимрив Тодосій.

Щось передчуваючи, Марселла густо почервоніла, пропустила Тодосія до кімнати, підсунула стільця, притулилась до одвірка і тихо мовила:

– Та вже кажіть…

Тодосій замотав головою і чогось полапав руками по кишенях.

– Я, пані Марто…

– Так, – кивнула Марселла. – Так…

– Я хотів би, пані Марто… – Йому стиснуло горло, і він безпорадно махнув рукою.

Марселла дивилася на нього широко розплющеними, здивованими очима, і раптом їй стало страшно, що Тодосій не скаже того, з чим приїхав до Львова, до неї.

– Я… – Але і їй перехопило подих. Це було понад силу, проте вона сказала одним духом: – Я – теж…

Запала довга, дуже довга і моторошна мовчанка. Обом їм світ закружляв, і обоє відчували, що щось повинно зараз обірватися і почнеться падіння, якому не буде кінця.

– Я хотів би взяти вас за жінку, – сказав Тодосій, втупившись у долівку.

– Я згодна, – озвалась Марселла і зблідла. Ці слова нічого не означали. – Я хотіла о стати вашою жінкою, – сказала вона. Але й це нічого не додало, її не переконували ні Тодосієві, ні її власні слова. Вони були порожні, як потиск рук двох приятелів, що розминалися на вулиці і кудись дуже поспішали, не маючи часу на розмову.

– То добре, – сказав Тодосій, зводячись. – На добраніч.

Він пішов до поїзда, а Марселла, ридаючи, впала на ліжко. Через хвилю вона вбігла до Марти, побачила Миросю, видивилась на неї, втираючи сльози, наче кажучи: "Я через тебе плачу", – і метнулась до своєї кімнати.

Вона прийшла ще раз, коли пішла Мирося. На ній була довга оксамитова сукня, вона заплела і вклала короною довкола голови важку косу, на шиї переливалося всіма барвами кришталеве, либонь теж подароване полковником, дуже коштовне намисто. Вона застигла біля порога, скривилась і заплакала.

– Мартусю, ви знаєте, що сталося?

– Не знаю, пані Марто.

– Так, з Марселлою покінчено, – сказала вона, втираючи очі і сідаючи поряд з Мартою на канапі. – Якби ви тільки чули, як він вимовив: Я, пані Марто…"

– Але чого ви плачете?

– Від щастя. Він запропонував мені серце і руку. Так, Мартусю.

– Ви йому не відмовили?

– Ні.

– Я надзвичайно рада за вас.

– І що – справляти весілля, Мартусю? Чи лиш взяти шлюб, маленька гостина?..

– Мені важко дати вам пораду.

– Влаштуємо гостину. Вам смуток, а в мене грають музики. Ні, влаштуємо гостину.

– З Тодосієм, звичайно, ви ще про це не балакали?

– Ой, де! Він такий сором’язливий. Сказав і подався.

– Вам буде добре з ним, пані Марто.

– Я знаю. – Марселла затремтіла від плачу. – Того я геть заливаюся сльозами. – Вона приникла щокою до Мартиного плеча. – Моє щастя – через ваше нещастя, – мовила запинаючись. – Як то Бог чогось дає, Мартусю.

До Мартиного горла підкотився давкий клубок.

Глава 7

Полянський відхилив двері до "цеху" і, побачивши, що всі устромилися в папери, моргнув Марті, щоб вийшла. Марта поклала до шухляди сумочку, повернула ключик. Полянський чекав на сходах, а коли Марта вийшла, збіг на перший поверх. "Ого, які процедури! – подумала Марта. – Певне, йому це приємно, згадав минувшину". Лиш на вулиці він узяв її під руку.

– Важливі справи, Мартусю.

– Не сподівалася, що ви так швидко до мене звернетеся, – сказала Марта: вони домовилися, що Полянський за будь-яку ціну мусить попередити її в разі доносів про університет.

– Нічого особливого не сталося. – Полянський зазирнув Марті у вічі, усміхнувся і сказав: – Про існування університету вони довідалися від поліцая, який прослухав лекцію професора Ридана. Це добре, ви самі говорили, що це дуже добре. Либонь, усіх, кого вони підозрівали, в тому числі і Юліана, незабаром звільнять. Ренет в опалі, пиячить. Родзісад потай торжествує. Одначе Ренет консультувався з Варшавою з приводу вашої долі, і, мені здається, вам треба бодай на тиждень, а краще було б – на місяць, виїхати зі Львова.

– Я готова виїхати і на тиждень, і на місяць. Правда, не на довший термін.

– Добре. Як ви це поясните Свидові? Майте на увазі, що ваші слова будуть передані їм.

– Скажу, що я непрацездатна через сімейні обставини.

– Годиться. Зіграйте комедію. Перекиньте чорнильницю, шпурніть ручку, порвіть статтю, налетіть на Свида з кулаками, трохи істерики, мовляв, я, здається, працювала непогано, старалася, навіть була задоволена роботою, але більше несила, не пишеться і таке інше. Свид вас відпустить. Він напише розпорядження бухгалтерові, лиш уловивши суть, і з усмішкою вручить його вам, щойно ви припините скарги. Я вивчив цього Свида як облупленого.

– Коли це ліпше зробити?

– Очевидно, наприкінці дня. Це буде природніше. Сліпала, силкувалась – нічого не вийшло.

– Сумніваюсь, чи це мені вдасться. Попробую.

Вернувшись до редакції, Марта написала Юліанові довжелезного листа, відтак почала шкрябати вигадку про якісь злочини, що начебто відбулися продовж минулого тижня. Репортаж мав іти в номер, і їй неважко було розізлитись. А далі пункт за пунктом виконувалися передбачення Полянського, що сидів у Свидовому кабінеті, заклавши ногу на ногу, і, дивлячись у вікно, смалив цигарку. На мить Марті здалося, що не вона розігрує комедію, а вони обидва, змовившись, хочуть пошити її в дурні. Бухгалтер вичислив їй платню за неповний місяць і дав позичку.

Тепер я зовсім вільна, зітхнула Марта з полегкістю. Зовсім не зв’язана. Що робити? Насамперед подякувати Полянському. Може, він здогадається запропонувати, щоб я повечеряла з ним. Треба дещо сказати. Додому їй не хотілося йти. Марселла поїхала до Тодосія в Золочів одразу ж після "гостини". Мабуть, подамся до них, до Золочева, подумала Марта. А відтак? Тоді – в села. Як загладити помилку, яку допустила, підписавши відозву про школи?

"Я вільна! Я зовсім вільна! Я вільна вигнанка. Слава Богу, університет працює, університет існує, університет є!

Звичайно, всіх, кого вони вважали причетними, доведеться випустити. То для чого живуть дівки на світі, пане полковник? Га, пане Родзісад? О, я починаю хизуватися. І що? Не можна? Хоч трішечки?.. Треба подзвонити Найді, щоб сказав Полянському, де я його чекаю. Треба попередити Миросю, що я їду до Золочева. Боже, а раптом прокидаюся вночі на стукіт у шибку – він. Він, дорогий, рідний, милий. І більше не будемо надто серйозні, чкурнемо до Дністра (мабуть, ще можна ловити рибу, ріка ще не взялася кригою). До тітки, де ми справляли своє весілля. Дністер десь повний, поволі стигне, від берегів з тріскотом відколюються крижані скельця і розпадаються на хвилі, шурхотять, сперечаються. Юліан тягатиме холодну марену, і вона зблискуватиме, як шаблюки. Я буду читати йому Верлена.

Тиша… Сіра миша

На вечірнім чорнім тлі,

Прошмигнула миша

Й щезла десь в імлі.

Ось і час відбою,

Дзвоник в’язням дзеленчить…

Ось і час відбою,

Можна відпочить.

Спіте, арештанти,

Хай вам сняться гарні сни,

Спіте, арештанти,

Чарами весни!

Але йому й так досить тюрми. Я йому прочитаю інше. Я йому обов’язково нагадаю того вірша, з якого він пам’ятає лиш один рядок.

Люба, не треба розмов,

Мила, шкода голосів.

Сповнимо нашу любов

Тишею темних лісів.

Злиймо і душі, й серця,

Снімо небачені сни,

Хай шепітком вітерця

Шепче сосна до сосни…

Ні, я прочитаю Юліанові Верленове прокляття всім народженим і ненародженим заздрісникам і боягузам (між іншим, жалюгідні люди навіть умирають з набитим черевом і затуманеним розумом):

Товариші мої по пресі

І по віршах, еліто вбога,

Погрузлі в ницім інтересі

Пророки в Бога, того Бога,

Який підмога скоробресі!

Ах ви ж, брати мої, кати!

Це ж ваш мовчок мене прирік

На довгі роки гіркоти

В жахливий сімдесятий рік,

Мої брати, мої кати!

Юліан скаже: "Знаєш, Мартусю, Шевченко в свої найтяжчі години згадував кількох людей з рідної землі: це були два поляки і один росіянин".

Так отака ти, людська славо?

З тобою я голодувати

І бідувати маю право

Й кінці потроху віддавати…

Лукава слава, їй же право!

Юліан скаже: "Жінко-друженьку! їх знищили, в кожному з них сидить сатрап-небіжчик, що колись-то дав їм маленький урок життя, страхуючи свою безпеку. У кожному з них сидить цензор, міністр внутрішніх справ, поліцейський унтер, що примусив столітнього діда підняти з вулиці осколок відкришеного кресала. Чого ти чекаєш від них? Один кульгає на милиці з світової війни, не забуваючу щоранку чіпляти до грудей чорні хрести, що приносять втіху придуркуватому Михайлові з Волинського тракту (Михайло по дві-три години танцює перед дітлахами за ці, крадені в героїчних батьків, ордени і відзнаки); другий вирішив, що за прикладом отих-о теж, єдиний серед пустельного безгоміння, творить своєму народові трагічний додаток до історії; третій оплакує, п’яний, тирана, у якого він мав честь бути на прийомі; четвертий схаменувся під завісу літ, і на його могилу ходять молоді вигнанці послухати, як ловко шкварять його сини по-чужинецькому. Облиш їх, – скаже Юліан. – Вони нещасні. Ти хіба не знаєш, що в них рак крові? Облиш їх, не згадуй. А може, я погано тебе зрозумів? Ні, справді: навіщо ти читаєш це? "Ах ви ж, брати мої, кати!" Навіщо, Мартусю?" Годі. Я вільна.

Назустріч котила бричка. Марта підняла руку.

– Прошу, ласкава пані.

– Ви не маєте замовлень?

– Замовлення, пані, годують десь до десятої ранку. А відтак шукаєш щастя.

– Я заплачу. Одвезіть мене кілометрів за двадцять, кудись у ліс. Ось вам на горілку. Я хочу поблукати, але ви змерзнете дожидаючи. Купіть собі що-небудь випити і закусити. Словом, орієнтуйтеся години на три. Коні у вас гарні, доглядаєте.

– О, коники, пані, шпаркі. Тоді сідайте, я мигцем забіжу до крамнички.

Марта вмостилась на недавно відфарбованому шкіряному сидінні. Візник пришкандибав з пакунком.

– Вйо!

– Мабуть, поїдемо в бік Винників! – гукнула Марта.

– Не чую, пані, гурчить…

– На Винники!

Візник згідливо похитав головою, потряс пужалном, і коні рушили скоком.

Чотириповерхові будинки, заводські триповерхові скопища, котеджі, квартали польських поселенців з готичними мансардними дахами, сотові забудови підмісників, халупи хуторян, нарешті поле.

Сіре. Сніг посипав ріллю, налип з надвітряного боку, чорне груддя помережане білими стебнівками – наче сіре рядно, під яким народжувалися і вмирали багато, без ліку, поколінь. Цим полем зі сходу на захід і з заходу на схід ходили орди, ватаги хрестоносців, тарахкотіли угорські і болгарські вози з шукачами теплішого місця під сонцем, кудись прямували журавлиними ключами князівські дружини. На цьому полі в розгубленості німіли ватаги завойовників, таке було розкішне, таке по-дитинному щедре. Скрипіли осями гармати, і грузли кулеметні тачанки. Тут прокладали шляхи і залізниці. Тут плакали під хрестами емігранти, що їхали за води, вмирав од підступної кулі повстанець, що, замріявшись, забув, хто він, забув про карабін і купу набоїв під дичкою, забув про право на самозахист, і його поклали з прадідівською косою в руках, відтак вчинили наругу над жінкою і кудись виселили разом з малими дітьми. Тут піднімалась курява за тими, що видивилися очі на схід, вставала за тими, хто наздоганяв сонце, делікатно думаючи, що ліпше європейська невідомість, ніж гнилий барліг поганів.

Сіріло поле. Над ним хрипкою купою билося гайвороння.

– Буде снігопад, – сказав візник.

Марта усміхнулась. Юліан відправив би візника на всі чотири вітри і, взявши за руку, поволік би її в ту сіру безвість. І хто його знає, може, вона саме завдяки цій його одвертості і майже неосудній любові до далини прикована до нього німим ланцюгом вірності і відданості? Лиш останнього разу вони не встигли повністю відчути себе дітьми життя, злившись з мовчазною і пам’ятливою довколишністю. Але Марта покохала Юліана, і він знову й знову надягав на неї шлюбний вінок якраз завдяки тому, якраз тим, що так уміє сприймати і дарувати людині, яка іде з ним, неторкану мудрість пшеничного лану, сірого поля, стрілчастого дишла "Чумацького Воза, що хилиться і хилиться помимо твоєї волі в свою соборну околицю. Юліан уміє натякнути одним словом, що це – світ, що ти його пізнаєш, що людським досвідом цей світ пізнаний ось настілечки, пізнаний, можливо, з накладом застарілих уявлень та тимчасових ідеалів, але так мусило бути заради майбутнього, так і ти зв’язуєш все, що пізнаєш, з ідеалом комунізму. Вона завдяки Юліанові побачила, уявила собі безконечність, яка не вимагала негайної пожертви. І саме в цьому була воля, саме так він відкрив їй землю, саме через це земля стала її і його землею, землею всіх істот.

– Пані! Я не швидко їду? Не трясе?

– Воля ваша, їдьте поволі.

– Я люблю з вітром…

– Я теж.

– Гнідий! Вйо!.. Пані, ви – артистка?

– Ні.

– А хто?

– Просто собі жінка. Дуже мені завихторилося до лісу. На самоту…

– Я, пані, часом теліпаюся сто кілометрів, щоб напитися холодної джерельної води. Вертаю ніби здоровіший, ніби молодший на десять літ. Жінка – вона в мене веде всю рахубу, платить податки, виписує фураж – зиркне на стосик мідяків і в крик: "З ким пропив! З якою шльондрою! Завів коханку!.." А я, пані, сміюся, і так мені смішно, що нема стриму. Але ж не скажеш, що їздив до Почаєва води попити. Десь через півроку зізнаєшся: так було і так. Жінка насіє чортів – так, перетак, ще так, ще твою матінку, заразом – батька, діда і прадіда… От цікаво, пані. Ото в злості людина згадає лиш маму, а коли далі їй треба – згадує всю чоловічу лінію. Чого так, га?.. Словом, пом’яне родичів, щось затямить і аж вранці, дивися, бовкне: "Їздиш, їздиш, хоч раз би свою рідну одвіз до… Золочева чи до Почаєва". Але, як на зло, довго нема нагоди, а коли вже трапиться – весь смак пропав… Якось я не зміг вчасно вернутися… Та вернувся б, якби не хлопці. Розсідалися в корчмі, кажуть, має прийти сюди галицький письменник Стефаник зі Станіславщини. Може, подивуєте, а Стефаник любить із візниками погомоніти. Він ненавидить політиканів, ненавидить провидців… Кажуть, у Черемшини, – теж є такий галицький письменник, – гарні коні. То Стефаник сідає ззаду (Черемшина править) – і нумо господареві допікати. Я ж кажу, він з візниками любить гуторити і коней з їх оповідок знає ліпше, ніж перший-ліпший візник. Черемшина тягне віжки, а Стефаник бурмотить стиха: "Стань, гнідий". Коні стали. Черемшина казиться. Лупцює коней, лупцює, тоді Стефаник каже: "Шкода коней, піду пішки". Тоді спересердя і Черемшина лишає коней, іде із Стефаником до найближчої корчми слухати мужицькі скарги, а коні самі додому дорогу знаходять. То я кажу: Стефаник знає візника, як себе самого. Я цього чоловіка як побачив, то вино мені зробило із нього цілу Україну… Домовилися дома, що в неділю, – а сьогодні субота, – одвезу сім’ю до Почаєва на прощу, а по правді – напитися тої зі сріблом води, від якої я молодший стаю. Знову ж – приходить до нас Стефаник. Ну що вам сказати: сусід-візник із Погулянки, чи із Зеленої, чи з Городецької візник. Оце Стефаник. Так само зодягнений, такі вуси, така зачіска, лиш, може, чоло і очі інші. Але – замогоричилися – хто зважає, яке там чоло чи які очі. Скажу вам правду, я ніколи не люблю скаржитися. А цей чоловік слово по слову довів мене до сліз… Тобто не довів, я сам йому мусив сказати, як мені темно. Вже не пригадаю, що я говорив, але відспівали нам у корчмі треті півні, якийсь недотепа з дівочою зачіскою каже: "Ти розмовляв з видатним письменником". А я щойно згадав, що лишив коней під корчмою. Що ви думаєте? Три дні бахурі їздили по місту, а я ні жінку не одвіз до Почаєва, ні відпочив по тижню роботи, ні задоволення від зустрічі з письменником не мав. Але пані! Стефаник – ось письменник!

"Стефаник! – подумала Марта. – Це людина, що має талант карбувати жалі свого народу".

… Якось професор Ридан сказав: Стефаник узяв собі в свою мистецьку дорогу закурену, заповнену згустілими скаргами і думами селянську піч, де мріяли тихо і вмирали тихо покоління за поколіннями. Од літератури взагалі він узяв лише початкову освіту, але й це примусив дихати духом печі, її трагічним повітрям. Іноді мистецтво вимагало від письменника пожертви. Тоді Стефаник мовчав, ім’я його забувалося, доки в житті не наступали моменти, що треба було знову починати з нещасної селянської печі, як із першовогню.

– То ви не артистка, пані?

– Ні.

– І не аматорка?

– Ні.

Візник спрямував коней на узбіччя тракту. Коні пішли підтюпцем. Бричка легко котилась наїждженою селянами полівкою.

У лісі земля була притрушена рівненьким шаром снігу. Сніг прилипав до підошов, шурхотіло листя, подавалося під ногами, як пух. Височенні тисячолітні дуби стояли густим щільником. Сюди руйнівна воля людей ще не сягнула. Дерева вмирали, похилившись на сусідів, зрідка шубовсне суха гілка, ліс аж немовби стрепенеться від дзвінкого тріскоту, а тоді тиша і самота, як у покинутій оселі, залишеному людьми місті.

Марта несподівано вийшла до урвища. На посірілих скелях відливали золотом довгі повісма трави. На дні провалля дзюрчав струмок. Він вибігав з-під одної скелі і, пропетлявши з десяток кроків між плиттям, затікав під другу скелю. У тому місці темніла вибоїна, очевидно, там був грот. Над проваллям, наче казкова кладка, повис стовбур поваленого дуба; частиною коріння він ще тримався землі, на гілляці, що обняла стовбур і все-таки зіпнулась догори, шерехтіли червонясті сухі листки; крона на протилежному боці обсотала скелю, як гігантський виноградний кущ. Дерево жило і не збиралося припиняти боротьбу. В цій царині випадок уже нічого не міг змінити чи доповнити. Він цілком одомашнився у стихії людського життя, а тут капітулював. Там, між людьми, випадок дав поштовх процесам, результати яких важко передбачити. Випадок, як кріт, невтомно працює під плахою стандарту. Під цією плахою триває бродіння.

"Пане випадок! Чому ви мовчите? Я ж бачу вашу тінь".

Тінь знизала плечима.

"Не хочете озватися?"

Тінь скинула темними крутими бровами.

"Мовчіть, пане випадок…"

Тінь знизала плечима і опустила голову.

"Мовчіть…"

Марта пригинцем пішла під низьким плетивом гілля. Мабуть, випадок здатний нині діяти тільки там, де безперервно сиплеться емотивний пил. Це дивовижно! Усе найсвятіше в людських стремліннях, усе найправдивіше і найвеличніше стає засобом поневолення, спотворюється, забруднюється, огиджується, доводиться до зужитку. Галоп піднесень і занепадів, сьогодні певні ідеологічні концепції сприймаються як Господні заповіді, а назавтра їх зганьблено і треба впроваджувати силою. Починається етап самознищення, сектантство і розклад. Обличчя людини прибирає землистого кольору, очі перестають світитися думкою, а рота розчепірює гримаса ненажери і хтивого звіра. Апостоли закликають вернутися до шпіцрутенів і клопочуть про пенсію. Логічне завершення доби псевдобудівництва… Гай, гай!..

По-справжньому відпочити можна тільки тут. Тут, де витає тінь випадку. Полянський каже, що криміналістика на чотири-п’ять років відстає від наук злочинства. Треба ж такого наколотити, пани самодержавці і самовладники!.. Як тихо! І жодного сліду, наче все живе зачуло потоп і кудись вивтікало. Над урвищем голубіє вечір. Треба вертатися. Чи я ще коли-небудь прийду сюди? Її огорнув лагідний смуток. Може, колись приїдемо з Юліаном. Приїдемо на кілька хвилин набратися спокою, пустити гадки манівцями, думати, що думається, не турбуючись, чи правильно, бо на цьому не залежить світові. Хлюпотіння струмка наповнить голову хмелем злагоди, шелест дерев навіє спогадів і розради, повалений над пропастю дуб вселить переконання, що життя вічне, що завжди були і будуть містки між злими і добрими явищами. Але чи потрапимо ми сюди? Може, випадок заведе нас в інші, навіть кращі, місця, але я неодмінно пориватимуся саме до цього провалля, бо воно закарбувалося у моїй пам’яті! Бо я тут якось відчула себе зціленою і свіжий гіркий присмак калинового зернятка нагадав мені смак палкого поцілунку після довгої розлуки…

Треба йти і не хочеться. І даремно я наламала калинових китиць з червоними, запалими, як губи після поцілунків, ягодами. Даремно напхала кишені смолистим терном. Чи ні, візьму на спомин. Віднесу Олесі…

"Я вже так кудись пішла б, мамо".

"Ні, дитино, ти тюремна, сиди там. Ось я тобі принесла калини. Заквітчай пліснявий мур, а тернові ягідки пускай по одній щороку, щоб не збитися з ліку. Наступної осені ти мала йти до школи. Я подумаю, як тебе гарненько зодягти, як кіски заплести, якою стрічкою пов’язати. О, ти даремно зітхаєш, дитино. Вже до могили я не перестану думати, що тобі потрібно".

"Я вже так кудись пішла б, мамо…"

"Тобі не можна, серденько. Не тужи. Я з тобою. Я з тобою між пліснявими мурами, мокну в брудному клекоті. Ось я принесла тобі калини…"

– Я вже думав, пані, що ви заблукали. Вже хотів гукати. Сутеніє. Їдьмо назад?

– Так, їдьмо…

– Дати вам килимок? Закутайте ноги.

– Дякую, я зігрілася.

– Прошу… Ну, білоніздрий! Айда! Додому – воно веселіше. Ну!

В’їхали до Львова з темним зимовим смерком. Щедро освітлене середмістя виглядало по-святковому. У повітрі кружляв сніжок-сіянець, хідниками снували пари: чоловіки у хутряних шапках, жінки в білих вовняних шалях. Над ратушею маяв прапор.

Марта відправила візника, піднялась на другий поверх, стала напотемки роздягатися. Зачувши кроки нагорі, прийшла Марселлина братова.

– Вам листи, пані Марто. Ви вже спите?

– Листи? Дякую. – Марта засвітила. – Дякую. Пишуть молодята із Золочева, а це – від мого чоловіка.

– Що наші пишуть? – Марселлинина братова завагалася біля виходу.

Марта пробігла очима густо списаний аркушик з титрами аргентинської пошти – Тодосій навіз з-за океану стільки всіляких дрібничок, що стане йому на все життя.

– Пишуть, що дуже щасливі, що надзвичайно гарно і затишно в маленькому містечку, запрошують в гості.

– Слава Богу, що все гаразд. На добраніч, пані Марто.

Марта випровадила сусідку і розпечатала другий конверт. Юліан повідомляв, що розмовляв з прокурором. Заарештували його за невірогідним доносом. "Мабуть, незабаром побачимося". Його тримали на Городецькій. Марта висунула шухляду в "фаетоні". Юліанові листи були складені п’ятьма стосиками. Цього листа Марта поклала окремо, вона була певна, що з часом набереться новий стосик, бо, якщо дістати спідні листи з отих п’ятьох, майже рівних, вони різнитимуться з останнім тільки датою. Підсунувши до канапи стільчик, Марта поклала на ньому томик Верлена і вимкнула світло. Од стіни тягнуло крижаним холодом. Марта кинула поверх ковдри Юліа-нову куртку.

– Спокійної ночі! – промовила вона, притулившись щокою до холодного рукава.

Спустошливі вогні всю днину шаленіли,

В’ючи долинну цвіть і виноградну віть,

Не даючи житам до жнив дополовіть

І небо палячи, що жде нас, осмутніле.

Душе моя, жени лихе передчуття!

Невже минувшина пожре нам майбуття,

Невже повернеться забуте навіженство,

Невже повториться те, що було колись?

Борися за своє омріяне блаженство,

Іди проти грози, кріпися і молись!

Марта зітхнула і вкрилася з головою.

– Спокійної ночі, Юліане.

Спіте, арештанти,

Хай вам сняться гарні сни…

Як ти близько від моєї комірки, Юліане! Всього за три квартали. Спи, друженьку, все гаразд. Університет розширюється, створили факультети…

Нову лекцію провели під виглядом вечірки. Про всяк випадок підібрали пару, розіграли за три хвилини обряд сватання. Це було в тій самій кав’ярні, де ти, Юліане, встряв у халепу з Івахіним. Зсунули буквою "П" столи, наставили пляшок і закусок. Професор Ридан говорив про володарів. Він якраз навів слова Бориса Годунова: "Отче, великий патріарше Іове! Бог свідок, що не буде в моєму царстві бідняка! І цю останню сорочку розділю з усіма!..

І зайшов поліцай. Літній похмурий чоловік з нестандартним обличчям, довгорукий, присадкуватий, із скованою ходою зацькованого службиста. Професор скосив на нього очі, обтер серветкою рота і говорив далі: про Тамерлана і Наполеона, Олександра Македонського і Дарія, про те, що з огиди до політичної демагогії афіняни перестали відвідувати народні збори. І знову – про сорок вбитих, задушених чи отруєних менш ніж за сто років римських імператорів, про двірцеві злочини, тіні замахів, каруселі страт найвірніших і найближчих сатрапів, що зазіхали на трони, про шістдесят одного знищеного президента Конвенту французької революції…

Професор розповідав цікаво і про Лінкольна, і про Аракчеева з його собакою Жучкою, яку тримав за куштувача страв, побоюючись, що йому піділлють отрути; він оповідав про литовських і польських правителів, нарешті, зніяковівши, звів налякані очі на поліцая і питає: Пане, я не сказав нічого недозволеного?" Поліцай, що слухав професора з роззявленим ротом, збентежено знизав плечима і пробурмотів: "Прошу? Ні. Здається, ні. Але що це у вас?" – "Заручини, пане". Хлопці почастували охоронця порядку чаркою вина, упхнули в руку бутерброд, а коли він вийшов, пролунав такий регіт, що шибки задзвеніли.

Будь спокійний, Юліане…

День був сонячний, з приморозком. Марта поїхала на Погулянку до Ковалів. Мирося збиралася на роботу, Михайло читав. Миросина мама присилувала Марту до кави і надзвичайно смачних коржиків з маком (наскільки вона вміла куховарити, настільки Мирося нічого в цій справі не тямила). По Миросі можна було помітити, що вона впоміж зі страхом пишається чоловіком, пишається його участю в університетських клопотах, тим, що йому виявили довір’я, їй подобалося, що Марта не заходить з Михайлом у балачки, не шепочуться, не вступають у пересуди, що все вирішено по-діловому, серйозно; це викликало в Миросі повагу і до Марти, і до її чоловіка.

– Отже, я наведу Юліана на твій слід, – сказала Мирося, коли вони прямували до трамвайної зупинки.

Неподалік від редакції вони попрощалися, внезабарі вийшов Полянський.

– Розумію! – сказала Марта. – Ви досі смієтеся з мене. Я вчора погано грала?

– Чудово. Але я усміхаюся не через це. Я подумав: "Які будуть її перші слова, адже вона навіть упівока не зиркне на мене?"

– Але побачила, що ви сяєте?

– Можу заприсягтися, що я не завважив, коли ви на мене глянули. Хоч я стежив, я це, здається, вмію робити. Справді, Мартусю, чому ви ніколи не дивитеся на людину, з якою розмовляєте?

– Мені треба побувати в двох місцях, – сказала Марта. – Якщо маєте час підпровадити мене, я вам скажу чому.

– Залюбки, Мартусю. Я не менш вільний, ніж ви. То чому?

– З людьми, з якими стикаюся вперше, я поводжуся, як усі смертні. І дивлюся у вічі, і сміюся, не одводячи погляду. А потім… Потім я ношу в пам’яті образ людини і тверду думку про неї. Не дивлюся, либонь, тому, що такі звичайні особливості обличчя, як здатність усміхатися, чи виражати збентеженість, чи злість, – я багато разів у цьому переконувалась, – вводять мене в оману. Сльоза мене зворушує, розчулює, і я прощаю негідникові підлість. Усмішка примушує повірити в добродушність, якої нема. Ви знаєте, що з цього приводу говорив Стефан Балей? Що природа наділила людину поважнішою оболонкою, кращою і змістовнішою, ніж людина цього заслуговує. Внутрішньо (розумово і духовно) людина відстає від щедро і мистецьки виліпленої зовнішності. У золотій чарі вино широкого вжитку.

– Значить, ви розмовляєте не зі мною, а з моїм образом, що його склала ваша уява і ваш розум?

– Але ж дивлюся на вас! Бачите – дивлюся?

– Ви й на Юліана ніколи не зводите очей? – правив своєї Полянський, сміючись.

– Це стало звичкою.

– Так ніколи й не глянете? – весело допитувався Полянський.

– А я вам цього не скажу.

– Ну ось, ви вже ткнули мене в свій куток у вашій уяві. Так, Мартусю?

Марта кивнула.

– Ви неймовірна, мила і цікава жінка.

– Ні.

– Не заперечуйте.

– Мене як жінку доконали і висушили ваші чоловічі невдачі. Ваше політиканство, ваші намагання з’ясувати собі світ, у котрому судилося трохи помешкати. Десь у цих околицях мене можна жорстоко засудити. Я не сентиментальна, як мої посестри, не вмію химерити, я надто стримана і твереза, позбавлена поетичності… Я… Та годі. Заждіть мене хвилину, пане Полянський.

Вона перетнула вулицю і на мить закам’яніла над люком в канал. З-під чавунної деки долинав клекіт. Брудний клекіт. Марта поклала на деку гроно калини, обв’язане барвінком і блакитною стрічкою.

"Заквітчай собі, Олесю, темні мури. А це тернові ягідки, щоб не збилася з ліку темних днів і безпросвітних ночей. Я з тобою, дитино. Я, серденько, з тобою. Ой, з тобою…"

Вона витерла очі, ще якийсь мент постояла, похиливши голову, і вернулась на тротуар.

– Ходімо, пане Полянський.

Якийсь час обоє мовчали. Марті ще вчувався Олесин голос, і їй від нього паморочилася голова, вона подумки благала: "Не муч, Олесю, не муч, дитино. Не муч, мені нестерпно важко". У Мартиних вухах задзвеніло безперервним дзвоном: "Мамо-мамо-мамо-мамо!" Вона зблідла і схопилась за груди.

Полянський допоміг їй зайти до крамнички, гукнув служницю, і та принесла склянку чаю.

Потім, на тротуарі, Полянський рішуче взяв Марту за руки і спитав:

– А тепер куди? До тюрми?

– Так…

– Мартусю, – почав суворо Полянський, – якщо ви не дасте обіцянки, що будете поводитися мужньо, я вас туди не пущу. Розумієте, не пущу? – Над його переніссям затемнів карб. – Я цього не чекав од вас. Я знаєте що хотів спитати?

– Що?

– Чому ви досі не берете Юліанове прізвище? Марта Господар. Ці два слова мені грають, як срібна струна. Вони мені додають снаги. Але що я бачу!..

– Облиште, – слабо озвалась Марта. – Ми не діти. Вона йшла, опираючись на його руку. Зупинилися на протилежному від тюремного фасаду хіднику. Плитка стіна ряботіла на три чверті забіленими вікнами і решітчастими щитами. Під самим дахом з-за відхиленої кватирки цідилась нитка цигаркового диму.

– За цими мурами – ще один привид мого щастя, – сказала Марта. – Прощайте, привиди. Я ненадовго покидаю вас.

Полянський машинальним рухом пригладив руде хвилясте волосся і відступив до огорожі занедбаного скверика.

"Ти не туди дивишся, – мовила сама до себе Марта. – Кажуть, у цій тюрмі чотири яруси підземних камер. Юліан десь там, у землі. В могилі. Зичу тобі сили, Юліаночку! До побачення, Господарю!"

Вона рушила до Полянського.

– І вам усього найкращого, пане Полянський. Вибачте, що через наші справи мусите терпіти товариство ренетів, Івахіних та Івахових.

– Загалом мені несолодко. – Полянський похитав головою. – Ця, вибачте, п’яна худоба мені страшно остогидла. "Я, – перекривив він Івахіна, – я… привіз додому п’явки і забув, що радив лікар. Кажу Прісьці – звари. А що?.. Полегшало…"

– Вибачте, – повторила Марта і подала Полянському руку. – Моє "дякую" небагато важить, Гамільтоне. – Вона вперше назвала його по імені. – Вам буде вдячна уся ця закутина з накиненим на шию зашморгом. Але й від мене – спасибі. На все добре! Тепер я піду.

Жінка, сама лиш присутність якої навіювала Полянському жадобу життя, змішалася і зникла між перехожими.

Він довго стояв у задумі перед сірим фасадом міської тюрми.

КНИГА ТРЕТЯ

Глава 1

Касирка розмовляла по телефону. Я відступила від перегородки, зиркнула у вікно. "Доки триватиме цей туск, ця холодна мряка?"

– Куди ви їдете? – запитала касирка. Я назвала станцію, через секунду спохопилася, що мовила не те, але касирка подала квиток.

Прочитавши напівзабуте слово під штампом, я посміхнулась. Це навіть незле. Заховала квиток і подумала, що в тому є, певне, якась прикмета. Ні. Просто неуважність. Часто перед дверима сусідки на запитання "хто там?" відповідають: "Я".

І Марселла, і Тодосій – чужі. А як там мама, сестри?.. Що б про мене говорили, я таки ношу близьких біля серця, як рану.

– Тринадцяте купе, – каже провідник.

– Дякую.

– Ви не забобонні?

– Анітрохи. Провідник осміхається:

– Любите чоловіче товариство чи жіноче? Я здогадуюся, що переді мною базіка, і кажу:

– Мені байдуже.

Провідник бере квиток від літньої жінки, але усмішка не щезає з його лиця.

– Чотирнадцяте купе…

І більше немає пасажирів. Я радію, бо принаймні висплюся.

Од м’яких диванів тхне парфумами і тютюновим димом. Поїзд рушив. Неквапом розгортаю постіль, поглипую, як одсуваються дерева і будинки. Напливає гадка, що їду назавжди. Не можу зібрати доказів, щоб заперечити собі, лиш шепочу:

– Брехня.

Поїзд викотився за місто. Січе дощ, темніє. Заплющую очі і перед сном встигаю промовити:

– Я неодмінно вернуся.

Видно, дощ падав усю ніч. На світанку поїзд мчав мовби крізь задимлене згарище. Чи побачу з пагорбів нашу хату? Мабуть, ні, бо туман, але добре, що їду додому.

Якась станція. З коридорчика долинають голоси.

– Тринадцяте…

Таки когось підсаджує, свинюка.

До купе заходить дамочка в картатому дощовику. Поставивши в куток парасолю, весело позирає на мене, ніби хоче сказати: "Така негода, що й душу не завадило б викрутити". Ретельно витирає хусточкою щоки, їй уже сорок або за сорок. Худорлява, темноволоса, блакитноока, надзвичайно моторна.

"Конфідентка? Навряд!"

Роздвоєний, немов склепаний із двох половинок, ніс, та з виду досить приємна.

На столику з’являється пакунок з їжею.

– Боялася проґавити поїзд, не поснідала. – Очі заохотливі. – Пристанете до компанії? – Ніяково перебирає коралі на шиї. – Будь ласка, не відмовляйтеся. Ви ще, мабуть, не снідали.

– Ще ні. – Дістаю з сумочки вафлі.

– Нині не мода пригощати пасажирів чаєм. Взагалі неподобство. Залізниця стала державною, але націнки в буфетах набагато вищі, ніж за приватників. Ви львів’янка?

– Так.

– Ой, Львів, Львів!.. Навіть через сумні спогади не в стані розкохати це місто.

– Ви там училися чи мешкали?

– Мешкали. Минулося щастячко. – Дамочка сяйнула приязною усмішкою. – Татусь працював у музеї українського мистецтва. Правда, наші заощадження пішли на експонати, і на власне помешкання не стягнулися.

– Тому й виїхали?

– Мій батечко завжди хворів селом. Це те саме, що гірська недуга, коли ви, забувши світ, віддаєтеся марним мріям і бездіяльності. Батько втовкмачував і мені, і мамі, що в цю добу лиш на селі людина збереже свої моральні вартості. Коли мене спіткало горе, батько вирішив: годі, я ж казав, що добра тут не ждіть. Запроторив нас у найглухіший закуток Галичини, де тепер півні співають на три держави. В нас поляки, за Дністром румуни, а за Збручем Україна. Тільки на Різдво і на Великдень можна припустити, що це одна земля: коли за Збручем, в Ісаківцях, заводять української, потроху підспівують у нас, на Козаччині, і на румунському боці, в Пригородку. Прошу, їжте. Яка це станція? Милиця? Боже, які жахливі назви!

– А в селі ви пустили корінь, побудувалися?

– Що? – Моїй співрозмовниці запитання видалося наївним. – Ми, пані, вчительська родина й нічого не маємо. – Вона запнулася, на обличчі майнула запобігливо-винувата усмішка. – Відтоді, – вела вже менш упевнено, – як між замковими валами стали прикордонники, остаточно лишилася без діла. Офіцери добилися, щоб школу перепровадили на польську мову. За небіжки Австрії батько сподівався директорської пенсії, та довелося зайнятися бджолярством.

– Додому не берете учнів?

– Це, пані, неможливо.

Її мовби мучить досада. Як і тоді, над Дністром, коли годилося сказати Юліанові: "Я чесна", – мені бракує слів. "Я вас не видам, говоріть…" – "Я приблизно здогадуюся, яка тепер ситуація". – "Можете не критися, я теж крамольниця…

Вона перебирає коралі і дивиться у вікно. Дорожники ставлять зимові щити. Між чоловіками кілька дівчат. Парубійко у підкороченій шинелі термосить як грушу дебелу дівицю у червоному півкожушку.

Дамочка переводить погляд на мене.

– Вас оштрафують раз, вдруге, тоді пригрозять, що вивезуть на піски в Мазурщину. І селян, що шукають українського вчителя, обкладають штрафами. "Ма pan język polski!"[102]

Далі вона говорила, не зводячи очей.

– Оце батько відрядив мене до стрия – він тут, на Львівщині, працює писарем у сільській канцелярії. Каже батько: "Може, стрий тебе де-небудь прилаштує, він ходить у начальстві. Але всюди одне й те саме. То лиш з вікна політика здається дивницею. Ну й стара погудка – на нову дудку. Та нехай пропадом пропадають школи, каже дядько, якщо через них мені терпіти, а потому бідуватимуть діти, бо їм не знайдеться місця, крім чужини. Онде: хто з українців покінчив науки, всіх відлакували на каторгу. Мої діди і прадіди без університетів пережили орду, ляхів, тевтонів і всіляких інших швабів. Я, темний, даю собі раду коло землі, то й мої діти якось відкапарять, що їм Бог призначив.

Я уважно слухаю і час від часу похитую головою. Мабуть, незнайомка починає мені довіряти. Найда, Полянський і навіть Юліан запідозриш б, що це конфідентка.

– Не приведи Господи наразитися на перевертнів, – дамочка засукує рукав, вище зап’ястя червоніє рубець недавньої рани. – "Budziesz pokrojona na plasterki!"[103] Найцікавіше, що це ті самі запроданці, які шаленіли при Австрії. Даю слово, якби прийшли іспанці чи турки – вони миттю переличкуються, віддадуть на шибеницю нинішніх панів і далі знущатимуться над рідним братом. Чули анекдот? Дядько скаржиться лікареві на болі в шлунку. Лікар зробив розтин, аж там… дядьків батько. Людям, які народжують таку гидь, треба серйозно подбати про оздоровлення. Вибачте, повело мене, мов не до добра.

– А про що нині говорити! Одне всім стало хроном у носі.

Дамочка з явним полегшенням усміхнулася.

– Та я вже, пані, перестала боятися. Двічі не вмирати. – І простягнула руку. – Познайомимося? Оксана Скорик.

– З приємністю, Марта Чорнеза.

Я в душі посміхаюся: усіх, хто мені коли-небудь придавався, я тільки вміла вислухати. Думаю і повторюю собі подумки: "Оксана… Скорик Оксана…"

– Ви працюєте у "Землі і долі"?

– Ми називаємо її "Ні землі, ні долі".

Обидві сміємося. Я крадькома поглядаю на годинник.

– Я теж щось про вас чула, пані Оксано.

– Бачите, як буває! – Та вона одразу ж спохмурніла. – Я була героїнею одної мелодрами. Ми чемно не будемо торкатися цього, пані Марто. Розбудовують Львів?

– Зводять котеджі для колоністів.

– І, мабуть, казарми?

– Поки що визволителів розмістили в школах і лікарнях.

– Львів завше був замаскованою казармою. Колись я утікала від бубнів і солдатського човгання на Княжу гору.

Аж тепер я хвилююся по-справжньому. Через півтори години я повинна зійти з поїзда. Це свинство, – думаю, – що ти порвала з родиною. Може, через це тобі "таланить" у житті…

– Я, – каже Оксана Скорик, – любила туди ходити восени, коли місто гнобила мряка. Здерешся на верх гори, бачиш тільки церковні бані і шпилі костелів… І закам’янієш. Вони то тут, то там пробиваються із туману, як корони на сивих головах владик. Мені привиджалися обличчя: благородні і хтиві, втомлені й усміхнені. Я, пані Марто, виросла з татусевого ремства. Мій батько – хатній бунтар. Він на людях мовчазний, але послухали б ви його дома! Я взагалі не розумію, що таке – кого-небудь наслідувати, одначе батькове хатнє ремство, здається, передалося мені. – Оксана Скорик стримала ніякову усмішку. – Між іншим, в усіх патріотичних родинах потомство трохи дивакувате. Правда, я часом дотепна, коли йдеться про сильних світу, та я вас соромлюся: ви журналістка, вам приїлися всі стилі… То, кажу, мені привиджалися обличчя можновладців. Я думала: ці люди кохали і… вбивали. Жорстокіший був той, хто щорічно страчував тисячі. Але і добрі, і жорстокі ходили в чужі землі убивати чужі народи. Історики ще ні разу по-справжньому не змалювали народовбивства. Навіть про війни не розповідають повної правди. Батько передплачує збірники документів про минулу війну – і б’є кулаками об стіл. Адже і австрійське, і російське військове мистецтво зводилося ось до чого: в одному місці кидали на вибиття кілька армій, щоб в іншому місці просунутися на кілометр-два і наробити в газетах "переможного" галасу. Словом, історія без’язика… На Княжу гору долинали солдатські пісні, в котрих згадувалося ім’я імператора. Я знала, що ключ від міських воріт зберігається у цісарського намісника, що намісник не передасть нікому цю символічну залізячку навіть під загрозою смерті (вам, певно, відомо, що у вісімнадцятому році Гуйн саме так повівся). Я вигадувала. Ось викрала ключ. Усе вирішується легко і просто, наче в казці. Але згодом я збагнула, що Львів – замаскована казарма і нам залишається до скону шепотіти молитву втрат і зречень… На вулицях Львова човгають цісарські солдати, галалайкають пісень, де в кожному куплеті згадується імператор, цей спів схожий на скигління, і моє серце пронизує туга. Вовки, думала я, певно, відчувають, що люди – їх найзапекліші вороги. Чи не тому, коли в лісі заплаче дитина, збившись з дороги, звірі приводять її до вовчиці, щоб виховати вовченям. "Що ж діяти?" – питала я себе. А над ратушею купався у промінні цісарський прапор і нагадував шматок веселки між вітрилами проклятого корабля. Я видряпувалася на замкову стіну, мені ставало страшно, і тоді, як сотні разів до цього, під муром зупинявся дідусь із потравмованою уявою. "Лихо без причини, – казав він беззубим ротом. – Ви, добродійко, пам’ятник?" Його очі були неворушкі, як у дресированої вівчарки. Він умощувався на камені і розгортав на колінах лікарський підручник Крупинського. Ця книжка побачила світ два сторіччя тому. Букіністи її оцінювали на вагу золота, тим часом дідусь був зодягнутий у полатану куртку. "Бальзак казав, – чула я знизу, – що ідеї знешкоджують ідеями. Як же тоді, поясніть, ідеї вбили, нічого не пропонуючи взамін?" Тонкі тремтячі пальці бігали між рядками, чогось шукаючи. Я утікала з Княжої гори до солдатських бубнів… Мої львівські походеньки – як голодний сон ботокуда.

Ще один монолог, думаю я. Жіночу Спілку галицького відродження Юліан називав "апеляцією до богобоязливих начальників". "Майте сумління, – перекривляв він жвавих діячок. – Не нищте нас, ви берете страшний гріх на душу".

Пригадую, у гімназії з рук до рук ходила вирізка з пожовклої газети, де писалося про драму Оксани Скорик. То теж був університетський конфлікт. З цісарського благословення польські паничі і професура домагалися спольщення університету, мовляв, це тепер заклад світового значення. На вулицях виросли барикади, тоді вбили Оксаниного нареченого. "Юна галицька патріотка, – писала газета, – зі спротиву полонізації і з розпуки за коханим вчинила замах на власне життя. На щастя, лікарям вдалося відрятувати дівчину".

Ще сорок хвилин.

У сусідньому купе життєрадісний баритон заспівав "Вечір надворі". Голос розростався, як полум’я, плив оксамитовими тасьмами, западав у сумовиті петлі.

– Видно, професіонал, – сказала Оксана Скорик. Коли співак замовк, вона в задумі додала: – В житті безліч спалахів, які вертають нас аж до дитинства, коли світ здавався яскравим і добрим. Припустімо, що це знаменитий артист їде в гості до батьків. Уявив собі зустріч – і стрепенулося серце. І вже намагається забути далину, де не потребував запобігливих маминих турбот і батькового слова. Вам ще не надокучили мої теревені, пані Марто? Я рада, що ми познайомилися. До речі, я ваша постійна читачка. Ви мусите бувати на місцях злочинів? Видно, каторжний обов’язок.

Мені стає смішно.

– Я всі жахи вигадую, пані Оксано. Співрозмовниця спантеличена, готова обуритися. Одриваю шматок газети.

– Прочитати? Послухайте, будь ласка. Пані Олександра М. в день народження отримала рекомендовану бандеролю, в якій знайшла ропуху. Подумавши, що це даруночок" зятя (той мешкав у пані М. п’ятий рік), розгнівана дама подала йому до столу зварену ропуху. В часі суперечки і смиканини пані М. втратила два пальці лівої ноги: їх обрубав кухонний сікач, що впав зі столика.

– Це ж "Dziennik ludowy", пані Марто!

– Ось правдоподібніша версія. Зять пані М. вернувся після марних пошуків роботи. Пані М. налила супу, але зять устромився в "Trybunu robotniczu". Обоє були роздратовані, з випадкової репліки вибухнула сварка, і зять запустив у тещу сікачем. Та на суді пані М. несподівано заявила, що сікач упав зі столика, її вблагала дати таке пояснення донька, що чекала дитини… Мабуть, ви перестанете читати мої репортажі.

– З вашою уявою писати книжки.

– Наповнені побутовими анекдотами, як "Земля і доля"!

– Я починаю дещо розуміти. Анекдот посів павиний трон?

– Майже. – Дивлюся на годинник. Через десять хвилин висідати.

– Колись, – каже Оксана Скорик, – мене гнобила настирлива думка, що людство вернеться до дикунства. Ідучи з Підзамча, побачила, як працюють на фабриці: той виконує одну операцію, той – іншу, той – ще іншу. Я і тепер вірю в поступ і розумію необхідність спеціалізації. Але тоді мене це так вразило, що прибігла до батька й кажу: "Світ загине!" Кажу: "Люди?? розпочаться забезпечувати насущні потреби. Забудуть, як робиться хліб, колесо і кияня. Якщо внаслідок катастрофи підуть з димом всі набутки, книжки, посібники і рецепти – людям не вдасться відновити того, що створювалося протягом тисячоліть. І знову почнеться: хто вмітиме викрешувати вогонь, того назовуть Прометеем, новоявлений Мойсей вказуватиме дорогу по зорях, якщо на основі того, що дехто запам’ятав, вдасться зібрати книгу життєвого досвіду, то це буде Біблія, а примітивний науковий каталог наречуть чорнокнижжям". Батько мене висміяв, але мене й досі подеколи непокоїть рецидив тієї вигадки. Ось дивації: анекдот – вершина офіційної істини. На користь мого припущення підбирається доказ з іншої галузі життя. А ви куди збираєтеся, пані Марто?

– Мені зараз сходити, пані Оксано. А через годину я дома. Запросіть мене на весну до себе. Мені скортіло послухати півнів, які співають на три держави.

– Ой, від щирого серця!

Оксана Скорик проводжає мене до тамбура.

– Дякую за товариство, пані Марто. На весну справді приїдьте. Неодмінно, чуєте?

– Усього найкращого!

Не люблю озиратися, але бамкає станційний дзвін, я зупиняюся і махаю рукою: Оксана Скорик ще в тамбурі.

Поїзд відходить, як сон. Лишившись на самоті посеред дороги, я можу бути з собою одверта. Я відчуваю, що мить, яка покерувала мною, коли я купувала квиток, коштуватиме мені нервів і здоров’я. Я таких моментів оберігаюся, навіть примушую себе почати все заново, але тут я собі зрадила. Буде мені гірко. Все виходитиме не так… Боже, шепочу. Боятися чи здатися на твою волю?

Сипле мокрим снігом. До села веде бракована дорога, і коли через кілька хвилин вона починає сіріти, мені стає відрадніше. Попереду – сіра каламуть. Сірий день мого повернення. Надивившись на рідні стіни, я, мабуть, втрачу розсудливість і занапащу себе. Прикро вертатися додому після втечі, знаючи, що там нічого не змінилося.

З неба вже сіє колючими осколками. Ніде ні сліду. А мій шкарубне і припорошується… Пустельним шляхом шкандибає потороч. Голова замотана в шалю, модне пальто, поверх туфель – калоші, в шевровій торбинці пачка асигнацій. Це потороч нових часів. Колись вона дибала у свиті, несучи в лахмітті посинілу від холоду дитину. Вона полохливо смикалася до узбіччя, коли мурованкою гуркотіла бричка. А ця – неприступна, горда, не має в чому розкаюватися, і від цього їй, певно, тяжче, ніж тій, що з дитиною. Та йшла по співчуття, а ця в броні "холодного світогляду"…

Дорога падає у викопаний перед війною жолоб. Селяни з довколишніх повітів цілу зиму кленцали ломаками, видовбуючи корито цісарського гостинця, вирубували вишні і яблуні, бо цісарське розпорядження вимагало, щоб узбіччя обсадили граціозними тополями. Прислухаюся до кроків, та мені причувається, що скрегоче заступ. Може, скрипить тополя? Габсбурги відстали од північних владик. За Збручем шляхи обсаджені липами і тополями двісті років тому… Тут гарно ходити вліті. З горбка видно, як в далину біжать рядки тополь, перетинаються, розходяться, а на самому обрії мовби шикуються у стрій, і здається, що то ворота в небо… Я мріяла привезти додому Юліана. Може, навіть зволікала з відвідинами, бо не було нагоди…

Пеньок на межі ще не струхнявів. Це наше поле. На тому краї – западина і хід в печеру. Скрізь по Галичині сітки гротів. Старі люди твердять і готові битися об заклад, що це криївки з татарських часів. Під землею можна подибати річки і озера, кришталеві замки, келії з гіпсовими стінами. Але все це робота льодовика в добу зледеніння. Спершись на Карпатські відроги, крижане громаддя тануло сотні років, і воді ніде було дітися, вона свердлила землю і камінь; усі гроти сполучені з каньйонами, в яких протікають Серет, Збруч, Нічлава, Дністер… Я гадала, ми звернемо з Юліаном на наше поле і заберемося в грот. Дзінь-дзінь! У мертвій тиші б’ються об кришталь джерельні краплі…

Ні, хтось справді шкрябає лопатою. Хтось іде з нашого поля, тягнучи лопату за держак. Мені ця несподіванка не до смаку: не хочеться нікого зустрічати до самого дому.

Зупиняюся: а раптом хтось із наших!

У сніговій куряві пливе ще одна постать, а це, я вже впізнаю, – батько. Високий, сутулий, у якійсь нехарапутній, ніби з маминого плеча, кофтині, під нею хутряний лейбик, чорна шерсть прилипла квачиками до поморщеного, неголеного підборіддя. Вуси сиві, аж руді, щоки запалі, очі вицвілі, круглі, озлоблені.

– То ти, тату? – рушаю до нього. – Що робиш в таку негоду? – Нагинаюся, щоб поцілувати руку, але він її висмикує.

– Яким світом? – попліскує мене по плечу, немов збирається сказати: "Шкода, що стільки протопала, але назад, до станції, підкинемо підводою".

– Що робиш?

– Роблю? Тьху! Ади, грім би його вдарив, не дає життя, – і киває на постать, що застигла оддалік.

– Хто це?

– Гріха на старість боюся. Ти ще мене запам’ятаєш!.. Батько погрозив п’ястуком і смикнув мене заруку.

– Та межу поправляв, – каже сердито. – А йому донесли, що я подався з лопатою, – і назирці. Я її зацементував.

– Кого, тату? – питаю здивовано.

– Межу… Таж межу! – Він дивиться на мене такими очима, наче я кругла дурепа. – Два роки судилися… Я продав телицю – купив цементу.

Мабуть, мені це сниться, думаю я. Силкуюся пригадати, з чиїм у межу наше поле, та дарма, забула.

– Чого серед зими?

– Так вийшло.

– Надовго?

– Буде видно.

– Що буде видно?.. Повзе он, – киває батько назад. – А ти не могла б його приборкати? Хоч раз допоможи старим. Я мав дурного адвоката і програв суд. – На його посинілому носі стирчать сиві волосинки. Мені смішно і водночас трохи затишно. – Знайди тямливого адвоката, витрати візьмемо на себе… Повзе…

Окидаю його поглядом. Він такий висушений, що здається невагомим.

– Я про це подумаю, тату. Як твої нирки?

– Нема часу хворіти.

– Чи не можна вас полагодити без суду?

– Як! А що люди скажуть? Що я здався на Покровину милість? Ні… Прости мені, Господи, але я передчуваю, що відсічу комусь голову.

– Ходімо, тату, я подивлюся.

– На межу? – Він веселішає і рушає поперед мене. Каже: – Вона тонка, як нитка. Я викопав рівчак уздовж гін, забив його череп’ям і битим склом, і тоді вже… Він, сучий син, тільки походжав збоку і придивлявся.

Мене ніби відлупцювали. Я тільки одного прагну: хочу до мами, хочу посидіти з нею мовчки.

Батькові кортить побалакати. Він показує на видовжену в куряві тінь Покрови, розповідає, що працював ціле літо. Він, очевидно, хвилюється, що Покрова теж вернувся на межу.

– Подумав, певно, що на підмогу мені вийшов Стах. ("Котроїсь сестри чоловік", – відзначаю про себе). Боїться, щоб не пересунули межу. Гей, чоловіче, та коли б я намислив – не треба дня.

Покрова за кілька кроків. Я не бачу виразу його обличчя. Воно довгообразе, як із полотна Ель Греко. Мабуть, Покрова запустив бороду. Батько постукує лопатою по цементному пружку, присіяному снігом, що, як рейка, біжить через усе поле. Я уявляла собі щось схоже на тин…

– Не журися, тату, – кажу голосно, щоб і Покрова вчув.

– Добре, що ти приїхала, – відповідає батько бадьоро. – Тепер я не сушу собі голову.

Покрова – неквапом до дороги.

– Він тебе злякався, – каже батько. – Е, бридка скотино! Занюхав, чим пахне?! – І зумисне гатить лопатою по землі, але Покрова не озирається. – Знайди адвоката, щоб умів гарно і довго говорити. Я програв справу, бо найняв недорікувату жабу.

– Все буде добре, тату. – У мене чогось поболює голова. "Вітер надув…"

– Можемо рушати, він уже далеко.

– Мама здорова?

– Ого!.. – Якесь порівняння батько не сміє висловити.

– Як Стефа, Ганна, Оленка?

– Непогано, Оленка… Сама побачиш.

– Тату, а хто з нами в межу з тамтого боку? Батько улещений, посміхається.

– Піп. З того боку не треба межі. Я щовесни ріжу скибку, а піп і до гадки не бере, дурний. Та він тут сіє лише люцерну. В нього лан від Копанки. Там земля!.. Ти повинна знати, Марто, що я за тебе воюю. Ми твоїм сестрам таки дали, а тобі – нічого. Моє волосся облізло б від сорому, якби ти лишилася без віна… Правда, ти щось у дівках любиш ходити… Тетин дарунок я не вважаю… Ми з мамою переконані, що ти до нас вернешся. То закон, Марто. Ти в нас найменша, ти нам повіки затулиш… Нема гідного хлопця?

– Є, тату.

– Чого ж воловодишся!

– Він у тюрмі.

Я одразу шкодую, що це сказала. Батько не мовив ні слова. Видно, засотав клубок.

– За політику, – додала я.

Батько махнув рукою і пішов швидше. Аж перед ворітьми попередив:

– Ні мамі, ні сестрам, нікому – ні слова. Чула?.. Дивися мені. Тут недавно один фраєр дуже старався щось про тебе вивідати. Мама перелякалася. Та й усі наполошилися. Такий світ, що через гілку й корінь гине. Ну, біжи, біжи, цілуйтеся, бо через шибку сльозами бризне… Не туди дивишся. Ми в світлиці піч поставили. Онде зозулька, у вікні.

– Місто моє! – залебеділа мама. – Горе моє! Пропажа моя! А ми ж…

У неї такі чисті, такі глибокі, дарма що заплакані, карі очі, що я не смію в них дивитися, щоб не зобачити якусь штучну свою гримасу.

– …А ми ж тебе чекали! Мені приснилося, що ти пишеш до нас листа. Кажу татові: "Буде новина". Роздягайся. Душно? Тато зрубав акацію, натопили. Яка ти, донько, вродлива! Коли вже з чоловіком приїдеш? Маємо по селу повно онуків, але і від тебе пора мати. Ти голодна? Чим почастувати? Лемішку зі сливовим повидлом будеш їсти? Будеш, ти колись любила. Ми, Мартусю, село, даруй… А чого старий не показується? Нехай би йшов, скликав наших. Моя гостю, моя дитино…

Її приповідки доводять мене до ридання.

– Тата в полі стріла? Не дивися в той бік, він на старість оскаженів. Пам’ятаєш Шубків? Мали по підводі битого каміння під кожною стіною та й шпурляли в сусідів за будь-яку дрібницю. Скоро й наш… Я вже йому не перечу. Роби що хочеш, синя губа твоя. Ой, чого я стою! Треба розчинити тісто на пампушки.

– Я допоможу, мамо.

– А ти… – вона усміхається, – потрафиш?

– Спробую.

– То візьми фартушок.

Дістає зі скрині новісінький, і я починаю вловлювати щось незвичне в тому, як мене приймають: "До мого повернення готувалися чи їм просто приємно? Ні, мабуть, мене дожидали".

– Старий! Чуєш, тату? – гукає мама з сіней. І, вернувшись: – Мартусю, він тебе соромиться, дід сварливий. – Вражено застигає біля одвірка з опущеними руками.

– Чого?

– Це не дід, а цирк.

Мама на п’ятнадцять років молодша за тата, одначе така вже сива і виснажена, що я не розумію, які прикмети (чи, може, риси характеру) вважає ознакою старості, якщо називає батька дідом.

Мене огортає жаль. Визирнувши у вікно, бачу батька під оборогом.

– Може, він хоче переодягтися?

– А біс його знає.

– Я піду в сад.

– Вийди.

Надворі зовсім біло. Цікаво, думаю, чи й у Львові випав сніг? Схоже, що зима наступає з півдня, а не з півночі.

Город всуціль засаджений молодими щепами. Біля повітки – дбайливо накриті сніпками вулики. З хліва долинає гучне рохкання… батько і перше любив працювати, але тепер у всьому інший лад. Заповнений кожен куточок, наче стискається фатальне коло.

Вертаюся на подвір’я. Батько шмарує чоботи. На ньому нові штани і біла вишивана сорочка з широкими рукавами.

– Що то був за фраєр, тату?

– А ти не здогадуєшся? Звідкіля ж? Із жандармерії. "Може, через нього я знову стала вам ріднею?"

– Твої потерти дьогтем? – сміється батько. – Ач які: на ріжках.

– Фасон.

– Скільки заплатила?

– Сорок злотих.

– Я свої купив за три. – Мрійливо повторює: – Сорок злотих… – Шпурляє на полицю щітку. – Заходь до хати, простудишся.

Мама:

– Вичепурився? Батько:

– У грошей куций хвіст. Дай на монопольку.

Мама бере його за лікоть, виводить до сіней, щось шепоче, відтак голосно:

– Купиш ковбаси і паприкованого сала. Не тиняйся по селу. Скажи Стефі, щоб розіслала хлопців по гостей. – У світлиці втомлено зітхає, наче вернулася з сапання. – То розчиняй, Мартусю, ось дріжджі, борошно вже вгрілося. Не замалий фартушок? Ади: в самий раз.

Вона взялася чистити буряки на борщ. Тільки зручно вмостилася на ослоні біля вікна, як спохопилася, що не принесла з льоху капусту ("Треба, щоб впарилися листки на голубці"), але вернулася із шматком м’яса.

– Глипни, Мартусю. На шницлі. Побіжу до сусідки за машинкою.

Але до сусідки не подалася, а налагодила сікач і дубовий кружок. Я чую, як вона без угаву метається, і починаю розуміти дивовижний ритм у її руках. Беручись одразу за десять робіт, вона розпорошує увагу, бо їй, як недужому на невиліковну хворобу, не можна скупчуватись гадками навколо чогось одного, інакше знову постане запитання: "Для чого? Який смисл?.." Я зауважую, що в кожному куточку, де її чекає незакінчена робота, в ту секунду, коли руки торкаються речей, мовби зринає музика. Щось погримує, стукає, шелестить, шемрає. Мама щось каже – і каже, ніби чомусь зрадівши, та втіхи – краплина, вже треба переводити погляд в інший бік і до чогось іншого прикладати руки. Так бджола нишпорить між пелюстками, так на цитрі в плетиві струн чогось дошукується пригнічений музика.

Мама здобуває настрій у безладній метушні, батько – в химерній злобі, і цікаво, що, шкилюючи одне з одного, не гризуться, нічого не випоминають, ніби раз назавжди домовилися: ти собі, а я собі. Міщанська сім’я давно б розпалася… То що, пане Скорше? Збережеться на селі людина як людина? Чого тут більше: терпіння чи втоми?

– Шнибає, – каже мама, дивлячись, як батько оббиває мітлою сніг з чобіт.

Ось звідкіля це слово! Коли я чую кроки Захара Найди, на уста мені напрошується: "Шнибає".

Батько загадково усміхається і щось ховає під полою.

– Уже зняв пробу? – майже кричить мама. – Покажи пляшку!

Батько одною рукою щось підтримує, а другою дістає вщерть наповнену півлітрівку. Добуває ще одну.

– За ті самі гроші – дві. Самогон ліпший від монопольки.

– Там що?

Батько опускає додолу мокре, скоцюрблене цуценя.

– Марш!

– Бездомне. Замерзає.

– Ади, які голодні очиська. Як два шлунки. Ковбаси купив? – Вишарпує з батькової кишені згорток, принюхується. – Дай йому картоплі, – показує на цуценя, – і щоб у хаті не смерділо. Постели в хліві. Піди по воду і внеси дров. Все звалив на мої руки – я вже не маю сили. – Вона сідає, стискає плечі, кудись віддаляється зором, помислами, всім єством. І, цілком відсутня, лиш тінь душі чи пам’яті, стиха бубонить: – Присмажити ковбасу з капустою чи подати окремо?.. Нехай росте собачка, не завадить.

Мені стає не по собі. Це не співчуття, не побоювання, не зворушення, а щось таке, чого не можна ні назвати, ні пояснити.

– Мартусю!.. Що, доню?

Мама зводиться, вдаряється руками об боки, наче щось струшуючи, і далі – шкрябання, гримання, шемрання, дзенькіт.

– Постав корито на припічок, швидше підніметься тісто. Старий, чуєш, старий! На яку пору замовив?

– На вечір!

– Так, ночі довгі. Налий гасу в лампи. А вода є?

Глава 2

Першими ще за дня прибули Стефа з чоловіком і дітьми ("Хлопцеві – одинадцять, – сказала мама, – дівчинці – дев’ять").

– Де та львівська паннуля? – з сіней гукнула Стефа майже маминим голосом. Вона цілком вдалася в маму: така ж замислено жвава, воркітлива і сердечна. – Боженьку, які ми пишні! – Ми обнялися. – Які випещені!

Делікатні! А по граба до лісу підемо? На цім плечику не двигнеш відземка. – Стефа стала поряд з чоловіком, поклала йому руку на рамено і розсміялася (обоє були одного зросту, та біля повнотілої Стефи чоловік виглядав дрібнішим). – Теперішні мужі поважають жінку за силу. Йване! Ти, здається, жадаєш поцілувати ручку цій пан-нулі. Цілуй у щоку, я одвернуся. А ви чого знітилися? – підштовхнула сина і доньку. – Привітайтеся з тіткою, заробите гостинця.

Мені лишалося затиснути дітям в кулачки по злотому.

– Де "дякую"? – гримнула Стефа.

– Дякую.

– Дякуємо, – промовив хлопчик, руда і смішна копія Йвана.

– Оленка зі Стахом, – оповіщає батько, розмотуючи кисет.

– То сусіди, діду, – поправляє мама. – То не до нас. Ти наче випив.

Іван ставить на скриню пляшку монопольки, Стефа виймає з кошика мариновані огірки, брусок сала і струдель.

– Це, – показує на струдель, – з весілля. Оженили Йванового брата.

Мама тут же нарізає дітям по скибці струдля, а решту кладе до шафи, ніби кажучи: "Можна було малим лишити ці випікаси, у нас, слава Богу, є чим пригощати". Колись мені було байдуже, які мотиви керують цими людьми (вірніше, я й не припускала, що існують певні мотиви), а тепер мене проймає страх, що це – етичний статут, а я його анітрохи не знаю. Я варварка. Я не спроможуся виявити очікувану прихильність, і потім батько скаже на мамине: "Як гадаєш, вона поїхала задоволена? Чогось я нічого не втямила з її кудкудакання…" – "А де воно мало набратися характеру!"

– Стефо, засунь у піч казан з голубцями.

Батько з Іваном пиляють під вікном колоду, Стефині діти бавляться з цуценям, Стефа з мамою метушаться по світлиці, я розкачую тісто на пампушки. Мамине лице світиться святою певністю: до будь-чого торкнися – і на вогонь, на полицю, на скриню, скрізь повна міра доброго настрою, все вдалося – медозбір, жнива.

– Ганна з Антоном.

"Ага, цей височенний широкоплечий чолов’яга, що не пролізе у двері, – Ганнин".

Ганна пішла в батька: росла, худорлява, смугла, як циганка. Зодягнена більш на міський (власне – підміський) лад. На ній сукняне пальто, чобітки на стальках, чорні шовкові панчохи, коси викладені кокардами, що нагадують розчепірені крильця молодого вороняти. Антон скинув капелюха ще в сінях, головою мало не сягає стелі.

– Ганно, зачини за отою голоблею, – гримає мама на сестру (а може, на Антона, що витріщився на мене). – Ліпше зачини, клямка зіскочила. Ти ніби виросла в циганському шатрі.

Антон застиг посеред світлиці, чогось простягнувши перед собою фетрового капелюха.

Ганна щосили грюкає дверима. Антон вмощується на краєчку ослона, та, передумавши, скидає і згинці несе до вішака підшитий хутром плащ.

– Малих чого не привела? – питає мама.

– Мені від них дома не перестає гудіти голова. – Ганна ще дивиться з докором на маму, та уста вже складаються в усмішку. – Ти геть нас забула, сестрице, – каже до мене. Ми тричі цілуємося, і я думаю: "Трагічно серйозна, як батько – На, – Ганна простягнула заклеєний конверт. – Ми з Антоном якось уклали листа, і ніби нам заступило, що ти не лишила адреси. Колись прочитаєш, яких ми віршів наплакали.

– Пошли Стефиного Романа за дітьми.

– То пошліть, мамо, не дасте слова вимовити. Мама, думаю, ділить серце між батьком і Ганною.

– Гукни, Стефцю, Романа. Мартусю, форми у шафці. Злий на руки, Ганно.

Мені цікаво бачити мамине лице, але вона витирає в кутку руки. Нарешті повертається обличчям на хату. Нічогісінько, тільки вираз вічної заклопотаності.

Антон подався колоти дрова. Мені крізь шибку видно, що робота в чоловіків посувається абияк. Батько щось приказує, а Іван з Антоном мало не присідають сміючись.

Мама вийшла на подвір’я, підкликала Романа, одначе застигла, прислухається, чого завелися чоловіки. Мабуть, балачка не стосується дому, бо й мама осміхається.

– Ти далі показуєш моди, Мартусю?

– В газеті…

– Там ліпше платять?

– Трохи більше.

– Іде важко?

– А який обов’язок легкий?

– Ой, так, так… А вчителювати не хочеш, Мартусю? Наш Дулига прикинувся поляком і лютує в школі – скоро діти будуть без вух ходити. Недарма кажуть: борони нас, Боже, від хрещеного дідька. В селі збираються написати до Варшави, бо то не вчитель, а якесь непорозуміння. Знаєш, люди попитують, чи ти часом не вернешся.

– Навіть священик якось питав, – докидає Стефа.

Я відказую, що коли й трапиться перейти на вчительську роботу, то влаштуюсь де-небудь в сусідньому селі, де мене зовсім не знають: тоді легше працювати. Сестри мої силкуються знайти додаткові аргументи: тобі відпишуть половину скарбової хати, якщо намислиш відокремитися від наших (тобто від батьків), при школі чималий город і сад… Я у відповідь сміюся і щось бурмочу, а подумки нагадую собі: "Церковники, Марто! Нехай Юліан протестує скільки завгодно, цю силу треба схиляти на наш бік".

– Якби ти чула, як він про тебе поважно говорив! Я зашарілася, не можу трьох слів зв’язати, та й зовсім не знаю, де ти тепер і чим займаєшся, а він усе не йде і не йде. "Пані Марта закінчила гімназію? В якому році? Не любить учительської роботи!.." Та жартує, сміється… Коли я розповіла про це старим, то з тиждень рум’янці носили від гонору. Вони тобі ще заспівають про це.

На подвір’ї гомін. Стефа з Ганною припадають до вікна.

– Оленка!

– А вичічкалася! Певно, всю вулицю запахнила парфумами.

Відчинивши навстіж двері, до світлиці впихається Стах, Оленчин чоловік. Переді мною ніби переростає в яву давній сон. Стаха, виходить, я не забула. Непосидющий, меткий, він одразу наповнює хату сиплим голосом і феєричним миготінням.

– Ось вона, пропажа, ось. Оленко, ми цілуємося.

– Лиш не покусай їй губи, – кричить Оленка з порога. – Чуєш, псявіро, чого напав на дівчину!

Оленка передає Стефі закутану оберемочком дитину, втуплюється в мене і раптом в’яне й заливається сльозами. Як молодиці біля покійника, що вже втомилися і плакати, і перешіптуватися: коли до ніг мерця припадає син чи донька – вибухають голосінням, отак і сестри неждано заскімлили, і я ридаю, бо несила стримати себе. Якась зворушливо-сльозлива ця моя Оленка. І перше бувало: досить їй пуститися в плач, як усі ми, і мама – теж, починаємо ревіти.

Наші пригортання схожі на спазми. Мама затулила долонею рот, очі в сльозах. І Стах блимає величезними вологими зіницями.

– Годі вам, – схлипує Ганна, та знову заходиться таким ревним плачем, що й ми не в силі вгамуватися.

Зітхання – і западає мовчанка. Нарешті мама торкається Стефиної руки:

– Розповини дитину, в хаті тепло.

Стефа видобуває з перинки рожевеньку, усміхнену вві сні, барвисто причепурену дівчинку. Мені чогось стискається серце, мов бачу таке, чого нездатна зрозуміти.

– Пухке, викапана Оленка, – сміється Стах. – Але слухайте: воно з личка – зовсім Мартуся. Носик, бровенята, губи…

– Ну, ну! – обриває його Оленка.

Стефа дивиться на мене, киває головою і підморгує: справді, мовляв, кап-у-кап…

Запах перинки. Я обережно відступаю, мені смішно і дивно. Мама опускає погляд додолу, наче щось знає.

"Я завжди хотіла дитини, – думаю я. – Але ж не будеш прохати: "Юліане, я прагну мати від тббе сина чи доньку". Можливо, бувають хвилини, що про це не соромно сказати. То, певно, хвилини повного щастя. Мабуть, тоді перестаєш бути сама собою і зливаєшся тілом і душею з цілим світом. У мене й натяку на це не було. Був Юліан, була я, був світ. Усе зокрема".

Стефин Роман привів галайстру дітиськ: троє – Ганнині і ще Оленин хлопчик. Я не приберу способу, щоб усіх їх запам’ятати, лиш цілую розпашілі на холоді щічки і даю по злотому.

– Клич, Стаху, хлопців, – велить мама.

На скрині тільки хлібина і сільничка. Гості вмощуються на ослонах, і мама кладе проти кожного скибку хліба. Від цього обряду на мене віє духом лицемірства, але з того, як батько і чоловіки підносять до вуст присолені м’якушки, бачу, що так треба. Незбагненне "так треба" в цьому домі виправдовує все. Стах відкорковує пляшку. "Наш Стах…" Він тут на правах сина, його люблять і батько, і мама.

– Дай Боже здоров’ячка! – звертається тато до мами і, випивши, передає мамі чарку.

– Дай Боже здоров’ячка! – відповідає мама татові. Чарка переходить до мене. Я не знаю, що сказати, і úбурмочу:

– Дай Боже здоров’ячка.

– Ой, так, так… А вчителювати не хочеш, Мартусю? Наш Дулига прикинувся поляком і лютує в школі – скоро діти будуть без вух ходити. Недарма кажуть: борони нас, Боже, від хрещеного дідька. В селі збираються написати до Варшави, бо то не вчитель, а якесь непорозуміння. Знаєш, люди попитують, чи ти часом не вернешся.

– Навіть священик якось питав, – докидає Стефа.

Я відказую, що коли й трапиться перейти на вчительську роботу, то влаштуюсь де-небудь в сусідньому селі, де мене зовсім не знають: тоді легше працювати. Сестри мої силкуються знайти додаткові аргументи: тобі відпишуть половину скарбової хати, якщо намислиш відокремитися від наших (тобто від батьків), при школі чималий город і сад… Я у відповідь сміюся і щось бурмочу, а подумки нагадую собі: "Церковники, Марто! Нехай Юліан протестує скільки завгодно, цю силу треба схиляти на наш бік".

– Якби ти чула, як він про тебе поважно говорив! Я зашарілася, не можу трьох слів зв’язати, та й зовсім не знаю, де ти тепер і чим займаєшся, а він усе не йде і не йде. "Пані Марта закінчила гімназію? В якому році? Не любить учительської роботи!.." Та жартує, сміється… Коли я розповіла про це старим, то з тиждень рум’янці носили від гонору. Вони тобі ще заспівають про це.

На подвір’ї гомін. Стефа з Ганною припадають до вікна.

– Оленка!

– А вичічкалася! Певно, всю вулицю запахнила парфумами.

Відчинивши навстіж двері, до світлиці впихається Стах, Оленчин чоловік. Переді мною ніби переростає в яву давній сон. Стаха, виходить, я не забула. Непосидющий, меткий, він одразу наповнює хату сиплим голосом і феєричним миготінням.

– Ось вона, пропажа, ось. Оленко, ми цілуємося.

– Лиш не покусай їй губи, – кричить Оленка з порога. – Чуєш, псявіро, чого напав на дівчину!

Оленка передає Стефі закутану оберемочком дитину, втуплюється в мене і раптом в’яне й заливається сльозами. Як молодиці біля покійника, що вже втомилися і плакати, і перешіптуватися: коли до ніг мерця припадає син чи донька – вибухають голосінням, отак і сестри неждано заскімлили, і я ридаю, бо несила стримати себе. Якась зворушливо-сльозлива ця моя Оленка. І перше бувало: досить їй пуститися в плач, як усі ми, і мама – теж, починаємо ревіти.

Наші пригортання схожі на спазми. Мама затулила долонею рот, очі в сльозах. І Стах блимає величезними вологими зіницями.

– Годі вам, – схлипує Ганна, та знову заходиться таким ревним плачем, що й ми не в силі вгамуватися.

Зітхання – і западає мовчанка. Нарешті мама торкається Стефиної руки:

– Розповини дитину, в хаті тепло.

Стефа видобуває з перинки рожевеньку, усміхнену вві сні, барвисто причепурену дівчинку. Мені чогось стискається серце, мов бачу таке, чого нездатна зрозуміти.

– Пухке, викапана Оленка, – сміється Стах. – Але слухайте: воно з личка – зовсім Мартуся. Носик, бровенята, губи…

– Ну, ну! – обриває його Оленка.

Стефа дивиться на мене, киває головою і підморгує: справді, мовляв, кап-у-кап…

Запах перинки. Я обережно відступаю, мені смішно і дивно. Мама опускає погляд додолу, наче щось знає.

"Я завжди хотіла дитини, – думаю я. – Але ж не будеш прохати: "Юліане, я прагну мати від тббе сина чи доньку". Можливо, бувають хвилини, що про це не соромно сказати. То, певно, хвилини повного щастя. Мабуть, тоді перестаєш бути сама собою і зливаєшся тілом і душею з цілим світом. У мене й натяку на це не було. Був Юліан, була я, був світ. Усе зокрема".

Стефин Роман привів галайстру дітиськ: троє – Ганнині і ще Оленин хлопчик. Я не приберу способу, щоб усіх їх запам’ятати, лиш цілую розпашілі на холоді щічки і даю по злотому.

– Клич, Стаху, хлопців, – велить мама.

На скрині тільки хлібина і сільничка. Гості вмощуються на ослонах, і мама кладе проти кожного скибку хліба. Від цього обряду на мене віє духом лицемірства, але з того, як батько і чоловіки підносять до вуст присолені м’якушки, бачу, що так треба. Незбагненне "так треба" в цьому домі виправдовує все. Стах відкорковує пляшку. "Наш Стах…" Він тут на правах сина, його люблять і батько, і мама.

– Дай Боже здоров’ячка! – звертається тато до мами і, випивши, передає мамі чарку.

– Дай Боже здоров’ячка! – відповідає мама татові. Чарка переходить до мене. Я не знаю, що сказати, і бурмочу:

– Дай Боже здоров’ячка.

Тато і мама вдоволено кивають головами. "Так треба". Я несамохіть вгадала, і мені чогось стискає груди.

Мама кладе смажену капусту з ковбасою, Стах наливає татові, але чарка лишається неторканою, тато задумливо, навіть похмуро дивиться просто себе, тоді так, наче його мовчанка не викликана ситуацією, каже:

– Прошу.

Тиша супроводжує вечерю до третьої чарки. На татових щоках помітно запалилися рум’янці.

– Нарешті всі ми разом, – мовби відзначає він для себе.

– Нема ліпше, як удома, – каже могутній Антін. Батько сміється:

– Ти, слава Богу, переконався.

– Ну, він звідав того… – докидає Ганна.

Антін, мабуть, не раз уже оповідав про свої пригоди на заробітках, але всі зацікавлено слухають, бо за межі села не виходять. Я не маю підстави думати, що розповідь призначається мені. Тато лиш зрідка посміхається і поглипує на мене. Мовляв, чуєш?.. Отаке-то в світі.

… Іду з Борислава на копальні сірки. Дощ. Плентаюся серединою гостинця, бо глинка на обочині липне до чобіт. Наздоганяє фіакр. Махаю рукою: "Станьте, підвезіть". Коням – тпру!.. Якийсь, вибачте, кордупель прискіпливо придивляється до мене і раптом регоче. "Ану, – каже, – позмагайся з моїми кіньми. Як фіакр не зрушить з місця – плачу тридцять злотих". Форейтор так само регоче. Я міркую: "Тридцять злотих я не заробив за півтора місяця. Спробую". Ухопився за ресори, форейтор шмагонув коней битиськом – е, та я відчуваю, що й шестерика не пустив би. Панок мені гроші на долоню й каже: Сідай".

Розпитав, чим займаюся, звідки родом, про щось помізкував мовчки, потому:

– Хочеш заробити?

– А чого б ні?

– Даю двісті злотих місячно, а ти працюєш тільки одну ніч на тиждень.

– Що то за діло? – питаю.

– Не жіноче, звісно, – сміється панок. – Коли згода – знатимеш, незгода – бувай. Робота, попереджаю, нелегка, зате попрієш одну ніч на тиждень – і ти вільний. А минає місяць – двісті злотих. Ну?..

Оглядаю панка, чи не злодюга часом. Та ні.

– Згода, – кажу, – але гроші наперед.

Доїхали до копальні, і панок мені:

– Добре, бери ось двісті злотих, підшукай собі на хуторі квартиру, а завтра вранці навідайся до канцелярії. Гадаю, не втечеш. Знайду під землею. Я, бач, маленький і слабосильний, а б’ю боляче…

Я недовго розмірковував – на пошту, сто вісімдесят злотих надіслав Ганні. Правда, тої ночі було мені не до сну. Так мене потіпали всілякі страхи, що ледве до копальні добрів.

– Гроші перепровадив жінці? – питає панок.

– Так.

– Правильно. Ти хазяйновитий чоловік, у нас з тобою не буде суперечок.

Одвіз мене на станцію, ходимо, як якісь інженери, між платформами з сіркою.

– Зіштовхнеш ось таку штуковину з місця? – питає панок, показуючи на платформу.

– Боюся, що не здужаю.

– Звичайно, – погоджується панок. – Це нам не по силі. Платформи під вантажем ми не будемо торкати. Але порожні…

– Що порожні?..

Панок обвів поглядом захаращені платформами тупики.

– Мій форейтор буде сповіщати, коли тобі являтися на станцію, і покаже, які платформи куди затрутити.

– А якщо мене схоплять на гарячому? Панок розсміявся.

– Для начальника станції це не буде таємницею. Певна річ, що базікати не треба. Захочеш випити – не перебирай мірки. Краще купи собі пляшку горілки і випий дома. – Він дістав з кишені грудочку крейди і позначив хрестиками дві платформи. – Перекотиш їх на крайню колію. Зрештою, тут буде стрілочник, він не дасть тобі втекти з платформою на Покуття.

Після тої ночі я проспав цілу добу. Потому я розкусив свого підприємця. Станція не мала свого маневрового паровоза. Тутешнім розпорядком відав Борислав, але щодня чергували інші бригадири, інші машиністи приганяли порожняк, словом, добрати в тому ладу початку і кінця не було ніякої змоги. За простоювання порожніх платформ підприємець мусив платити величезні штрафи, а йому не хотілося наймати більше вантажників, ніж у нього було п’ять і десять років тому. Махінація виглядала дуже цікаво. Ті самі люди робили ту саму роботу вдвоє дешевше, ніж вимагав розпорядок. На кінець терміну ешелон відправляли так, ніби він був готовий два тижні назад, і держава не мала до підприємця претензій. Звичайно, начальник станції міг реєструвати лиш, приміром, по три навантажених платформи, замість шести, бо підприємець його купив. Але в цьому був ризик: могли наскочити з Борислава, вчинити ревізію, тоді халепа. Коли ж я ті три платформи відтягував з колії, де працювали вантажники, то вина падала на залізничного бригадира і машиніста, котрі в поспіху чогось намикитили, подали не шість, а три платформи. Підприємцеві вигідніше було платити мені по двісті злотих на місяць, ніж наймати сорок нових вантажників з платнею по сорок злотих на душу. Так воно тривало з весни до пізньої осені. Еге, дивлюся, я зодягнений, Ганні купив купу сукенок, дітей можна виприньдити, як панських, добра панчоха грошей у сховку – пора втікати, бо в палиці два кінці.

– На цю весну знову поїдеш? – запитав тато.

– Атож.

Батько крутнув головою, мов кажучи: "От хитрий, бестія! Молодець".

– Ходи до нас спати, – тихо промовила Оленка, тулячись до мого плеча. Ми сиділи поряд.

– Старі образяться, – пошепки відказала я.

– То приходь завтра вранці.

Я кивнула. Так чи інакше, мені цього не минути, доведеться всіх відвідати.

Батько розповідав історію про пограбування полкової каси з часів італо-австрійської війни. Колись я не уявляла собі його солдатом, бо взагалі солдатів не траплялося бачити, а тепер не можу уявити, бо на них надивилася. Його похмурі зморшки і примарна войовничість настільки одомашнені і сталі, що важко припустити, нібито він був не те що солдатом, але й молодим.

Та історія мені відома. Його приятель ніс караульну службу в полковому штабі. Скарбник працював допізна і, йдучи додому, забув ключ від скрині. Батьків приятель забрав усі гроші, які там були, і закопав під мостом у шкіряному мішку. Приятеля вранці заарештували, проте він уперто відмагався, що нічого не бачив і не знає. Йому присудили шість років каторги. Коли його випустили на волю, він мало не збожеволів від страху, що скарб змило водою чи хтось його відкопав. Цей момент у батька тягнеться доброї півгодини, і що більше зітхань, то довше він триває.

– Лічить він кроки, лічить стовпи – і ніяк не пригадає, де саме закопав скарб…

Кінець кінцем шкіряний мішок у руках, гроші цілісінькі, батьків приятель вернувся додому багачем. Ще гаразд недоказавши, батько несподівано вигукує:

– А чи не заспівати нам, хлопці?

Оленка хоче мені щось сказати, та не зважиться.

– Коломийку про Івашкевича?[104] – сміється, вже веселий, Стефин Іван.

– Сороміцька, тут діти.

– Давайте як у панів заведено: кожний заспівує своєї, всі підтримують. – Батько розворохобився, ковтнув горілки і почав:

Гей, там у Вільхівці, там дівчина жиє,

Від неї, як від сонця, проміння ясне б’є,

Сміються ясні очі, Як зорі серед ночі,

Від неї, як від сонця, проміння ясне б’є.

– Ади, як дід розщедрився, – пробурмотіла мама і поставила на скриню миску з голубцями. – Якоїсь іншої, діду, стіни вуха мають.

– А це тобі не інша, старе коцюбисько: "Від неї, як від сонця, проміння ясне б’є"? Не волите по-панськи гайда по-хлопськи:

Хміль лугами, хміль лугами,

Пшениця ярами, Ходи, ходи,

Марусенько, Повечеряй з нами.

– Це вже ліпше, – посміхнувся Антін.

– Навіть щонайкраще, зятю. Я хотів спокусити вас. Чуєш, Марто? В моїй хаті балачки про політику заборонені. Ще торік можна було сказати, що в мене парламент. Тепер у моїй хаті нема політики. Нема й не буде.

Стах поклав долоню на батькове плече і затягнув, сміючись очима:

До першої ходив я,

А другу я любив,

А третю чорнобриву

До серденька тулив.

Четверта була моя,

А п’ята кохана,

А шоста тая дівчина,

Що листи писала.

До сьомої звечора,

До восьмої – вночі,

Дев’яту поцілую,

Десяту у вічі.

Одинадцяту дівчину

На прогулку веду,

Дванадцяту дівчину

До шлюбу поведу.

– Стій! – зарепетував батько. – Далі не можна. Оленка прошепотіла:

– Він мало хлопцям голови не порозбивав, але таки віднадив від політики.

– Ще куплет, – заблагав Стах. – Дозвольте.

– Стаху, го-о-ді!..

– Я вас прошу.

– В чуже не заїдеш?

– Їй-оо, що ні. Мені жаль: тут такі колінця!..

Дівчино, дівчинонько, Ангелику ж ти мій, Як я тебе кохаю – О Боже, Боже мій…

Стах проспівав цей куплет тричі, і батько погрозив йому пальцем:

– То не Господь над тобою змилосердився, а дідько. Тебе треба було на смерть затоптати.

– Ми ледве виходили Стаха, – каже Оленка. – Тепер війтом у нас Калюш, він з колоністів. Наїхав на Стаха бричкою серед білого дня. О, я думала, що лишуся вдовою. Навіть злотого не дав на мазі. Що – будеш скаржитися? Кому? І взагалі…

– Що то за змова, дівчата? – гримнув на нас батько. – Їжте, бо голубці повилітають з тарілок. Завтра будете пліткувати.

– Я кажу, що Стахові не можна співати, – злукавила Оленка. – В нього ще в грудях поколює.

– Хіба я силую… Марто, які там вістки про Вічного Жида?

Я спантеличено повела плечем.

– Він нібито на схід подався. Позаторік об’явився в Німеччині, тамтого року його виділи в Кракові – казав, що рушає на Волгу, а відтак забереться в Японію.

– Де їй такі дурниці в голові, – заступилася за мене мама.

– Дурниці? – батько скипів. – От тобі маєш! Подейкують, нібито Пілсудському прорік усе, що має бути, на двадцять років наперед. Від того Пілсудський став дуже спокійний і певний себе. Виходить – двадцять років нема тут чого рипатися, бо це лишень знищення. Нема сили проти сили, навіть нечистий дух не поможе. Розповіж-но, Антоне, як Федько Швара біса купував.

– Я ж тоді був на заробітках і довідався з чужих уст. Нехай Іван. Іване?

– А помочити горло дасте?

– Досить з тебе, – запротестувала Стефа.

– Оповідай, – подав йому батько надію.

… Десь Федько Швара прочув, що селянин з Онута має чортика і живе в достатках. Чортика в Онуті прозивають Онуфрієм. Резиденція Онуфрієва на горищі, там він днює і ночує, а треба дядькові, приміром, двісті злотих – каже тихо в сінях: "Онуфрію, так і так". Вертається до хати, а гроші на скрині. Дізнався про такі дивації Федько Швара і якось розповів своїй Катерині. З тої хвилини і в Федька, і в Катерини одна гадка: де роздобути Онуфрія? Це пронюхали сільські парубки. Іде ввечері Покровин Тиміш до Швари, каже, що напитає Федькові Онуфрія, якщо буде добрий могорич. Можете собі уявити, як Федько з Катериною втішилися. Наступного для ніби лиш для них зійшло сонце.

Федько купив пляшку монопольки, Катерина засмажила курку, і недочекаються вечора, бо має прийти з Онута Тиміш – поманджав на вивідки. Смерклося, Тиміш барабанить в шибку.

– Той дядько, – каже, – страх який скритний. Треба до нього підібрати лаз. А ще гірше, що боїться. Ви ж знаєте: дефензива за такі речі по голівці не гладить, І вам, Федоре, не завадить бути обачним. Я думаю, треба якийсь час вичекати.

Федько тямуще кивнув головою, а в душі мало не співає: є, значить, чортяка, хоч і нехрещений. Монопольку на скриню, хліб, огірки, смажену курку: "Прошу, пане Покрово".

Іван умовк і хитрувато позирнув на батька.

– Прошу, каже до Тимоша. Пийте, закусіть. Коли Онуфрій буде в мене, я його намовлю, аби підсобив вашому таткові виграти суд з Чорнезами.

– Дам, Іване, ляпаса, – нахмурився батько. Та ми всі розсміялися, і він, усміхнувшись, додав: – Не колоти грішне з праведним.

– Вдарили собі Федько з Тимошем по руках, а після вечері Федько каже: "Навідуйтеся, пане Покрово. Може, якісь новини будуть".

Тиміш за тим і приходив. На прощання підморгнув Катерині, що аж ніби помолодшала, а через кілька днів – тиць, кликали вас Гриць: у Федька Швари повна хата хлопців. Мовить Федько:

– Як там наше діло, пане Покрово?

– Трохи терпіння, пане Шваро.

Через тиждень, по два рази на тиждень, а тоді щодня – у Федька пиятика, справжнісінька вам корчма. Кому не ліньки – всі до Швари. Геть його обчухрав Покрова. Тоді раптом: "Біда, пане Шваро. Чорт утік. Скривдив його господар. Правда, не шкодує, бо повна хата добра, але що нам діяти?"

Федько волосся рвав на собі. Та чемно з Катериною перепросили парубка за клопіт, подякували. Тиміш з воріт оглянувся, а Федько припав до Катерининих грудей, як маленька дитина, і здригається від плачу.

Минув, може, місяць. Десь Тиміш замогоричився, і хлопці підбурили його провідати Швару. Це ще було за дня, Федько крутив мед на обійсті. Тиміш підкрався і заховав у бур’янах корито з медом. Майнув на вулицю, сперся, як ні в чому не бувало, на тин.

– Як взяток, пане Шваро?

– Слава Богу, – озивається Федько.

Він уже так знидів, що жах на нього дивитися, і до бесіди не має серця. Став посеред подвір’я, задумався і про роботу геть забув.

– А я не сам, – каже Тиміш-бестія.

Федько стрепенувся, жалісно блимнув на парубка посоловілими очима і криво осміхнувся. Тиміш скрутив цигарку, просить вогню. Коли ж Федько вертається від тину, а корита з медом чортма. І до Тимоша:

– Де корито?

– Пек вам, пане Шваро, я нічого не знаю.

– Звели Онуфрієві, аби поставив на місце.

– Онде в лопухах, – каже Тиміш, йому стало жаль чоловіка.

Федько здуміло викотив очі:

– Будьте ласкаві не жартувати з бідним Шварою, – немовби обох молив: і Тимоша, і чорта. Тоді щось зметикував і перейшов на шепотіння: – Скільки просиш, Покрово?

– Правлю сто злотих, – наново знавіснів парубок.

– Сто?.. – Федькові губи затремтіли.

– Так.

– Бери теличку.

– Маю в грошах потребу. Федько помив у відрі руки.

– Я на таку оказію, пане Покрово, маю договір з сусідом. Зачекай трохи. – До стайні, телицю за мотузок – і до воріт.

Тиміш схаменувся, ухопив Федька за рукав.

– Даруйте, пане Шваро. Плюйте в лице, бийте, але я пожартував.

Федько страшенно зблід, аж поточився. Кинув мотуз, знеможено сів на землю і обняв руками голову.

– Не хочеш продати, Покрово?

– Але ж то вигадки.

– Не хочеш!..

– Дайте мені в пику.

– Тимошику, – лебедить Федько. – Я того Онуфрія не мучив би. Я з ним буду делікатний. Мені багато не треба. Нам з Катрею не треба великих статків. Однаково податки. Мені б на щодень буханець хліба, трохи омасти і бодай півзлотого. Мені багато не треба…

Федько запнувся і заплакав. Тиміш зачовгав геть і довго про це мовчав, та хлопці видурили таємницю.

– Так воно є, – сказав у задумі батько. – Звісно, багато не греби. Наливай, Іване, хай йому грець. Після такої бувалиці кортить до політики.

– Я вже вдовольнився б і коломийкою про Івашкевича, – зареготав Стах.

– Дай Боже здоров’ячка, діти! – Батько випив і налив мамі.

– Дякувати Богові, що так гарно зійшлися. Ой діти, діти…

Мені здавалося, що цей вечір розписаний на ролі. Я намагалася виправдати родичів тим, що і в салонах відбувається щось подібне до цього, хіба що на іншому рівні, але тоді мене починало непокоїти: для чого тут я?

Нарешті сестри пішли. Батько захмелів і ліг спати. Мама перемивала в тазику начиння. Мене гнітило те, що ми не маємо про що балакати, і я шкодувала – треба було піти до Оленки. З цим домом у мене знову не було нічого спільного. Тут переді мною показалися, щось зіграли – і більшого нема рації сподіватися. Може, я сама винна? В чому я винна? За що себе бичувати? Я залюбки пустилася б у дебрицю самовикриття, якби була певність, що це що-небудь дасть. Чи заговорити з собою формулами? Близькість зростає на ґрунті взаємних послуг. Я не можу бути їм корисною, отже… Ні, Юліан підняв би мене за це на сміх.

– Мамо, в нас нема моєї фотокартки, як я була малою?

– Нема, Мартусю. Тоді це дорого коштувало. За що ж зачепитися?

– Тепер цвинтар з того краю села?

– Так, – після паузи відповідає мама. – Там збиралися будувати нову церкву і школу. Туди – рівнина, але земля не родить, піски, глинка…

– В нас є старі календарі?

– Тато спалив, Мартусю. В них було щось проти поляків.

– Не казав, що саме?

– Чигаємо на польський терен, – сонно бурмотить батько. – Вчена, а про такі дурниці питає. За цісаря можна було противитися полякам, за панів-поляків – червоній схизмі, а потому дійде до такого, що треба буде всіх хвалити, бо всі нас рятували. Вчена… Калюш каже, що українців ніколи не було, а ми себе вигадали.

Мама киває мені: "Не чіпай!"

– Вчена! – п’яно сміється батько. Несподівано кричить: – Кому я велів замовкнути?

– Собі, – лагідно мовить мама.

– Так, стара. Лягай уже. Наші порозходилися?

– Давно.

– Марті постелила?

– Ні, переспить у стайні з твоєю сучкою.

– То песик.

– Песик, песик. Спи.

– А мене болить серце і хочеться комусь вимкнути дурну голову.

– Не забувай, що Антона нема. Ти дужий, коли повна хата зятів.

– Ми ще виграємо суд, стара. Спитай Марту.

– На нього ніхто вже не мав надії, – шепоче мама. – Відтак заварилося оте з судами – і дід оклигав. Я кажу не раз: якби ми здолали на суді Покрову, дід тут же вмер би. Має інтерес у житті. Були видатки, то спав по годині на добу, аби вихаскатися. Тепер взагалі трохи легше. Звикли до нових панів, до нової мітли. А що було в дев’ятнадцятому!.. І в місті скаженіла скрута?.. Гірка наша доленько… Захропів дід. Кажи що-небудь, Мартусю. Як тобі зятьки наші?

– Стах веселий, Антон розважливий, Іван трохи затурканий…

– Івана Стефа затлумила. Він у неї як помічник кухаря. Свати через це бокують, відказують, а Стефу не напоумиш. З усіма добра, здається, до рани можна прикладати, а з чоловіком прикра. – Мама сумовито всміхнулась. – А скупа!..

– Така ж, як і ти! – озвався батько. – Запахчить страву смаженою цибулею – і будь ситий.

– Не бреши, діду. Я, Мартусю, під стріхами ховаю шматок сала, бо в хаті старий, безличний лис.

– Прискаржуєш? Перед ким? Вона завтра поїде і згадувати не схоче. Перед ким? Чобіт до чобота – пара. Ліпше спитай себе, чого вона дотепер сама. Видно, вже не один покинув, бо вдалася характером у тебе.

"Мабуть, вам треба посваритися, – подумала я. – Так це просто виходить: і привід напохваті, і злоба готова".

– Марту мені не займай, діду. Вона тобі межу не переорала.

Батько лежав горілиць із заплющеними очима і складеними, як у покійника, руками.

– Хіба ти не видиш, що я із шкури пнуся, аби гарно прийняти любу доню? Я нині добрий і веселий, ще НІКОЛИ стільки не жартував… Сядь, Марто, біля мене. Правда, ти нині сміялася, аж боки рвала? Я завважив: тобі очі лізли рогом від подиву. Ти не сподівалася, що твій батько такий вигадливий. Не розумієте ви старого, не шануєте… Коли, дочко, покажеш чоловіка? А… Він сидить. Тс-с-с… Лягай спати, Марто. Наша бесіда буде завтра.

Він невдовзі захропів. Мама двічі покликала його, щоб пересвідчитися, що він не прикидається. Мені стало смішно, і на гадку сплив анекдот про тещу: серед ночі донька з зятем захопилися любощами, бо теща хропіла, як лицар після бою. Коли ж зятеві скортіло закурити і витер сірника – теща, виявляється, сидить на печі з виряченими очима і щосили сурмить носом, наче їй пообіцяли за це морг поля. Якось Найда приніс цей анекдот з ярмарку і зумисне голосно розповів Полянському, щоб чули редакційні дами. Ми вдавали, що зайняті своїми справами, і душилися від внутрішнього сміху.

– Заснув… Чатує, як поліцай, на кожне слово.

– Багато випили.

– Таки чатує, Мартусю. Хоче, аби ходили коло нього як коло збитого яйця. Змолоду не цяцькалися, то давай на старість… А що випили?.. Наші, Мартусю, по-божому тримаються. Деколи Іван розійдеться, нема йому ради. Але як у селі пиячать! Ніби кінець світові. День і ніч затемрені, ніякого діла, крадуть з дому, що на очі трапить, щось вроюють собі до голови – балакають, як придуркуваті. Взяли собі за звичай збиратися на толоці. То уродини Пілсудського, то день конституції, то австріяки віддали якесь місто італійцям – і стоять, курять, нехай правиться в церкві, нехай горить село, ніхто не рушиться. І ні балачки, ні сміху – тихо, лиш дим над головами. За Швариною Катрею і деякі жінки туди завчащали. Іван не доказав про Швару. Ото не купили вони чорта – і Катерина пустилася берега. Та ніби нічого скоромного, але щотижня бреде на станцію дивитися, що везуть на залізниці. Коли їдуть солдати чи гармати на платформах – Катерина сама не своя від гумору: "Ото вже щось почнеться! Ото вже щось буде…" З цих людей лиш книжки писати.

На гадку мені знову навертається анекдот. Сльота. Тече зі стріх, троє селян на призьбі: підкотили штани, щоб не мочило, сидять, курять. Один пустив цівку диму й каже: "Німеччина…" Другий пустив: "Америка…" Тиша. Третій докурює, встромляє недопалок у болото і видихає: "А наші?.."

Книжки писати, думаю я; далі молитви втрат і зречень? Мені чогось припадають до смаку ці слова: "Молитва втрат і зречень".

Батько повертається на бік, примружено дивиться на хату:

– Гасіть, пора спати.

– Зітри дурний сміх з лиця, – каже мама.

– Знаєш, стара, що мені приснилося?

– Я не пророк.

– Що я прийшов до Покрови, він підводить до мене свого пса і хвалиться: "Мій Бровко, пане Чорнезо, такий вишколений, що подає мені пантофлі". Я відповідаю: "А я узяв із вулиці блудне цуценя, не встиг нагодувати, як воно принесло мені від пана Калюша ще добрі калоші".

– Слава Богу, ти хоч уві сні мудріший, – мама одвертається, щоб сховати усмішку.

– Стара, там не лишилося трохи чортового зілля?

– Дивіться, людоньки: йому ще мало!

Батько схоплюється з лави, ставить на скриню миску з пампушками.

– Пампушки тобі вдалися, стара. Правда, Марто? Стара, бери пляшку і сідай з нами.

Мама нехотя дістає з-під лави монопольку. Це вже не жива істота, а уособлення втоми. Під час вечері ми пили з одної чарки. Тепер мама ставить на скриню три, сама наливає.

– Щоб у тебе вже якась доля була, Мартусю, – і випиває до краплини, кривиться, зітхнувши, окидає мене запитливим поглядом, тоді переводить очі на батька.

– В тюрмі її суджений, – батько відсуває чарку. – Пий, Марто. Пий за свою тюрму, за те, щоб вона нас не заторкнула.

В моїх грудях клекоче ридання, в цю мить я – дитина, що не знати чим провинилась.

– Щоб не заторкнула, – шепочу.

Батько перехиляє чарку, закушує пампушкою, потому бурмоче:

– Ну ось, ліпше позбутися сьогодні того, що має бути завтра.

– За політику? – лагідно питає мама.

– А за віщо ж іще! – майже кричить батько. – Моя донька не бандитка.

– Не треба, тату.

– А я це не для тебе, а для себе кажу. Можна, Марто?

– Воля ваша.

– Воля!.. Яка там у біса воля!..

Глава 3

Я пішов від мами у біленькій сорочці, сам білий. З білої сорочки сміялися. Кривдили мене і ранили. І я ходив тихенько, як біленький кіт. Я чув свою підлість за тихий хід, і кров моя дитяча з серця капала.

А спав я у наймленій хаті посеред брудних туловищ, сплетених розпустою.

Листочок білої берези на сміттю.

Я скинув мамину сорочку. Мій дитячий світ і далеке покоління мужицьке лишилося за мною.

Передо мною стояв новий світ, новий і чорний.

Я ловився за його поли, а він згірдно глядів на мене. Як жебрак маленький.

Я занімів був з болю. І мовчав я довгі, довгі роки. Мої слова невимовлені, мій плач недоплаканий, мій сміх недосміяний!

Лягли ви на мене, як лягає чорне каміння зламаного хреста на могилу в чужині!

Я найшов товаришів.

Вони погодилися з новим світом. Я говорив їм про мій покинений і про новий, що кривдив нас. Казали, що брешу.

А я рвався і падав у болото із знесилля і не уступав.

Сказали, що я брехун, іще раз. І покинули мене. А як я плакав, то мама ридала:

… не покидати було мене.

… не покидати було мене.

… не покидати було мене.

– І я лишився як корч на лугу серед поля. Я сидів посеред піль…

Мені не по силі осмислити ці речі. Мені треба як безумній побрести "хмарами своєї фантазії", можливо, моя уява вималює той образ, присутність якого я тільки відчуваю, а розмовляю наче з вітром.

Коли раненько з’являється за воротами на лижах Стефин Роман, я докладно випитую, чи можна добратися до лісу, чи видержить кріплення, скільки потрібно часу, щоб побувати в лісі і вернутися назад. Так, ще не відважившись на подорож, але вже з рухом у серці, допитується про погоду морський мандрівник-самітник. Здогадливий хлопчина розчіпляє пряжки.

– Хочете походити на лижах? – Устромляє палиці в сніг і простує між хати. – Я вас наздожену. В мене є широкі, менші, я на них стрибаю через завали на Микитиному горбі.

Батько глузливо позирає на мене і спльовує. Будь ласка, мене це не образить.

– Попроси в мами черевики, – каже батько нарешті і навіть сам іде в хату, а через хвилю показує з порога: – Підійдуть?

Черевики трохи завеликі.

– А знизу тебе не піддує?

– Пильнуйте, щоб вас не піддуло.

Батькові імпонує цей тон.

– Не барися поза десяту, підемо до Оленки. Ого, лошиця! Біжи, біжи, я зачиню ворота.

Поле мовби вкрите жмурами. Майже за півкілометра котиться темний клубок – хлопчик зі щирим веснянкуватим лицем. Я іду поволіше, незабаром ліс. Поросле молодими хащами узлісся – суцільне біле мереживо. Крок за кроком – і вже штрикають темні стрілки віток. Був мороз, проте пруги снігу на гілках відокремилися, лиш де-не-де пристебнуті і схожі на довгі наїжачені змійки.

Роман випереджає мене і прямує до алеї.

– Дивіться, дивіться, тето Марто!

Лисиця… Не відволікай мене, хлопчику. Село вмирає. Вмирає по-дивацькому, анекдотично. Я нездатна це сприйняти.

Всуціль дубовий ліс, лиш зрідка, як вартівники, на алею вистрибують ялини. Сніг жорсткий, мов битий кришталь. Я створив собі свій світ.

Праворуч мене синє поле, і чорні скиби, і білий плуг, і пісня, і піт солений.

Ліворуч чорна машина, що з червоного рота прокльоном стогне.

А в серці моїм мій світ, шовком тканий, сріблом білим мережаний і перлами обкинений. У своїм царстві. Питаю:

– То справді душа сидить у скалі, як злодій? Він киває і каже:

– Через сумніви, через страх… Але послухайте! Ви хіба не пригадуєте оцього: "А він стояв над ними і читав на тих тварях велику пісню великої сили; кожне слово, що мав ним говорити, взяв з їх губів, кожну думку, що мав гадати, взяв з їх чіл, кожне чувство свого серця взяв з їх серця"?

– Як же не пригадую!

І став їх серцем і їх думкою.

А як рано криваве сонце покривало то босвище, то він не відвернувся від того образу, бо мав силу.

Чорна земля змінилася у потужні тоті тварі і була обведена океаном крові і океаном поту з другого боку.

А над нею червона брила сонця, що капала кров’ю.

Не звів з цього образу очей, бо сильний був і гордий.

І ступав по своїй дорозі, а вона погиналася під ним.

Йшов, йшов…

І знов їх побачив.

Стояли лавою, як мідяні стовпи, вогонь їх палив, залізо у їх руках плакало, небо сипало на їх голови полумінь. Але вони підіймали з землі сонце…

Він перебив мене:

– Не треба ні про "їдь кривди", ні про "додатки до січкарень". Одне народилося від глухої самоти, друге – від надмірного галасу. Я відчуваю, що вас мучить. Якби нас було лише двоє з одною мукою, то ту правду, яку ми вдвох бачимо, ще не можна назвати правдою. Так же?

– Так.

– Але нас, таких, багато, отже, не слід прислухатися до потвор, які на правду кажуть – лжа!.. Що нового у Львові?

– Відкрито підпільний університет.

– Про це я чув. Мені не подобається лиш один момент у цій справі. Львівського університету ніхто не закривав. З приходом панів-поляків туди обмежили доступ галичанам, відтак заборонили викладання українською мовою. Майже те саме університет пережив при Австрії, хіба що світовою мовою тоді нарекли німецьку. Але і в ті часи було знайдено багато підпільних форм для вивчення рідного слова й історії українського народу. Ви розумієте, що фактом протиставлення нового університету старому ми порушуємо надзвичайно важливе питання: "Чи ми народ взагалі недержавний (бо світ ще не визнав польської окупації в Галичині), чи ми народ без історії, віковічні раби, які більше протестують, коли жорстокіший пан, і менше, коли пан лагідніший". Панам-пілсудчикам прислужують і "наші", і білогвардійські спеціалісти-емігранти. Не випускайте з уваги, що ці люди мають колосальний досвід. Я побоююся, що про новий університет поза його зв’язком із старим ніхто не встигне довідатися, не те що підтримати. Комуністам з Великої України доводиться докладати чималих зусиль, щоб ліквідувати наслідки "батьківської царської" опіки. Те, про що я мовлю, стосується не тільки університету. Я бачу відрубність в інших заходах. Галичани мало звертаються до того, що відбувається за Збручем. Може, я помиляюся, та чогось мене ті замахи не тішать.

– Пане Стефаник…

– Слухаю вас.

– Як ви дивитеся на село?

– Боже, наче це чарівна скринька, а ключ у мене в кишені. Село гине. Я ненавиджу кожну свою річ, бо в кожній описана людська трагедія. Я ще ні хвильки не лишався найменням "письменник". І я не хочу й не буду вигадувати становиська і взаємини якогось загальнолюдського штибу, щоб піднести наше слово до європейського ступеня, як це дехто намагається. Мені Вергілієва пам’ять непотрібна. Якщо великому світові зайві рапсодії окупації, я за тим не баную. Всі втіхи і прикрощі життя для мене з’єдналися в слові "окупація". Воно таке криваве і безмежне, що я із зусиллям ковтаю кожний ковток повітря. Я буду свій камінь різьбити.

Будуть з нього камінчики відлітати, будуть світові очі ранити, будуть вони пекучими іскрами на його шкірі…

Між іншим, я й сама задумувалася, чи варто говорити "засновано університет". Часом мені здавалося, що це повинно підкріплювати свідомість того, що треба боротися, часом думала: "Яка різниця? Головне, що університет створено, що в ньому будуть навчатися".

Я буду свій камінь різьбити…

Серед лісу глибока тиша. Мій намір написати до Стефаника чи поїхати до Русова поволі остигає. Звичайно, наша розмова виглядала б далеко інакше і надовго запала б у пам’ять, проте я цілком заспокоююся на тому, що сама вифантазувала. Зміст Стефаникової відповіді цілком відповідає і вичитаному в нього, і колись почутому з живих уст.

– Романе! – кличу. – Треба вертатися. Хлопчисько витирає шапкою піт з чола.

– Тобі знайоме прізвище Стефаник?

– Це письменник? Тітка Олена читала нам "Про хлопчика, що його весна вбила". Ми всі плакали, і я більше не можу слухати.

– Виростеш – ще раз прочитай.

– Не знаю… Страшно…

– Я не можу вдруге прочитати Шевченкові "Гайдамаки". Ти чув про цю поему?

– Ні.

– Прочитаєш дорослий…

Я навіть перед іспитами не могла до неї взятися. Екзаменатор дав додаткове запитання з "Гайдамаків", а я ні пари з уст. Довкола хитають головами, мовляв, яке неподобство, а я в душі репетую: "Самі ви те, що про мене думаєте. Я в десять років прочитала "Гайдамаки", і в мене досі повне серце, я не можу ні дробинки відколупати, як із каменя".

– Тето Марто, ходімо назад через колонію.

– Через колонію?.. Ходімо. А це ближче?

– Ні, далі. І треба йти лісом.

– Веди.

Дуби вмостилися на відстані один від одного, як царі. Земля починає хилитися і зрештою стрімко падає в білу безодню. Роман бере навскоси, ми об’їжджаємо ниркоподібну западину. Мабуть, і тут є вхід до грота. З чверть години ідемо луговим видолинком, що дедалі звужується, замикається горбком, а відтак відкривається зірчаста арена, обведена валом: це, пригадую, Городище. Колись тут стояли будівлі наших давніх предків. Студенти зі Львова приїжджали сюди по глиняні черепки. Більше їм тут нема чого робити – рівними рядами шикуються цегляні будиночки з червоними дахами, в центрі костьол і школа, гудуть телеграфні стовпи, астматично зітхає "Перкун", і я навіть бачу на одному подвір’ї легковий автомобіль. Нас проводжають погляди спокійних і статечних господарів цього осадницького благословенного містечка. О, звичайно, це твердиня. Люди, що тут живуть, підуть за Пілсудським в огонь і воду. Він їх ощасливив. Ким вони були раніше? Безперечно, злидарями чи напівзлидарями, інакше не подалися б на схід. Як до цього вони не розуміли справжніх причин своїх бідувань, так і тепер їм не збагнути, що їх покровителі – злочинці, що їх благополуччя куплене ціною злочину.

Та годі. На будиночку, біля якого застиг автомобіль з прапорцем, поштова вивіска. Мабуть, там знайдеться і папір, і чорнило – треба написати до Мирослави. Мені кортить поділитися зухвалим спостереженням про те, як Пілсудський впроваджує свою політику асимілювання. Але тоді лист не дійде…

Через десять хвилин я дякую несподіваному випадкові. Я передала конверт у руки експедиторові, що збирався до поїзда.

– Додому? – всміхаючись, запитую Романа. Хлопчик трясе голівкою, і вологе від поту ластовиння на його лиці іскриться, як сніг.

Ось і село. Ми пірнаємо у вузеньку покручену вуличку. А що дав вождь оцим? Отупіння, яке згодом зміниться очевидністю, що можна все-таки видряпатися з біди. Ця очевидність триватиме і десять, і двадцять років… Воюватимуть за межі, тягатимуть залізничні платформи, купуватимуть чортів і біс його знає що іще, поки не стане кордону на Збручі.

Цими висновками я ніби вдоволена, аж сяю. Я чекала, що мене схопить відчай, але широта погляду не дає мені скиснути. Отже, недобрим передчуттям нема що вірити. Навпаки, я наберуся тут оптимізму. О диво моє!..

Нас уже чекають, Стах прийшов кликати в гості.

– Вибрикалась? – батько зацікавлено і насмішкувато дивиться, як я мордуюся із зашкарублими ремінцями кріплення. – Стах уже з годину дожидає.

– Ми повертали на пошту.

– На колонії були? Ну і як тобі там, сподобалося?

– Сподобалося.

– Калюш каже: нехай вам і не сниться, що ми звідси заберемося; дивіться, скільки ми тут набудували, на які витрати пішли…

– Він не бачив, – сміється Стах, – як у війну розтягали німецьку колонію на Татарці.

– За спокою людей грабують, – бурмотить батько, – за неспокою люди відкрадають своє назад.

Стах докидає:

– Погане робиться праведно, а праведне – погано.

– Коні б’ються – осли сіно їдять…

Я слухаю їх, і починає холонути кров. Чи ще народжуватимуться принципові, безкомпромісні люди? Нинішні бунтівники сконають у таборах, а що далі? Потрібна завірюха, щоб розбурхати сонну, покірну кров?

Юліан відпаяв би мене і продекламував би спересердя вислови Ніцше про жінок з непересічними нахилами.

– Дати ножа? – питає батько.

– Навіщо?

– Одріж до лиха ремінці. Чи потанцювати нам біля твоїх колін? Га? Стаху? Одв’яжи дівку від дощин.

– Дякую, сама справлюся.

– Було б стрибати до Оленки, аби я того не видів.

– Боже, яка нетерплячка.

– Цирк.

Нарешті я звільняюся від лиж.

– Переодягайся, ми чекаємо. Мама в Оленки.

– Ви надзвичайно чемні.

– Станеш бараном – не бійся ножиць.

– З одного вола двох шкур не здирають.

– Язиката, чортиця! Вдалася в мамуню.

– Ви дрова рубаєте, а ми тріски підбираємо.

– Ти чого, Марто?

Вони дратують мене своєю присутністю, як, бувало, Найда. Причинна настирливість алкоголіків.

– Не шкилюйте.

– Дай, Стаху, вогню, бо погасла люлька від доньчиної ласки. А ще лиш нічку переспала.

Стах зніяковіло осміхається. Замість очей у нього чорні плями. Треба їхати геть, бо з доброї нагоди понадвереджують печінки.

Батько тримає руки в кишенях, аби не впадало у вічі, що несе горілку. Побоявся покласти мамі до кошика. На вулиці сковзко, ще впаде стара – тоді сварка, пропав настрій на цілий тиждень, не допоможе, що мама відкупить дві пляшки монопольки: "На, втопися в ній, щоб ти згорів!"

Коли ми йдемо вуличкою, хтось чатує за кожними воротами. Батько зосереджено-задумливий, мовчки киває головою, вітаючись. До колодязя, мов на дзвін, збігаються дівчата з відрами. На леваді до нас приєднуються Антон з Ганною. Сестра похмуро-трагічна, як і вчора, зате Антон безтурботно-веселий, здоровенна добродушна дитина.

– Як у селі спалося, Мартусю? – питає Ганна. У неї під вовняною шалею – берет. – Не будили собаки? В нас що не двір – два-три пси. Часом як завалують з кута в кут, то, здається, кінець світові. – Діставши з нарукавника хусточку, вона без потреби сякається, і нас супроводжує холодний запах парфумів, ніби за помахом хусточки на дорогу впала запашна хмара. – А хто це, Стаху, зі Стефиним Іваном? Не Тарас Левчуків?

– Левчук, – підтверджує Антон.

– Як він тут узявся? – дивується Ганна. – Він же в Кракові.

– Щось нездужає, – озивається Стах. – Вже місяць дома.

Назустріч нам до хвіртки прямують Іван і статурний блондин у хутряній куртці.

– Правда, гарний? – шепоче Ганна.

Років йому двадцять п’ять, але бездоганно правильні риси обличчя і нерушкий погляд роблять його старшим.

– Тарас, – краків’янин легко потискає мені руку.

З хати вибігає Оленка і, ніби ми з цим блондином принаймні заручені, бере і його, і мене за стан і заводить до світлиці, садовить, як молодих, у самому центрі, і я бачу з виразу маминого обличчя, що так треба.

На столі проти кожного чарка, тарілочка і виделка. Нарізаний хліб, салат, холодець і м’ясна печеня – тут же (за міським звичаєм). І гості, і господарі вмощуються на ослонах. Мама сидить з опущеними очима, наче ось-ось прозвучить: "За щастя молодої пари". Комедіанти…

– Ви, звичайно, не пам’ятаєте мене, – мовить Левчук.

– Взагалі, крім родичів, нікого в селі не знаю. Стах зводиться з наповненою чаркою.

– Панове! Для моєї сім’ї цей день дуже приємний. Наша хата давно вже не приймала гостей, тим більше таких, як сьогодні: інтелігентних, поважних. Дай Боже, щоб частіше були в нас свята і зустрічі.

– Що ви робите в Кракові? – питаю в Левчука.

– Працюю у німецькому видавництві. Я вчився у Берліні, після університету мені цю роботу нараяли. Ми забезпечуємо літературою польських німців. І платять непогано, і ніхто в твої справи носа не тикає. Для життя це незле.

– Маєте помешкання? – "Свататися – то свататися!"

– Так, я купив собі три кімнати з кухнею і ванною. Хочете вірте, хочете ні, та наше видавництво володіє солідним бюджетом. Наші книжки купують і поляки. Співробітники одержують премії за додаткові тиражі.

– Що ж ви друкуєте? Левчук посміхнувся:

– Чимало такого, що польським видавництвам не дозволяє цензура. Одначе всі вже випили. За ваше здоров’я, пані Марто.

– Зичу здоров’я.

Після чарки очі Левчука солодко одвологли, він двічі підкинув собі холодцю, бадьоро захрумкав підсмажене в сметані куряче крило.

Між стіною і ослоном Оленка завбачливо лишила прохід. Поставивши перед Левчуком ще тарілку холодцю, вона зіперлася мені на плече і сказала на вухо: "Я хочу тобі щось показати і взагалі, побалакати. Але трохи згодом, коли почнуться баєчки". Її кругловиде лице палало рум’янцями, очі світилися таємничим щастям.

Коли подають вареники, я накидаюся на них, як дикунка, анітрохи не поступаючись міжнародному галичанинові Тарасу Левчуку. Вареники з картоплею. Вареники з м’ясом. Вареники з повидлом. Від вареників мені паморочиться голова, і я нишком позираю, чи всі вже в достатній мірі захмеліли, чи не роблять круглі очі, бачачи, як змітаю з тарілки.

– У Кракові є де поїсти вареників? – звертаюся до Левчука.

– Ні, – сміється він. – Якось мені самому довелося ліпити, коли скортіло.

– Ви не сходилися з тамтешніми українцями? Левчук регоче:

– Щоб мати можливість коли-не-коли трапити на теплі вареники? В Кракові наші люди гуртуються кланами, а я не почуваю себе в світі самітним і не шукаю з ними близькості.

– Ви надовго приїхали?

– На три місяці.

– Ви сказали, що не почуваєте себе самітним у світі. Отже, вас не мучить тута за домом?

Левчук перестає ремиґати і дивиться на мене такими очима, наче його щойно обдурили. Ясна річ, мої запитання страждають від грубої прямолінійності, але мені це байдуже.

– За домом в родинному розумінні я, звичайно, тужу. Але якщо ви думаєте, що в Галичині більше нашого національного духу, ніж будь-де на чужині, то помиляєтеся. В Європі легко почути і наше слово, і нашу пісню, і купити книжку українського письменника, і побувати на виставці відомого на весь світ художника-емігранта. З Кракова до Станіслава я їхав в одному купе з Орестом Руснаком. Він, між іншим, переконаний, що настане час, коли з Америки і Європи наш обкрадений люд отримає неймовірно багату спадщину.

Міжнародний галичанин Тарас Левчук…

Я наливаю у його чарку горілки. Це найпромовистіший вияв моєї поваги до краківсько-німецького видавця. Більшого мої родичі не побачать. За столом, як іскри, спалахують короткі репліки. Зараз почнуть "баєчки і ми з Оленкою вислизнемо до кухні. Завваживши, що Оленка завертає в проміжок між стіною і ослоном, я підморгую їй, мовляв, я до твоїх послуг. Проте сестра чогось прикушує нижню губу.

– За тобою якийсь чоловік, – шепоче мені.

Серце зойкає, я вся холону, а мозок пронизує дурна, нікчемна гадка: "Ти будеш винагороджена за вірність". Щось готове вихопити мене з-за столу, як кулю. Та я цілком спокійно вибираюся на середину хати, глипаю в дзеркало, оглядаюся на маму і виходжу до сіней.

"Якби в душі був перемикач…"

– Юліане!..

Плачучи, чогось пригортаю Оленку, що вийшла услід за мною, і частиною єства сходжу з дива: чого сльози в Оленки, адже вона нічого не знає і не розуміє?

Він весь у чорному, новісінькому, і все – з голки. Він веселий.

– Ти як мене знайшов? – нарешті появляються сили, щоб підступити до нього і взяти за руки.

– Я із Золочева. Марселла сказала, що тебе не було, тоді я вирушив сюди.

– Це мій чоловік, Оленко. А це, Юліане, моя сестра Оленка. – Я дивлюся на Романа, і в мене мало не зривається з уст: "А це Роман, Стефин синок; а Стефа, Іван, Ганна і Антон, тато і мама… в хаті".

Юліан поплескав Романа по плечу і засміявся:

– З Романом ми вже знайомі, він мене привів. Тепер ходімо до інших.

– Прошу, прошу, – похоплюється Оленка.

У світлиці я стаю боком до столу, щоб бачити батька:

– Тату, це Юліан, мій чоловік.

Батько зводиться раптово, ніби цього чекав, спершу простягає руку, відтак підводить очі:

– Радий вас бачити.

Мамина рука зависає в повітрі, наче треба їй щось відвернути, але теж потрапляє до Юліанової руки, і я чую: "Рада вас бачити".

Треба так чи не треба, я кажу Юліанові, щоб скинув пальто, і, акуратно згорнувши, передаю Оленці. Батько з мамою пересідають біля Левчука, а ми з Юліаном покірно займаємо їх місця.

– Вибачте, – мовить Юліан. – Найбільша незручність – перебивати людям гостину.

– Та ні? – бурмотить батько. – Ми тут всі свої. Правда, хто запізнюється, тому наливають штрафну, а хто приходить несподівано – тому три християнських.

– Майте на увазі, що після трьох у мене може вийти, як у того ведмедя: доки до меду доволокли – пообривали вуха, а доки відтягли – і хвоста обскубли.

Батько не стримав однобокої усмішки і набундючився, неначе даючи комусь одкоша: Та я і не казав, що моя донька скорчила дурня".

Стах налив Юліанові і залишив перед ним пляшку:

– Ми все-таки маємо надію, що ви наздоженете компанію. Будь ласка. Прошу.

Юліан наморщив чоло:

– Кажуть, ліпше раз заплакати, ніж сто зітхнути. А можна пом’якшити собі долю і випити з дружиною?

О, яка це для всіх переміна! Нехай дивляться, нехай думають, що спаде до голови, а я бачу новий шрам на Юліановому підборідді і маю свої помисли.

Він якийсь урочистий. Я ще не бачила його в чорному костюмі.

– На здоров’я, Мартусю.

– Дай Боже здоров’ячка, Юліане.

Він тримає перед собою чарку і про щось задумався. Я його розумію: у нас завжди, поки доходить до ковтка, не-резичимо одне одному бозна-якого добра. Всього, всього тобі найкращого, Юліаночку!

– Аж підмиває гукнути гірко!", – сміється Антон. Юліан зводиться і наповнює чарки уздовж столу. Вінще не прийнятий моєю родиною, і мені хочеться (та, мабуть, і їм), щоб це відбулося якнайшвидше.

– Як це мовиться, панове: за добрим початком діло не стає? – Юліан на мить схрещує погляд з батьковим. – Прошу вважати, що я був у цій хаті з перших хвилин гостини, і тепер моя черга побажати вам щастя і спокою.

– Дай Боже!

– Дай Господи!

– Та не до старості, а до смерті, – додає Юліан.

– Ой, пречиста наша Діво! – розчулено зітхає мама.

– За щастя і спокій!

Я хутенько накладаю Юліанові на тарілку і припрошую, щоб закусив, бо з незвички сп’яніє. Мені робиться смішно, коли набігає думка про хмільний содом під тим височенним чолом: які там поняття і контрасти можуть зіткнутися, якщо не стане контролю!..

Мама і ліктем, і коліном торкає батька, щоб проголосив тост. Стах затирає кулаком усмішку, Іван з Антоном перезираються в нерішучості, бо таки батькові належиться що-небудь сказати. "Ні, він Юліана не признає". Щось там лебедить Оленка за правом господині, далі триває напружена, водевільно-твереза пиятика. Мамині очі – сама лють, бо їй, певне, здається, що батькова впертість – це п’яна примха. Врешті-решт батько зводиться, і мама полотніє від його слів:

– Стаху і Оленко, дякую за гостину. Підемо, стара. Молодим ще можна забавитися, а нам уже не до цього.

Прощається Тарас Левчук. Оленка зі Стахом проводжають усіх за ворота. Западає мовчанка. То ось який він, батьківський етичний статут! Нібито нічого особливого не трапилося, тим часом у кожного на серці прикрість, а мені просто-таки болить у грудях. Дякую, пане-батьку.

Іван п’є чарку за чаркою. Розлючена Стефа накидає на плечі кожушину і йде не прощаючись.

– Ти коли зі Львова?

– Вчора, – тихо відказує Юліан.

– Пора і нам, Ганно, – напіввипростується Антон.

– Пора…

– Побалакаємо про політику, хлопці, – вигукує Іван. – Старий пішов, можна про політику.

– Ходи, Іване, з нами, – Антон бере його за лікоть і виводить за двері. У сінях голосний шепіт: – Іване, не осоромся. Іване, захрипиш мені…

Вертаються Стах і Оленка. І між ними перебігла кішка: Стах розгублений, Оленка сердита. Мені здається, що, якби я могла схопити мить, з якої все покотилося шкереберть, я почепила б її на груди замість хрестика.

– Погомоніть собі, чоловіки, – кажу до Стаха і Юліана. – У нас з Оленкою секретне діло.

– Я його покину? – випалює Оленка, щойно я зачиняю кухонні двері. – Дивися. – Вона перекидає в скрині плетені светри, костюми і костюмчики, вишивані пішви, килими, сувої рушників, гаптовані лейбики, корсети і показує свої руки: – Я все вмію. Я вмію зварити, спекти, виткати, пошити, оздобити. А він знає хихихоньки з молодицями, реготи з мужиками, випити, поїсти і поспати. Скажи мені, Мартусю: я негідниця? Покину, сучого сина. Я кохаю, давно покохала того хлопця, що був у нас, – Тараса Левчука. Він мене так само кохає. Ми кохаємося, і він забере мене до Кракова. Я ще мала надію… Я думала, що це божевілля, ти мені переб’єш. Та ти ж нічого не знаєш! Після того, як сюди на вивідки приїжджали агенти з дефензиви, тато звелів Ганні написати до тебе листа і запросити на бесіду. Не знайшли адреси, зате ти сама приїхала. Тут усе було викомбінувано, як по-писаному. Ми показали перед селом, що зробили тобі попередження: або ти лишаєш політику, або ми від тебе відцуралися. Мама не хотіла того, але тато її переконав. Учора зіграли одну комедію, сьогодні мали зіграли другу, тобто посватати вас з Левчуком. І я, Мартусю, його люблю (Боже, ми давно з ним близькі, щоправда, діти – від Стаха), але мене так залякали, що я готова була від нього відмовитися заради тебе і нашого спокою. О, той спокій. Якби твій чоловік за нього не випив, може б, тато оговтався. Сердешна ти моя, як тобі не пощастило! Тепер я, Мартусю, покину Стаха. Я на його очах поцілувала Левчука. Мені вже однаково… Але дітей я йому не лишу! – Вона впала на лаву і зайшлася риданням.

"Поплач, небого, стане легше…"

З сіней я чую, що Стах розповідає про "змову" Юліанові. Вертаюся до кухні за пальтами. Оленка й далі плаче. "Тобі, дорогенька, легше".

– Що каже Оленка? – питає Стах, коли я заходжу до світлиці.

– Що покине тебе.

– Це я вже не раз чув. Казиться баба. Ми всі показилися.

– Зроби мені невеличку послугу, Стаху.

– Забрати від старих твої речі?

– Так.

– Марто, хоч ти май розум. Онде вечоріє. Переспіть, завтра я дістану підводу і одвезу вас до станції. – Задумливо провадить далі: – Нині хата повністю тримається на жінці. Їй і вкрасти легше, і заярмаркує, і за двадцятий сніп не так соромно згинатися. А хто я нині? В мене ковальський фах, але в селі кільканадцять пар коней і возів з десяток. Окрім того, ковалі з колонії мають вугілля, залізо, кращі інструменти, де мені з ними тягатися. Та й тиняюся, як бовдур. Ще й чогось боюся, проста річ – на смерть перелякати. Жінка не має до мене поваги, бо хіба я заслуговую? Чим? Становиськом, розумом, винахідливістю. Цей крам не має збуту. Тут його доволі, досить лиш одного відсотка, щоб підтримувати видимість якогось життя.

– Ти коли-небудь розмовляв так з Оленкою?

– Ой Мартусю! Може, вона від цього втікає?

– А може, від обтяжливого обов’язку?

– Я не збагну. Я тут темний, як пень.

– А що вона каже?

– Нічого. Мовчить, набирається, як губка, злості, тоді подушку в рядно – і на хату. Колись я бігав по селу, шукав, падав на коліна, щоб верталася і не смішила нас перед людьми, потому плюнув – витворяй що хочеш.

Скрипнули двері до кухні, гримнули сінешні, під вікном задудоніли і стихли кроки.

– Пішла.

– А діти де, Стаху?

– У Стефи, з Івановою мамою. Одвели, щоб не вешталися під ногами.

– Вона подалася до Стефи.

– Ні, Мартусю. Тепер її не буде з тиждень, плакатиме за дітьми, оббріхуватиме чоловіка, а мені якби хто плюнув в обличчя, що все те зношу.

– Стаху, вона пішла за малими.

– Їй-бо, Мартусю, ти маєш мене за недолітка. Ходімо до Стефи – переконаєшся. Однаково дітей треба забрати.

Я зиркаю на Юліана, він мовчки погоджується. На клаптику паперу він малює якийсь всюдихід, та раптом відсуває папірець:

– А мені можна з вами?

Стах залишає ключ у дверях і виводить з-за хати вовкодава. Припнувши собаку, озирається на темні вікна.

– Уже п’ять років, – зітхає він, – ця хата мені чужа. Я по натурі хворобливий сім’янин. Мій куток мусить бути захищений від всіх вітрів, бо маленький протяг – і я почуваю себе як на відірваній від берега кризі. Видно, це таки недуга. Якщо господиня мого кутка не дихає на нього теплом так само, як я, то вона стає спільником якихось ворожих сил. Не просто зрадницею, а союзником усіх нечистих, які на мене чигають. Я намагаюся не показати цього, клопочуся, вдаю веселого, але на серці тривога і ніщо мені не вдається, невдачі, невдачі… Мчить вулицею Калюшева бричка. Я вертаюся з колонії – ходив купити вугілля, проте не домовився з мазуром. Правда, дрібниця? Ще дома Оленка мовчазна, як монахиня. Але й це не таке страшне. А я байдужію до всього. Таж парубком у галопі стрибав і вистрибував на коня… Налітає бричка, а я шкандибаю серединою вулиці, мов глухий…

Сипле сніг. Оленка вийшла п’ять хвилин тому, одначе слідів її не видно.

На гавкіт пса з хати, лаючись, вибігає Ганна.

– А я думала – Стефа. Боже, що я маю з її Іваном! Казала Антонові – одведи, нехай за ним Стефа миє та підчищає. Ні, вклав спати, а той свинюка розблювався… За поріг боюся вас просити.

– Та ми… – почав було Стах.

– Стефі не при сідниці, – перебила його Ганна. – Замерзне чоловіку канаві, скрутить шию – їй однаково.

– Оленка в тебе? – питає Стах.

– Ні, – трохи здуміло відказує Ганна. Згодом кидає: – Що, знову?..

– А чого ж приплівся!

– Не було.

– Діти вже сплять?

– Їх старі забрали до себе. Мале щось розпхинькалося.

Стах не забуває сказати: "На добраніч", і ми рушаємо від воріт. З-посеред подвір’я Ганна кричить:

– Марто, завтра ввечері приходьте до нас.

– Якось воно буде, – відповідаю. І до Стаха: – До старих?

– Не лишаєшся ночувати?

– Ні, Стаху. Зрозумій, що й нам треба пошукати свого куточка.

Ми зупиняємося за воротами. Через хвилину Стах виносить мої речі. З хати навіть у вікно ніхто не виглянув.

– Не забувайте, – подає руку Стах.

– На все добре, Стаху.

В обличчя ліпить сніг. Ми з Юліаном виходимо в німе сизе поле. Через півгодини минаємо відгороджену бетонною межею ниву. Десь там далі – западина і хід до грота.

Глава 4

Начальник станції відчинив нам почекальню і приніс засвічений ліхтар.

– Тут нетоплено, – сказав він, торкаючись рукою груби. – Але дрова і вугілля є, тільки доведеться принести, якщо згодні.

Юліан пішов із залізничником по паливо. Від підлоги і стін почекальні тхнуло тютюновим димом. Я підкрутила ґніт в ліхтарі й сіла на лаву.

А як рано криваве сонце покривало те боєвище, то він не відвернувся від того образу, бо мав силу.

Досвіта через станцію проходили два поїзди: один на Львів, другий на Тернопіль. Ми з Юліаном ще не вирішили, яким їхати. Я почуваю себе цілком вільною: під минулого, сучасного і майбутнього. Просто чудово. Не напрошуються пусті, старі як світ висновки, не хвилюють мрії. Я все маю, все при мені, як в сумочці гребінь і дзеркало, як з небом земля.

Коли Юліан входить з оберемком цурпалків, я схоплююся:

– Стривай, я сама затоплю.

Знаходжу за грубою сірники, скручену трубкою газету і тріски. Язичок полум’я тягнеться в темний канал, як душа до вічного спокою. Чарівне порівняння! Отже, в мене якась прикрість. Я не додаю собі, але внутрішня робота триває. Нехай вариться. "Мені так подобається", – сказав якийсь і хребта собі зламав.

Юліан присуває до груби лаву, згинається до відчинених дверцят.

– Тебе ще кохатимусь хлопці.

– Чому?

– Бо дрова зайнялися за одним сірником. У моєму селі вірять у цю прикмету.

Кажу:

– Від полум’я стільки світла, що ліхтар можна погасити.

– Можна, – погоджується Юліан.

У мансарді нагорі, де мешкає начальник станції, щось згримує.

– Юліаночку, за тобою не стежили?

– Ні.

– Ти впевнений?

– Цілковито. Ми розійшлися по-джентльменськи.

– Що це означає?

– Я дав підписку.

– Не втямкую.

– Дав підписку, що більше не займатимусь політикою.

– Це, звичайно, жарт.

– Жарт, Мартусю, в іншому. Я їм сказав: "Ви самі чудово віддаєте собі справу в тому, що нині кожний людський порух належить сфері політики. Навіть мовчанка і як слід не усвідомлена думка". Вони зареготали, одначе підписку довелося залишити.

– Твоїм ім’ям не почнуть спекулювати?

– Ми домовилися і з цього приводу.

– Але тепер вони зможуть по-своєму розтлумачити будь-який твій крок, влаштувати публічне судовисько…

– Так, Мартусю, все так. Але не обов’язково мені самому поринати у всілякі організаційні клопоти, як було до цього часу.

– Однаково це громадянська смерть. Тебе зужили. Досі по тобі орієнтувалися інші, твоє слово і погляди сприймалися як катехізис. Тепер тебе вилучили з гри.

– Невже ти від мене навчилася так ускладнювати? – засміявся Юліан.

– Бо курс, Юліаночку, тримається на постатях. Зарості – ще не ліс. Щоб вони називалися лісом, треба принаймні кілька сотень смерек.

– Ну й що, Мартусю?

– А те, що тебе оплутали і затулили рота.

– Даремно тебе це мучить. Крім того, мені натякнули іти в еміграцію.

– Куди?

– За Збруч.

У мені щось зойкнуло і обірвалося. Через хвилину я сказала йому:

– Сядь у куток.

– З якої речі, Мартусю?

– Сядь у куток. Марш у куток, бо мені треба виплакатись. О Боже, швидше!

Він одсунувся на краєчок лави, та міг і сидіти поряд – він перестав для мене існувати. Я лишилася на самоті з кривавим болем, пекучим полум’ям з дверцят і сльозами. Ось тобі! Ось тобі!.. Підстав ліву щоку. Підстав праву. Відкрий серце. Оголи мозок. Розпанахай душу! Ще тобі мало? На іще! Ось, ось!.. Боже!.. Боже, допоможи витримати! Не дай упасти, Боженьку. Тільки не дай упасти. Ні, це над мої сили. О, яка я нещасна!.. Не дай упасти… Не дай… Не дай… О Господи, як мені гірко! Невже мені відпущено тільки боротися з тінню власного ридання? Ця тінь ходить і ходить довкола мене, видовжується з кожною годиною. Чи будуть для неї якісь межі? З якого заліза їх клепати? Якими судами з нею судитися?

Ще хвилину тому я була вільна. Скільки секунд тягнулося визволення? Двадцять? Тридцять?.. Хто мене прокляв? Чиї гріхи на мене падають? Я ж нікому не вчинила зла.

Знову ярмо гіркого чекання!

– Юліане. Я вже не плачу, Юліане. Підсядь ближче. Вибач, будь ласка.

Він не чує.

– Юліане!

Про що він думає? Це якесь тюремне відчуження. Ще трохи – і ми перестанемо співчувати одне одному. Чи може зворушувати людина, котрій ніхто не співчуває? Мабуть, ні. Коли владики наказували стратити бунтівника, відлучивши його від загалу словами "підлий раб", натовп прямував до лобного місця з холодною цікавістю і з холодним подивом озирався на жінку, що билася в спазмах ридання.

– Юліане!

Нарешті повів плечем.

– Коли ти хочеш це зробити?

– Десь у квітні-травні. Кордон пильно охороняють, взимі просто неможливо перейти. Кажуть, найкраще пуститися вплав по Дністру, тихо минути устя Збруча і пристати проти румунського берега… Дождуся весни…

– А до того ми будемо разом. – Мої гадки вже кудись помчали, пострибали… "Ні, я зроблю ці три-чотири місяці нашим святом. Ми поселимося на забутому хуторі, може, в горах. Варитиму йому їсти і пратиму сорочки. Я буду така ніжна, що він не наважиться мене покинути". – Я напишу Свидові, що нездужаю. У мене досить грошей, нам на ці кілька місяців вистачить. Ми сядемо на поїзд, що йде до Тернополя, тоді майнемо до Коломиї і подамося в Карпати. Ти не заперечуєш, правда?

Він пробує обняти мене за плечі, але я впираюся у його груди обома руками.

– Ні, скажи, Юліане. Не заперечуєш? Це розбігається з твоїми намірами, я це знаю, але я тебе прошу, благаю, Юліане. Може, це мій час, може, це все, що мені судилося мати.

– Тільки не плач, Мартусю. Гаразд, поїдемо в гори.

– Не думай, що це химера, забаганка, примха. Ти в кожному листі з в’язниці писав про мандри. Цього разу втечемо обоє.

– Котра година, Мартусю?

– Чверть на дванадцяту. А що? Юліан осміхається:

– Професійний арештант не звикне, що тепер кожна мить – його, що над ним не тяжіє камерний розпорядок. Почуваю себе розгубленим: здається, дні і ночі кудись відходять, як знайомі, котрим не знайдеться що сказати.

– Ти не бажаєш розповісти, як тобі там було? Він крутить головою.

– Коли особисті прикрощі збігаються з прикрощами багатьох сотень і тисяч – їх несила споминати?

Він опирається ліктем на коліно і затуляє долонею чоло. Я підкидаю поліна в грубу, думаю про себе: "Він не став би хизуватися втомою, як герой сумнівного образу".

– Трохи підтоптався, – бурмотить він і зиркає на мене веселими очима. – Прожени на мороз, бо впаду з лави.

– То ляж. Поклади голову мені на коліна…

– А що недоказуєш? Що я схожий на сумного і невеселого пана конотопського сотника: "Та щось спати хочеться, та куняю, куняю, куняю…" Минулої ночі не міг заснути. Я і зараз не забудуся. Лиш насувається якийсь параліч… А твій батенько – натура!

– Кинь, Юліаночку. Вибач, але починає котитися верблюжа слина. Не хочу їх знати.

– І дарма.

– Нехай. Ці люди стали вигадувати страх, щоб чого-небудь боятися. Ляж, Юліане. Я хочу дивитися в твої очі і гладити твоє волосся. Мені щось стерпає під грудьми: чи я ще вмію бути ласкавою? Ляж. І поспи, Юліаночку. Ось і добре, чоловіченьку. Ох, чоловіченьку!..

Торкаюся устами його щоки, звідкілясь зринає: "Боже, коли я встигла зачерствіти!" – але тут же мене зогріває його віддих і мені хочеться зітхнути так тихо, щоб самій не відчути.

– Поспи, рідний…

"Може, я себе розштовхую цими чужими словами?"

– Рідний…

"Ні, таки рідний. До болю рідний…"

– Спи, хлопчику. Мій кремезний, чоластий хлопчику. Я погана жінка. Я тебе не зуміла прив’язати до життя, до себе, ти стоїш над життям, а я для тебе – лиш істота, що тебе кохає. А що буде, хлопчику, коли я стану справжньою жінкою? Справжньою твоєю дружиною? Що то буде, хлопчику?!

Таємниче фіолетове надрання душила холоднеча. Сніг зашкаруб, як дубова дошка. Провідник, не глянувши на квитки, пропустив нас до вагона і для начальницького ока заходився збивати гачком кригу зі сходів. У коридорчику нас огорнув теплий сопух. Я затамувала подих і смикнула дверцята купе. А тут було як у льодівні: не зачинили віконце. Юліан спробував підняти його, одначе рами взялися кригою, і він подався до провідника розвідати, чи є ще вільні купе.

– Перейдіть до сусіднього вагона, – почула я з коридорчика.

– Встигнемо?

– Так, поїзд простоїть щонайменше дві години. Старший каже, що перемело колію. Зараз пришлють дрезину з робітниками, та, доки вони справляться, ви ще виспитеся.

Ми знайшли порожнє купе. Тут було тепло, та одразу ж вимкнули світло і довелося стелити навпомацки. Лігши, Юліан простягнув до мене руку.

– Прочитати Верлена, Мартусю?

– Ти, здається, полюбив його.

– У тюрмі мені часто причувалося, що ти читаєш Верлена, і він став для мене мовби братом. Потому я несподівано уподобав собі твою звичку настроюватися на щось віддалено сумне чи прекрасне і бубоніти:

О перші любощі, о серця юнь вразлива!

Корали вуст, лазур очей, вогонь чуттів,

Бентежне відкриття незвіданих світів

І зближень трепетних стихійність боязлива!

Він затих, а в душі моїй сколихнулося:

Те все пройшло, сплило, немов весняна злива,

Невинний цвіт душі недовго золотів, –

Із півночі життя хтось лютий налетів,

І впала враз зима – тяжка, глуха, нудлива.

І от я гибію, самотній і смутний,

Немов у склепі мрець, холодний, крижаний,

Гіркий, мов сирота, що без сестри бідує…

О, де ж та втішниця, вся ласка і тепло,

Що знає нас до дна, нічому не чудує

І часом, як дитя, цілує у чоло?

– Я звернувся до хлопців, щоб роздобули Верлена! Вертаючись з прогулянки із тюремного двору, я продовж місяця приносив у кишені по одній, складеній вчетверо, сторінці. Чому ти не смієшся, що холодний раціоналіст Цезар закохався у Верлена?

– Бо мені анітрохи не смішно.

– А тобі тепло?

– Так, Цезарю.

– А можна перейти до тебе?

Мене обіймає тривожний щем, і таке враження, що цим щемом окутаний весь поїзд, кожна дробина холодного заліза, яке німує між завіями біля порожньої станції; що він запеленав холодне фіолетове надрання; що викликане ним дрижання передається по шкарубкому, як дошка, снігові вдалеч на всі боки.

Ми ледве вміщаємося на слизькому відполірованому дивані.

"Цезарю, ти добре зачинив?"

Ні, це я вимовила тільки в думці, і думка захиталася, як хвиля, і кудись попливла. Куди вона попливла? В якусь обкреслену прозорими обріями невідомість, понад жовті пшениці, в голубому мареві, між зелене шумовиння молодої трави, між білі озера ромену і рожеві спалахи маків. Хиляться і зводяться стрункі смереки, падають і встають залиті сонцем гори, як білі шовкові вітрила, набухають хмари, – тихо-тихо, лиш десь у недосяжних низинах струмує і похлюпує-шелестить чиста, як надія, ріка. Здається – то не ріка тече, а добре, випогоджене життя… Десь там, у далеких сизих долах… Між замріяними у супокої зеленими берегами. Під ласкавим, лагідним небом… Під богами сподівань… Під вінцем правди і справдження.

О, як я тебе кохаю. Цезарю! Як кохаю!..

Уже ти не підеш від мене, як колись ішов. Уже ти лишився назавжди зі мною на порожній холодній станції. Тепер я дома, і ти дома, і в цьому домі ще будуть люди. Тепер мені добре, Цезарю! Добре, Юліане. Якби ти знав, яке це повне-повне слово: Добре!" Яке воно безмежне, як не треба в ньому початку і кінця! Воно налите, як море; звільнене, як мить материнства; непровинне, як немовля, що тулиться до білих грудей…

– Не вставай, Юліане. Полеж ось тут, збоку. Ще не світає, Юліаночку. Поїзд ще стоїть? – мені виглядає, що минула вічність.

Ми непомітно засинаємо і прокидаємося, коли надворі ясний день. Юліан переходить на свій диван, застромляє руку у кишеню пальта і простягає шоколад. Розламавши плитку, я повертаю йому половину. Він сміється засмученими очима, лігши горілиць, дивиться вгору, похрумкує шоколад і щось думає. Мабуть, він думає про те, що лишився зі мною назавжди на цій порожній холодній станції. Думай що хочеш. Все, що буде далі, – не твій клопіт. А я ще маю час посушити голову. Нічого, все буде гаразд.

Зрапта Юліан схоплюється і дістає з внутрішньої кишені два невеличкого формату томики. Перше, що я за собою завважувала, коли Юліана випускали з в’язниці і влягалися зрештою пристрасті, я йому показую то одне, то інше, одним хвалюся, інше підсуваю, щоб він оцінив. Так діти, заприязнившись, починають шукати спільних тем і уподобань за допомогою всього, що їх оточує.

Мені трохи моторошно і надзвичайно приємно читати на томику видрукуване золотими літерами Юліанове прізвище. Одна книжка видана за Збручем, друга – в Женеві, французькою мовою.

– Вітаю, мій Цезарю!

– Тюремний доробок, – сміється Юліан.

– Отже, ти отримав гонорар?

– І пожертвував на краєзнавчий музей у Дрогобичі.

– Українці на Радянській Україні видали краще.

– Там взагалі до мене гарно ставляться. Еміграція святкує остільки, оскільки можна почерпнути ненависті. До речі, після Драгоманова там лиш тим зайняті, що смакують тутешню знедолю. Більше шкоди, ніж піддержки. Варто в Галичині з’явитися новій цікавій книжці, як там, серед західної еміграції, зчиняється гавкіт – і не треба доносу, дефензива кидає автора до в’язниці, цензура вилучає з обігу весь тираж, пропаганда виголошує крамольникові анафему. З приводу нашого університету на Заході звіялася справжня буря. Одні гудять, другі виють від захвату, треті віщують незліченні втрати, мовляв, ми ставимо під ризик квіт молодої Галичини.

– А може, це не так зле, Цезарю. На той гамір озирається світ, робить свої висновки про ці неподобства.

– Діловий західний світ, Мартусю, шанує тільки діло. Культурницькі змагання і пересуди для нього – пустощі. Коли заснували у Львові український селянський банк, то одразу на це звернули увагу і в Канаді, і в Америці, і в Німеччині. Запропонували субсидії, а як галичани відмовилися (щоб створити бодай подобу власного громадського продукту), там аж пінку з рота пустили. І розмови почалися, і місії… Однак наша еміграція гола й боса. Збирають бібліотеки (видно, щоб не забути рідної мови), видають такі-сякі брошури й газетки і пліткують на все горло. Правда, в Берліні відкрили якусь українську офіцерську школу. Та що це за школа? Яким це лихом окупиться Галичині – мені поки що важко сказати. Боюся, що там виплекається покоління войовничих українських пронімаків, які заодно з шефами вважатимуть Україну багатим закутком Європи, а свій народ безвольним, безхребетним натовпом. Боюся, що коли-небудь запахне страхітливим садизмом і великі потуги будуть гірко оплакані. – Юліан виглянув у вікно. – Здається, рушаємо.

– А що маєш у запасі, Цезарю?

– Дещо збиралися видрукувати у Варшаві.

– Звісно, польською мовою?

– Так, польською. І я переслав рукописи до Харкова. Якось ми мимохідь підрахували, скільки галицьких борзописців видаються у Польщі, – і запаморочилося в очах. Між іншим, переважна більшість газетярів, навчившись вправлятися у часописах, наполегливо пробують пера в художній літературі. Якщо в Галичині вони будять глушину півторатисячними тиражами, то Краків і Варшава розмножують їх до безконечності і всю ту продукцію польською мовою перевозять у галицькі книгарні, мовляв, думайте і читайте… Грушевича розрекламували як видатного всепольського письменника. Пригадую, як у нього морщилася шкіра від страху, коли видавали його повістину у Львові. Тричі на день оббігав усіх знайомих: "Ой панове, готуюся на каторгу". Тепер мало не лусне від пихи: "Ми маємо руку в столиці, ми дещо можемо робити…" І теревенить про місцеві проблеми, не маючи про них будь-якої уяви.

– Скажи мені, Юліаночку, доки це буде?

– Не сьогодні почалося, не завтра закінчиться. Те ж саме діялося за Австрії. Навіть з наших шкіл декотрі вигулькували як Пилип з конопель: "Український пролетаріат повинен розмовляти по-німецькому…" Правда, тоді ще жили Драгоманов і Франко і ці пилипи не мали розгону.

– Але ж то – пронімецька диверсія.

– Пангерманська, дівчинко. Шкода, що пророки не мають змоги встати з могили.

– А знаєш, Мирослава Коваль написала цікавий монолог.

– Я читав, нам його передали до в’язниці.

– Невже, Цезарю?.. – Після паузи я додала: – Виявляється, ви там більше знаєте, ніж дехто на волі.

– Тюрма постійно годується тим, заради чого її створено. Замкнений злодій підвищує кваліфікацію зломів, анархіст виношує плани ще відчайдушнішого замаху, політв’язень як у побільшуюче скло бачить вади державного устрою. Іноді не треба повної інформації про те, що діється назовні. Досить натяку, а решту в’язень додумає сам; у нього доволі часу.

– В такому разі чиновникам варто до вас прислухатися, щоб усувати хиби своєї політики.

– Вони й прислухаються. Але з тим, щоб вчасно надбудувати новий дах над гріхом. Вавилонська вежа – мізерна споруда в порівнянні з нехарапутними хмародерами на курячій ніжці, в які забудовують віруси суспільного ладу. До слова, згадав приємного фантазера-лікаря, що сидів у Бригідках за якусь незбагненну провину. Він твердить, що ракова хвороба виникає внаслідок порушення симетрії в окремій клітині. Організм блокує відхилення від норми недоцільною пухлиною, і процес її розширення вбиває тіло.

– Його не за те посадили, що сконструював модель загибелі капіталізму? – кажу я, осміхаючись, аби полишити тему про недугу.

– Якщо йому раптом припало до душі ляпнути про цю аналогію, він не побачить рідного порога. Чиновня жахається не іскри вчинку, а іскри здогадів. Вчинок вона знешкодить і навіть вигідно для себе розтлумачить, здогад же спонукує до роздумів, а це вже підкоп.

– Чому люди такі терплячі?

– Бо маленькі, Мартусю. Діти мріють про пору, коли стануть дорослими, їх ваблять масштаби, і в масштаби вони вірять. Наші ровесники виборсуються із неволі забобонів, нераціональних нині традицій, розгублено шукають і себе, і нових засад. Ми дивимося вперед! – Юліан смикнув з полиці рушник. – А ми подивимося вперед, Мартусю?.. Гайда вмиватися! Тоді – на розшуки поживи. Мабуть, у цій тарахкалці є буфет?

– Запитай у провідника.

– Так, моя дамо.

"Замість того, щоб вимести сміття з хати, – міркую собі, – ми чекаємо поліття на березовий прут? Я хочу стати матір’ю, чому ж не мудрішаю…"

Юліан вернувся з буфету голіруч.

– Черствий хліб і засниділі шніцелі. На додачу пропонують свіжі газети. Але ми прибудемо до Тернополя через годину. Потерпимо?

– Так, Цезарю. Якщо чоловікові не поталанило на полюванні, жінка мусить кохати його ще зворушливіше.

– Втихомир дітиськ, я не зношу їх голодного вереску. А псів прожени в поле, нехай самі шукають поживу.

Жартуючи, він ніколи не сміється Серйозне обличчя, задумливі, трохи насторожені очі. Його усмішка десь в душі. Тим, хто його мало знає, він може здатися злостивим скептиком.

– З ким бачився у Львові, Цезарю?

– Тільки з Павлюком.

– Як почуваються Марселла з Тодосієм?

– Ідилічна пара в ідилічних обставинах. Я ледве одчепився. "Заночуйте, Юліане. Що вам зготувати на вечерю? Та ні, ми вас не пустимо. Тодосію, принеси вина…" Марселла погарнішала, Тодосій погладшав. Тримають служебку, збираються добудовувати ще дві кімнати. "Маємо надію, – каже Тодосій, – що Біг пошле нам нащадка". Словом, навіть боюся все те розписувати, бо, може, неслушна мить. Не наврочити б.

– Я рада за Марселлу. Якось вона мені розповіла про себе, і я з тиждень ходила із таким відчуттям і болем, ніби не її, а мене спіткало те страшне горе.

– Павлюк розповідає, що Прокіп Повсюда назвав її знаменом окупації. Ти ж знаєш, як з неї познущалися?

– Знаю.

– Якось, каже Павлюк, в концентраційному таборі між в’язнями зайшла суперечка. Хтось там стверджував, що на цьому нещасному терені потрапила коса на камінь: вперті поляки, але ж вперті і галичани. Мовляв, якби галичани менше огризалися, їм було б легше. Цікавий чоловік цей Повсюда. Дай дослівно пригадати його репліку. Він нібито відповів: якби люди в людях не бачили впертості, вони їм, безсумнівно, поспівчували б, як жертвам, і все-таки дозволили б собі заплющити очі на їх повний скон.

– Звичайно, причому тут впертість? Є нищівна байдужість і душевна порожнеча людей двадцятого сторіччя.

– Я мав таку саму сутичку в Бригідках – о, ми там сваримося від прогулянки до прогулянки. Може, той телепень говорив щиро, може, від імені дефензиви, та я не стримався. За його словами теж виходило, що ми не вміємо крутити зиск, адже і за цих жахливих умов можна дещо робити. І висипав переді мною бочку австрійського досвіду.

– І що? Чого ти замовк?

– Я запитав його, чим відрізняється польська окупація від австрійської. Він затнувся од несподіванки, і ми продовж десяти хвилин переконали його скопом, що всі складники окупації залишилися без змін: край стає колонією, землею визиску, переслідується українське слово, скорочуються українські видання, за винятком слуг колонізаторів, утискується українська інтелігенція. При Австрії тисячі душ поглинув Талергофський концентраційний табір, за кілька років нового ладу не менше ковтнув Тухольський. Австрійці полюбляли гратися в демократів і дозволяли селянам вибирати до сейму своїх представників. Пілсудський і собі вирішив переглянути деякі конституційні закони…

Я потай себе запідозрюю, що він імпровізує. Не було жодних суперечок, просто це його мука, і він мусить про неї сказати. Ось він стихає. Мабуть, йому здається, що я неуважна. Ні, я ловлю кожну його фразу, але помимо волі веду з ним якийсь спіритичний суд.

– Чого твої очі наповнилися туском?

– Мене втомило мовчання. Ти мене слухаєш?

– Так.

– І я тобі не надокучив?

– Ні.

– Окупація…

– Я це розумію. Я не міщанка і не потребую, щоб мене розважали. Я сама вигадую анекдоти. Для Народу і долі"…

– Скажи останній.

– Він – про галицький бізнес. Украв скриньку горілки, продав за півціни і гроші пропив. Регочи, хлопчику.

Тюрма тебе дощенту розхитала. То ти смієшся, то через хвилю зітхаєш. Іди в еміграцію. Іди за Збруч. Тобі треба розвіятися і окріпнути. Я поділяю твої переконання, Цезарю, і готова за них страждати.

Він підпирає долонею чоло і бурмотить:

– Мене втомило мовчання…

Він говорить про якогось в’язня, що укоротив собі віку. То був напрочуд вродливий хлопець. Йому повибивали зуби, обезвічили лице, поламали ребра. І він, лігши на долівку, поклав горло на ніжку табурета і задушив себе.

Він розповідає про такі деталі, від яких стає дибом волосся.

– Для мене окупація – не абстрактне поняття, Юліане.

– Нарешті благаєш пощади, – мовить він похмуро. Поїзд викочується на згин. Мимо вікна пливуть клуби диму. На полустанку минаємо дрезину з робітниками.

– Справді досить, – каже Юліан. – Годі вже про це. Але до самого Тернополя розповідає про жахи. Коли ми сходимо на перон, Юліан з тугою озирається на поїзд, наче йому жаль, що з нашим духом із купе вивітряться усі ті історії.

На площі перед вокзалом – ярмарок. Ми втискуємося у натовп. Продають ношену білизну, солдатські шинелі, рибацькі дрантиві сіті, підлатане взуття, вицвілі картини і пожовклі фотографії артистів. Юліан показує рукою на знімок Ореста Руснака.

– На вшануванні Ольги Кобилянської розмовляв по-німецькому.

– Ще заскімлить серденько, Юліане. Ще заплаче гіркими сльозами.

– Заплаче, – підтримує мене дідусь у кострубатій шапці, власник знімків.

Ми хутко одходимо, мов уникаючи змови. Щось помітивши, Юліан оживає й прилаштовує мене в кінець черги.

– Продають млинці. Постій, я зараз вернуся.

– Гречані млинці! – вигукує молодиця. – Млинці із смаженими грибами. Млинці з грибами!..

За мною стає неголений чоловічок з повним відром трубок для морозива.

– Бракує льоду, що порожні трубки носиш? – питає його набурмосений інвалід, стискаючи на грудях кінці жіночої шалі.

– Не льоду, а сметани, – поважно одзивається чоловічок.

– Аз якої рації носиш трубки?

– Часом питають.

– Часом!..

– Ну й що?

– Нічого.

– Отож-то.

– Та отож-то.

Юліан потрясає в повітрі пакунком старих книг.

– Ян Кохановський, – шепоче, – Григорій Павлуцький, "Нові дослідження про людський розум" Лейбніца, "Економічно-філософські рукописи" Маркса. Це неймовірно. Це те, чого мені бракувало до повного щастя. Подержи, будь ласка, я куплю паперу.

Цього разу мені довелося чекати не менше п’ятнадцяти хвилин, коли Юліан виринув переді мною, у його руках була майже така сама, як лишилася в Марселлиному помешканні, валіза. Лукаво підморгнувши, він підняв дечку: зубні щіточки, мило, рушник, олівці і зошити, інший, необхідний в дорозі, дріб’язок.

– Тепер – світ за очі, друженьку.

Ми виїхали з Тернополя, так і не побувавши у місті. Надвечір на тлі рожевого неба синіми пухлинками набухали гори. А вдосвіта ми спинилися перед мініатюрною церквою у Ворохті. Поїзд майнув в ущелину, ще гудок, і нас огорнула первісна тиша. Ми піднялися на горб.

– Ось за цю благодать я дав дефензиві підписку. – Юліан розстебнув пальто і дихнув повними грудьми. – Ти чуєш, як сокоче потік у виярку? Ми подамося далі, на хутори. Купимо гуцульський одяг, підладимося під тутешню говірку. А як добре… Як добре, коли по твоїх слідах не повзуть пси. Коли не бачиш позад себе привида. Адже за нами не стежили?

– Ні, Цезарю.

– Тут я розберуся у ваших богах, панове. Я вам розмалюю сказ духу, який ви називаєте ентузіазмом поступу. – В його голосі звучали нотки злого усміху. – Треба буде щось зробити, – додав він по паузі і пригорнув мене до себе. – Ти ж не забиратимеш у мене весь час, правда?

Над горою розросталася сонячна ясина. Мені аж плакати захотілося, так я давно не виділа сонця. Посеред неба спалахнула білим вогнем опадиста верховина.

– То Говерла, – сказав Юліан, перехопивши мій погляд.

– І ти тут зріс, між цими сивими велетнями? Юліане? Тут, у цій вічності? У цьому чистому ясному світі?.. Ти набагато щасливіший, ніж я.

Юліан пропускає мене вперед, на стежку впоперек гори. Вдалині м’яко відсвічують ум’ятини, і здається, що стежка вистелена з білого, підзолоченого пуху.

Ти щасливіший, думаю я. Ось звідки твоя самовпевненість і віра в те, що цей народ проіснує тисячоліття. А в мене не вистачає надії на п’ятдесят років. І ти більше людина, ніж я. Я продукт тривоги, знівечене дитя неладів, рафінована вбогість. Може, того мені однаково, яка в тебе натура. І взагалі мені байдуже, які там у людей звички і характери. Я бачу в кожному мерця. Бачу обгризені скелети.

– У цьому осідку немовби всі вмерли, – каже Юліан, коли стежка заводить нас на подвір’я біля похиленої дерев’яної хижі і, на мить заховавшись за ріжком, стрімко біжить угору. – Це, мабуть, чиясь літнівка. Між іншим, ми можемо зайняти її аж до весни.

– Ходімо далі.

– Так, тут заблизько від прикордонної застави. Через півгодини ми добираємося до розсипаного на пригірку хутірця.

– Вибирай, – Юліан показує на кілька хатин край лісу.

– Та, що з різьбленим піддашшям.

Юліан одсуває верхню жердину вориння і простує на обійстя. Я озираюся довкіл, і щось мене заколисує, аж паморочиться голова. Це ж… од шуму смерек, здогадуюся врешті. Міська посмітюхо, ти коли-небудь чула гомін смерек?

У вікні блимає пляма чийогось обличчя. Через секунду виходить Юліан у супроводі жвавої простоволосої дівчини.

– Заходьте, пані, – кличе вона, прямуючи до мене. В неї сині очі, розлогі чорні брови і каштанові коси.

Спершу мені видається, що вона розфарбована, потому я пересвідчуюся, що і зіниці, і брови, і коси – природного кольору, і мені стає чогось радісно, наче трапила за лаштунки сцени, між дивовижно-таємничих акторів, що готуються до виходу.

– Ксеня, – простягає руку дівчина і осміхається. – Ми тут впень усі Ксені. Прошу. Неньо з мамкою у Ворохті, але вони нічого не скажуть на те, що я вас прийняла. Ми й так мусимо опалювати другу половину, аби не завівся грибок. Хату ми лиш недавно змайстрували.

Гуцулочка впустила нас до просторої, з високою стелею кімнати. Тут була велика полакована скриня, всуціль поцяткована візерунками, широкі ослони під вікнами, ліжко з горою подушок у вишиваних пошивках, шафа для одягу і розмальована смерічками груба. Вузенькі скляні двері вели до суміжної кімнатки, що, певно, служила як покій. Дівчина принесла полив’яний глечик з водою і двоє горняток.

– Панам треба помитися з дороги? Зараз я поставлю казан на плиту, там ще горить.

Коли вона вийшла, Юліан дістав із валізки бритву.

– Ми не тільки поживемо тут як у Бога за пазухою, – мовив він. – Вони й грошей не візьмуть. Ти придивилася до цієї русалки? Шляхетна гуцульська кров. Це кровні гуцули, так би сказати – раса. На жаль, їх уже небагато збереглося, їх родовід сягає у сиву давнину, може, до карпів, а може, й далі. На деяких обрядах, які вони свято шанують, можна простежити традиції князівської Русі… Мабуть, мені варто поголитися, правда?

– Авжеж варто, – відказую сміючись. – Хоча б заради гуцульської раси.

– Знаєш, я анітрохи не шкодую, що ти мене сюди заманила.

– Слава Богу! А я сушу собі голову, що стала тобі впоперек відповідальної дороги. У тебе місія розбудити до світової революції галицький пролетаріат, озброїти його переможною програмою, зцементувати партійні ряди… Що там іще?

– Звичайно, я не дозволю тобі втягувати мене в інтелігентські базікання про занепад. Про свою місію я не забуваю ні на хвилину.

– Якщо ти не жартуєш, Цезарю, то я тебе трохи не впізнаю. Але не сумнівайся, я до тебе звикну.

– Якщо ти не жартуєш, то я помилився, будучи певним, що ти мене до кінця розумієш.

– Якщо ти не жартуєш, я можу з тобою посваритися. У мене скарбівня невитраченої злості.

Він спіймав мене в обійми і закружляв навколо себе.

– Я тебе кохаю, Цезарю.

Глава 5

Він щось пише у ванькирі. Ми із Ксенею плетемо светри. Старі Напащуки (так звуть господарів) спокійні і тихі, як гори, їх не чути ні вдень, ні вночі, навіть не дзенькне ніж на скрині, не шморгне віник у сінях.

Він щось без угаву пише, обклавшись книгами і паперами. У Ворохті він десь роздобув брошури Леніна і з того менту ніби перестав належати цьому світові. Що ж, працюй. Я переконалася, що цього разу ти вернувся з тюрми ще більше змінений. Видно, так мусить бути. Так треба.

Ксеня прив’язалася до мене. Ми розмовляємо чи мовчимо, але я повсякчасно відчуваю, що вона вважає мене дивовижною істотою з широких химерних долів, де все влаштовано інакше. Вона тільки на шість років молодша, але я в її присутності здаюся собі мало не бабусею, така вона наївна і безпечна. І для неї, і для її батьків ми з Юліаном – безробітні вчителі. Це їх не бентежить, бо у Ворохті школа так само на замку.

Я не допитуюся, що він пише, і він мені нічого не читає. Може, мені не треба того знати. Я розповіла Ксені про свою Олесю. Наступного дня Ксеня нас не провідала – видно, цим людям необхідно пережити чиюсь трагедію на самоті. А може, Ксеня вирішила, що мені потрібна самота, щоб відновити внутрішній спокій. Вони неймовірно делікатні. Коли вона розказувала мені про лісову оргію якихось панів зі Станіслава, то запиналася на кожному слові. За тиждень наперед сюди приїхали верхи на конях кілька поліцаїв, вибрали галявину і приставили вартівника. Це дуже мальовнича місцина: з одного боку урвище (там завбачливо поставили паркан), з другого – стрімка скеля, з якої потужним фонтаном бризкає джерельний струмінь. Зокола височенні смереки. За день до оргії сюди привезли бочки з вином і кошики з розмаїтою закускою. Викопали ями, все те вклали, обгорнувши провоскованим папером, а зверху насаджали смерічок. Ксениного батька найняли, щоб нарізав пнів замість стільців і столиків. А ввечері Ксеня пробралася дном урвища під паркан. Поляну освітлювали смолоскипи. Грали музики, танцювали напівголі дівчата. Тоді привезли якогось вельможу, провели до одної смерічки – він вимкнув її і, регочучи, схопився за голову. Вимкнув другу, третю, четверту… О, як йому це сподобалося. А які задоволені були його джури!.. Почалася трапеза. Далі грали музики і танцювали дівчата. Наївшись і напившись, у танок пустилися пани. Наслідуючи головного вельможу, вони поступово скидали з себе одяг. Потому молода гуцулка змушена була втекти од їхньої безсоромності. Буржуї уміють забавлятися", – сказав Юліан, коли я йому переповіла про лісову оргію. У кінці подвір’я купище пнів, які старий Напащук привіз із поляни. Ксеня зачула, як про головного вельможу говорили: "Це велика людина. Таких людей негусто на нашій планеті". Мені довелося їй пояснити, що означає слово "планета", після цього дівчина цнотливо здогадалася, що світ поза її горами не повен тих утіх, котрі вона випадково підгледіла, і ми з Юліаном прибули сюди не з такою метою.

Учора я надіслала Миросі Коваль довжелезного листа. Відповідь має прийти до запитання на Ксенине прізвище. І з учорашнього дня я підсвідомо чекаю вісток зі Львова. Видно, я вже якоюсь мірою зіпсована. Я залюбки вигадала б гидку нісенітницю для газети, обурилася б, послухавши Свидових теревеньок, пошкилювала б з Найди, набралася таємничого вигляду, розмовляючи з Полянським. Я згадую професора Ридана і нараду в митрополита з приводу полонізації галицьких шкіл… Все це Юліанові непотрібне, він пише, обклавшись брошурами.

На прощання я подарую Юліанові вовняний джемпер. Я собі гаразд не уявляю, як виглядатиме мій дарунок. Ксеня плете собі светр, лічить очка, компонує збірки. А я затіяла гру з невідомим. Петля за петлю… мабуть, мені вдасться джемпер на прощання.

– Пані Марто, ви давно вийшли заміж?

– Якщо викинути час, коли я лишалася сама, то з півроку.

– Наших хлопців забрала війна…

Гуцулочка думкує про власну долю. Овал її личка такий бездоганний і ніжний, очі такі довірливі і щирі, слова такі покірні і лагідні, що я пішла б за сто земель шукати їй нареченого. Але тут забобонно тримаються гірського кореня. Ксеня каже, що їй доведеться вийти за хлопчиська або за вдівця. "Тільки б не дуже старий…" Батьки згорбатіли в роботі, таки спромоглися на хату, а це – скарб, це найкраще віно. Настане мить, і сюди перебереться як господар дичавий підліток чи змарганий фронтами і поденням лісоруб. Якщо довго не буде дитини, гуцулка після смерку засидиться на полонині з дужим пастухом. І в цьому не буде гріха, тут це прийнято.

А що чекає мене? Я не стану затримувати Юліана.

Що ж тоді? Спливуть роки, і я колись, вийду його зустрічати в однострої червоного комісара, дякуватиму за визволення…

"Це твій син, Юліане".

Підведу до нього десятилітнього чи п’ятнадцятилітнього хлопця і буду запопадливо шукати спільних рис на обличчях.

"Це твій син…"

"Як його звати?"

"Юліан".

Тоді він повірить, що перед ним його син, і в мене затремтять руки, і в сивий, розмелений машинами порох упаде ружа.

Я не стану відраджувати. Нехай іде за Збруч. Колись ти зустрінеш, як чужого свого сина і я біля вас закам’янію як чужа, бо мені не спаде на гадку жоден рядок з Верлена – я розгублю його поезії в гіркому дожиданні.

– Прочитати тобі вірша, Ксеню?

– Заспівайте. Позавчора я підслухала – ви так гарно, так прекрасно співаєте, що я в сльозах заснула.

– Послухай вірші.

Спогади сумні, спогади непрохані,

Налетіли ви, мов пташки сполохані,

І обсіли вмить з гомоном і гамором

Серця кожну віть – а воно ж то явором

Дивиться в затон жаль-ріки глибокої,

Що кудись біжить у примарнім спокої…

– Гарно.

– Тобі сподобалося?

– Дуже. Але найбільше слова "жаль-ріка". Це й співати можна.

– Тобі так хочеться поспівати? Гуцулочка займається рум’янцем.

– Ні, – кажу. – Не будемо перешкоджати. Потому, Ксеню. Ввечері.

Та Юліан працював до пізньої ночі.

– Пані Марто, – стиха, з міною змовниці каже Ксеня. – Я хочу піти до ворожки. Я подумала, може, й вам скортить.

– Я готова пройтися з тобою, якщо це не дуже далеко, а ворожба мене не цікавить.

– То одягайтеся.

В моїй уяві зринає образ потворної гірської відьми, напівтемна печера в скелях і чаклунське багаття. У клубах диму мигає моя тінь. Моя доля, моє майбутнє. І мені стає моторошно. Невже я боюся своїх прийднів? Ні, не варто забігати вперед.

Між горами дивовижно сонячний день. Зима чиста, ніби скупана. Ми заглиблюємося у смерековий бір, але й він пронизаний срібною ясиною, аж немовби світиться. Я подумки питаю себе, чи могла б тут жили завжди, і відповідаю собі – ні, бо довкола знаки вічності, вони мене стомили б.

Одразу за бором починається хутірець. Він тихий і сонний.

– Ви на мене зачекаєте, пані Марто?

– Так, Ксеню.

– Я довго не буду.

– Вивідуй усе, що треба, про мене не турбуйся.

– А може, зайдете до хати?

– Ні, я зачекаю на вулиці.

З чепурної хатини назустріч Ксені виходить нічим не показна жіночка. З хвилину розмовляють на подвір’ї. Минувши осідок, я розчаровано озираюся: отже, тут мешкає ворожка? То, мабуть, вона зустрічала Ксеню? Гм…

Звертаю на пригірок до дівчинки у чобітках, рясній спідничці і червоному кожушку.

– Як тебе звати? – Дівча не тільки зодягнене як доросле. У нього серйозне доросле личко і дорослі очі.

– Ксеня.

– І ти Ксеня… А чому не санкуєшся, Ксеню?

– Санки зламалися.

– Татко не хоче полагодити?

– Він каже, що нові змайструє.

– Ти маєш братчиків, сестричок?

– Ще не маю…

– Мабуть, тобі дуже скучно.

– Ні, я бавлюся сама, але вліті мені таки ліпше. Вліті я плету вінки і збираю ягоди. А тепер що знайдеш у лісі? Хіба шишку… Вліті можна купатися.

– Ти ходиш до річки?

– Я загатила потік, там справжнє озеро. Це ось там, під лісом.

– Скільки тобі років?

– Та вже восьма зима.

– Ходиш до школи?

– Ні, дівчатам не треба школи. Але я вмію лічити до тисячі і навіть далі… – Я не думаю, що воно що-небудь завважило, запитливо глипнувши на мене, але в оченятах змигнули пустотливі зірочки. – А це правда, пані, що лічити можна і день, і ніч, і рік, і десять років, а кінця не буде?

– Правда, Ксеню.

– Не треба й силкуватися.

– Не треба.

Дівчинка перевела погляд на ворожчин осідок і знову підвела на мене очі.

– Ви прийшли довідатися про свою долю? До неї всі ходять. Її прозивають Зозулею. Але чоловікам вона не може сказати правду. Щоб не загубити талан, вона сидить взаперті, її на вулиці ще не виділи. А воду вона бере з копанки за хатою. Кажуть, що вона велика багачка, її дід мав повний черес гульденів. Він відвертав спливи[105] і блискавку. Котрогось літа грім почав збивати отари. Тоді її діда повезли в полонину і він послав грім у сигли[106].

– Який дужий чоловік…

– Дехто не вірив, що Зозуля має талан. Казали, що її дід наперед вичитав кожне життя і переповів Зозулі. Але старий вмер, а до Зозулі навідуються такі люди, що дід їх не міг знати, – і вона вгадує. Вона таки ворожія. Якби ще могла віщувати чоловікам, то купалася б у грошах. Добре мати Божий дар…

Книжна істота, я ніколи не мріяла про надприродні здібності. Були химерні дитячі сни, коли і казкові дні, і похмурі години перед грозою напливали звідкілясь зрапта, та я залишалася спостерігачем, ні в чому не беручи участі. Мабуть, я щось втратила. Розповіді про дива мене абсолютно не займали. Навіть тітчині оповіденьки про богоявлення і чудесні зцілення я сприймала як щось властиве тітчиній вдачі, не більше. Очевидно, Всевишній Творець вирішив, що мені вистачить байок у найсправжнісінькому житті.

– Вже вертається та дівчина, що прийшла з вами.

Я бачу трохи змінену ходу, змінені Ксенині очі, усмішку і поставу голови. Ворожка, випровадивши її за двері, розтанула в темних челюстях сіней. Ксеня простує до нас на пригірок, і дівчинка каже:

– Ви не йдете до ворожки? Якщо не маєте чим заплатити, то не треба, вона й безплатно приймає.

– Бувай, маленька Ксеню, – кажу. – Швидкого тобі літа. А до ворожки я поверну іншим разом.

– Все мені вгадала, – шепоче велика Ксеня, чогось позапихавши руки за поли кожушка, мовби зогріваючи похололе серце. – Все-все. Цієї весни я вийду заміж. І не за вдівця, не за бахура, а за статечного парубка з долу. Каже – він майстровий чоловік, багато буде заробляти і в нас буде… – Ксеня, захлинаючись, регоче, – аж восьмеро дітей.

До самого лісу я слухаю, що чекає молоду гуцулку, та, лиш заходимо на просіку, Ксеня на хвильку змовкає і якось турботливо лебедить:

– А про вас… Про вас сказала, що навіть якби ви під милий Біг просили – не ворожила б вам. Я допитувалася чому, та вона стиснула губи… Я зле роблю, що кажу вам про це? Дурна Орефа… Її справжнє ім’я – Орефа…

– Шкода. Не потанцюю на твоєму весіллі.

– Ви таки поїдете?

"Так, – мовлю я подумки. – І хто зна…"

Землі ще цупко тримається мороз. Але сонце ходить по небу з насмішкуватою звагою, мов лиш чекає призначеної години. Коли в горах закапає зі стріх, доли встигнуть очиститися від снігу, ми поїдемо. Та дерева в пониззі будуть ще голі. І нагі будуть думки.

Юліан дописує книжку. До тамтого берега він пристане з доброю приношею. А "Комуністичній бібліотеці"[107] я вручу кілька його брошур про імперсоціалізм. Я несамохіть прочитала зо три абзаци. Імперсоціалізм – це щось того швабського крикливого ґатунку, що волає: "Геть з плечей голови, котрі мислять життя інакше!" Юліан – це Юліан.

Розлука у моїх гадках бродить у теперішньому часі. Боже!..

– Пані Марто, а це не ваш чоловік?

Юліан. Що трапилося? Побачивши нас, не зупиняється.

– Зажди, Ксеню.

Ні, погоні немає. Мене охоплює якась дика радість. "Погоні немає". Тепер я остаточно збагнула, що вже до смерті бачитиму довкола Юліана якісь тюремні сутінки. Він іде трохи боком, неначе пробирається крізь натовп чи між близько наставленими мурами, руки опущені вздовж тіла, мовби приковані до ніг. Він ходить з закиненою головою, ніби несе в уяві сліпучий квадратик в’язничного віконця. Що це за усмішка? Я її не розумію. Це якась зла, іронічна гримаса. А очі? Здається, цей млявий, надокучливо врівноважений здоровань раптом підписав тисячу смертних вироків… І я його до безтями кохаю. Може, стократ сильніш кохаю, що пам’ятаю його іншим.

Узявши нас із Ксенею попідруч, Юліан повертає назад.

– Я поспішав, щоб застати вас у ворожки.

– Щоб наступити долі на п’яту, Юліане?

– Ні. Розболілися зуби. Господарі мене запевнили, що Орефа вміє гамувати біль.

– То чого вертаєшся? Ходімо.

– Перетерплю. Я проковтнув шматок бджолиного клею, здається, попускає.

– Сердешний. У цих краях і дантиста, мабуть, нема.

– Звичайно. Тут хворого зуба висмикують кліщами, одначе це велика рідкість, гуцули народжуються в міцними зубами. Тьху. Аж дурійка бралася. Хоч добровільно просися в Бригідки. Там все-таки утримують стоматолога.

– Ні, Юліане. Звернися до Орефи. Ідемо. Ти з нами, Ксеню?

– Я можу піти.

– Мабуть, не треба, Ксеню. Я дорогу не забула. Ходімо, Юліане. Згадай, що попереду ніч, а зуби якраз вночі не дають спокою.

Я завважила у його очах пекучу волячу втому. "Незабаром він видихається, – подумала я, – і повністю належатиме мені. Я, безперечно, жорстока егоїстка".

– Надибало тебе зненацька…

– Як камінь з чистого неба. Напився води, злегка шпигнуло, а через кілька хвилин стала розколюватися голова, забилося серце. Старість наближається.

– Може, Орефа тобі справді зарадить. Потерпи, рідненький.

Він гірко осміхається.

– Пожалій, Мартусю, пожалій. Я почуваю себе нещасним. У ці секунди я дописував би одну дивовижну річицю. Сказати? Я почав укладати звернення до галичан з точки зору світових проблем. Видно, нас таки забув Бог, коли й недугами перешкоджає.

– А я зміркувала, що ти вже не покинеш мене.

– Так?! – він промовив це слово мимоволі, про щось думаючи. – Якщо під феєрверки конституційних свят, президентських іменин, циганських видовищ знищать мою батьківщину, а я побиватимусь світовими проблемами, то невже мене треба мати за переконаного інтернаціоналіста? Чого ти смієшся? Он що! Ти хочеш мене роздратувати, щоб я забув про біль.

– Ні, Юліаночку. Я того сміюся, що ти сердитий, як покинений стадом слоник.

– Ти мене й далі дратуватимеш?

– Ні. Вже ні. Говори, Цезарю. Ти запорпався у папери, і я тебе давно не чула. Отже, під феєрверки конституційних свят…

– Як у катівнях під тріскіт оркестрів…

– Так, Юліаночку…

– Під пропагандистський шумок з нагоди роковин…

– Так, Господарю, так.

– Під галаси вигаданого благоденства заб’ють, закатують, змерзять і вмиють руки, запльовані кров’ю…

– А ти мовчатимеш?

– Як інтернаціоналіст, я не мовчав і не збираюся мовчати.

– Дай тобі Боже довгих літ, Цезарю. Онде ворожчин осідок. Я залишуся в лісі, бо мене вже раз бачили. Ще подумають, що я стежу за хатою.

– Скажи – піддивляюся.

– Піддивляюся.

– Інтелігентка!

– Я без тебе збожеволію, – кидаю йому вслід пошепки. – Що я робитиму без тебе?! Якось ти пожартував, Господарю, що я не вмію гаразд мислити. Таки не вмію. Не вмію, Юліане.

Він озирається.

– Ти щось сказала?

Я киваю, і він дибає назад.

– Що, Мартусю?

– Ти знаєш, що я тебе дуже люблю. Мабуть, тільки моя любов допомогла мені багато чого зрозуміти в нинішньому світі. Я через неї відчула, що ми гинемо.

– Не гинемо – нас добивають.

– Нехай, це однаково. Але, Юліане! Хіба при Австрії не те саме діялося? Та якось вижили люди.

– А скільки з них здатні згадати тінь насильницької смерті?

– Небагато.

– А інші читають пожовклі календарі з горищ, і їм смокче коло печінок, що то були пишні, романтичні часи. Вони живуть і не пам’ятають мертвих. Вони живуть і не марудять собі голову, що за два сторіччя населення Галичини збільшилося на два десятки євнухів, що тут штучно обмежують зростання народу… Мабуть, на сьогодні вистачить?

– Іди лікувати зуби. Miseriam cum aceto[108].

– Ad infinitum[109].

Орефа випроводила його майже через годину, і ще на подвір’ї постояли балакаючи.

– Будь джентльменом і попроси пробачення, – я застромляю під поли його пальта закоцюблі руки. – Як зуби?

– Ми хробаки… – бурмотить Юліан.

– Я коценіла, чекаючи, як вірне німе створіння.

– Так, – кидає він неуважно.

– То що ж з тобою трапилося?

– Орефа дала якогось відвару прополоскати зуби і принесла з суміжної кімнати скриньку з інструментами. Я аж здивувався: звідки це в неї? Мені привиділося, що крізь непричинені двері на мене блимнули чиїсь очі. Коли Орефа, притиснувши мене грудьми до побічної канапи, виколуплювала з дупла залишки старої пломби, я зиркнув на двері і побачив, як пропливла кудлата сива голова. Я втрачав свідомість від болю і подумав, що це мені при-химерилося. Та ось Орефа знову подалася до суміжної кімнати. Тепер я почув шепіт за дверима.

– Пане, я нічим не можу зарадити, – сказала ворожка, вернувшись. – Зуб кришиться. Його треба вирвати, а я боюся, що не зумію це зробити. Я вже одного разу заслужила собі поганої слави. Обломила пеньок, пошкодила ясна…

Я посміхнувся і простяг руку до скриньки:

– Тоді я сам його вискубну. Орефа зачинила скриньку.

– Ні, пане. В моїй хаті прошу не робити цього.

І тут на порозі виникла сива тінь. Лице бліде, аж просвічується, очі вицвілі, чоло зібране в тисячу зморщок. Орефа метнулася до дверей, але було пізно.

– Я її чоловік, – мовила тінь тремтливим голосом. – Якщо ви осмілюєтеся… – він примружився і далі говорив, не зводячи очей, – то за невеличку послугу я звільню вас від мук.

– Що ти натворив! – тихо схлипнула Орефа.

– Я більше не можу, – промовив чоловік. – Це давно мусило статися.

– Що ти натворив! – повторила Орефа.

– Не стогни, я тебе не занапащу, – озвався чоловік. Він скинув замизганий півкожушок, лишився у чистій вишиванці. Влив до мидниці трохи темної рідини з пляшечки і сполоснув руки.

– Дозволяєте? – звернувся до мене. Я мовчки кивнув.

Він капнув у чайну ложечку відвару з гострим, кислим запахом.

– Випийте. Це обезболююче.

Я ковтнув і запив водою. Через мить до голови мені вдарив веселий дурман, я усміхнувся стерплими губами і став розхитувати, ніби під такт мелодії, важкою головою…

Коли Орефа подала мені загорнутий у папірець корінь зуба, я подякував, і вона розсміялася. Потому дурман відхлинув. Лишився тупий біль в челюсті і млосна порожнеча під черепом.

– Тепер оцього покуштуйте. – Я ковтнув. – Посидьте, дещо вам скажу. Через тиждень мусите прийти де мене, бо ще є надвереджений зуб, але я зараз хочу вам розповісти.

… При Австрії, він саме почав парубкувати, сюди на лови привезли представників італійської місії. Звісно, з дипломатами – їх охоронці. Підібрали кілька молодих гуцулок прислужувати, в тому числі й Супрунову сестру (прізвище його – Супрун). Після подібних оказій гуцулки завжди народжують. Одначе Супрунова сестричка збунтувалася, солдати гналися за нею аж до осідку. Супрун стрів їх з топірцем. Він не сказав, скількох зарубав, але з того дня довелося щезнути. Його прихистила Орефа. Таємно повінчалися, і вже тридцятий рік чоловік лиш ночами виходить подихати свіжим повітрям.

…Він випадково вгадав, що незабаром не своєю смертю вмре місцевий лісничий. Того справді скинули в прірву, бо не одному досолив до живого. Ще схожий випадок – і Орефа підохотила запертого гуцула до ворожіння. Ти, приміром, заходиш у двір. Супрун крізь щілину вдивляється в твоє обличчю, і щось йому з тої темряви видно. Орефа на хвильку-другу покидає тебе в передній кімнаті, а тоді вертається з "готовою долею".

Та ось Супруна долає втома. Він прагне вийти на світ Божий. Орефа відраджує. Австрійська імперія давно канула в Лету, та Орефа боїться за чоловіка. Він і сам боїться. Я не можу сказати, що йому побачилося крізь щілину, коли я ступив на осідок, але щось його підштовхнуло освідчитися і попросити поради.

– Я хочу здатися, – каже. Я знизую плечима.

– Кому? Австрія розпалася. Тепер в Галичині поляки.

– Полякам здамся.

– Навіщо здаватися? Виходьте зі своєї комірки і беріться за ґаздівство.

– Ні, мені треба здатися.

– Його тепер ніхто не впізнав би, – втручається Орефа. – Я можу розголосити, що привела собі чоловіка з якогось далекого хутора. Але він затявся на своєму.

– Як же так? – зітхає Супрун. – Треба здатися. – І до мене: – Скажіть, пане, а поляки мене не будуть судити?

Я, Мартусю, здається, вперше не знайшов, що відповісти людині. Справді: судитимуть чи простять? Супрун тридцять років карається і, мабуть, має надію чи припускає, що йому можна подарувати минулі гріхи. Більше того, він потребує здатися, щоб його амністували. Я розумію, що він пережив, передумав, як натерпівся. Ти, десятий, сотий здатний собі це уявити, хоч сам Супрун і не має хисту змалювати. Але він певний того, що досить покараний, а я разом з ним не певний, що так само вважатимуть польські власті. Він чекав, обнявши руками голову, що я відповім. А я промовчав. І він на моїх очах став ще більшою тінню, ніж був.

– Як же ви розійшлися?

Орефа показала Супрунові на двері до комірки, а мене провела до воріт і не забула нагадати, щоб навідався через тиждень. Ретельно полічила гроші… Таки зустріч… Де наш primum mobile?[110] Любіть ворогів ваших!.. Шануйте spiritus papiri[111] нав’язаного вам щастя… Яке діло слід назвати ділом?

Мені стало прикро і смішно. До речі, смішно того, що треба ж народитися на триста літ пізніше за Хмельницького, щоб дошукуватися, в чому суть нашого існування.

– Ти не маєш що мовити на це, Мартусю?

– Маю, Юліане. Я гадаю, що кожен може вважати себе людиною тільки в тому разі, якщо переконаний: я сумлінно роблю те, на що здатний. Інакше це не люди.

– Гранично точно і безкомпромісно, – каже з гіркотою на лиці Юліан.

– Болить місце від зуба?

Він насмішкувато дивиться на мене, проте я бачу в його очах настороженість і запитання. Він, певне, не розуміє мене в цю хвилину. Не дивно. Я сама себе достеменно не розумію. Мабуть, таке буває з вагітними жінками. Мабуть, вагітним жінкам приємно, коли чоловіки категоричні, як прокурори.

Нарешті! Листи зі Львова! Мирося Коваль:

"Про мене тут страшно багато пліток, а я собі на те нічого не додаю, люблю собі чоловіка і ще якийсь час не буду ні на що зважати, сидітиму нишком у своїй норі, нехай добре показяться".

Сидітиму? Ой Мирославо! І я перше думала, що тут мені буде надзвичайно добре.

– Чуєш, Юліане, – кличу крізь відчинені двері. Він сидить за столом, але не пише і не читає. Він вибився з колії. – Чуєш, Мирося заповідає мені сидіти тут нишком і не рипатися. Велить кохати чоловічка, – я це й без наказів роблю, – а час мине – і пани Родзісад з Ренетом переказяться.

"Мої справи посуваються чудово, такий садочок росте, що аж хочеться помилуватися".

– З університетом все гаразд, Юліане.

"Правда, на вартівника напали якісь бешкетники. Він з якоюсь дівичкою ночував, але ліг спати окремо. Бешкетники вдарили сердешну дівку. Добре – не до смерті. Вартівник випалив з рушниці і одного поранив. Приятелі схопили дружка на руки і втекли. Та що найдивніше – ніхто про це ні мур-мур".

– Юліане, вчинили замах на Гамільтона Полянского. Якраз у нього була коханка. Думаючи, що то він, вистрілили в дівку. Полянський поранив одного з агентів.

Юліан перейшов з ванькира до кімнати.

– І вона про це одверто пише в листі? – спитав він.

– Де ж одверто! Послухай.

– "Наш панотець сказали, що скрізь погане ставлення до діток…" Мабуть, вона має на увазі митрополита і рідні школи.

– Цікава бабська конспірація, – зареготав Юліан. – Але ж, виходячи з цієї писанини, можна припустити будь-що.

– Треба вміти читати, пане тюремнику.

– А цей лист від кого? – показав Юліан на конверт.

– Від Найди. – Я розгорнула аркуш, розмальований величезними кривими літерами. – Котрий це за числом медовий місяць, кицю? Можна подумати, що ти спеціально відряджаєш його до теплих країв, аби надовше стало меду". Дурне, як сам Найда, – пробурмотіла я, рвучи листа.

Юліан ще секунду стоїть, чогось очікуючи. Образився, що я назвала його тюремником? Я грубіянка, як патріот-запертюх… Ні. Всі, всі довкола для мене існують майже абстрактно, тому я не відчуваю тонкощів характеру і натури.

Юліан тупцює до ванькира.

Ні, думаю я, це вже дає про себе знати розлука. Мене дратує розлука…

Я не дочитала Миросиного листа. У Львові і поза Львовом почалися широкі балачки про університет. Одні захоплюються і хвалять, інші вважають за краще не вдаватися в емоції. Колись бувало інакше. Якщо, наприклад, яке-небудь явище чи вчинок викликали водночас і схвалення, і огуду, то можна було сказати, що явище або вчинок мають суспільну вартість. Мабуть, нині треба орієнтуватися на добрий поговір в одних колах і примовчування в інших. Що ж? Це, можливо, ліпше, ніж чвари.

Мирослава натякає, що в російських білоемігрантських сектах ширяться переорієнтації…

Мені кортить піти з цією новиною до Юліана, одначе я боюся, що мене знову охопить роздратування: я не бачу, що він мучиться. А ми ж через тиждень-два розійдемося у різні боки. Ми розминемося. Так…

І в кінці листа: "Мій Михайло нишком ошукав мене. Мені ще хотілося походити молодичкою, тим часом чекаю (чекаємо!) нащадка".

У мене на чолі вимальовуються плями. Я щоранку ретельно затираю їх пудрою, щоб не завважив Юліан (мені чогось соромно), але вони темніють із кожним днем і господиня вже побачила, каже: "Здається, до пані летить бузько з донечкою…" З донечкою. Не з сином. Може, гуцулка розуміється на прикметах… Юліанові скажу, коли будемо прощатися. Там, на землі, де півень співає на три держави.

Юліан пише. Заховавши до сумочки Миросиного листа, виходжу надвір. Слава Богу, за час цієї втечі я хоч надивилася на залиті сонцем простори. Сьогодні сонячно з самого світання. Ліниво покапує зі стріхи, і до призьби, як кришталеві виноградні лози, намерзли крижані бурулі. Коли на них довго дивитися, вони починають відливати барвами веселки. Мені такого зроду не доводилося бачити. Справжнісіньке кришталеве сотиво, павутина, ніби хату хтось навмисне заквітчав. На стіні застигли рожево-фіолетові зайчики. Цікаво, чи і з ялин звисають отакі стрічки? Якщо навіть є, то, мабуть, темно-зелені або й чорні на тлі темного лісу. Ні, мені вистачить і цих, довкола хати.

Чи всі вагітні жінки манірні? Я себе не впізнаю. Юліан зі мною, і мені його бракує. І до скам’яніння мене жахає, що невдовзі він піде від мене зовсім… Я тепер ні на що не здатна. Мені навіть дивно, що це я оббігала по три-чотири рази Львів, налагоджуючи зв’язки. Що це я годинами вислуховувала нудні відмовки і терпкі перестороги патріотів-запертюхів. Мені здається, що все те мені наснилося або я надто гостро уявила собі ті клопоти з розповіді про якусь незнайомку. І ця втеча мені здається сном. Навіть у поганому романі довкола цього факту наплутали б стільки всілякої всячини, що стало б читати на три ночі. А я ніби все всмоктала в себе, увібрала душею і тілом і нічого не лишається, я покину порожнє місце, де не буде й нікчемної дрібнички, зачепившись за яку, можна було б відновити в пам’яті багато прекрасних днів. Видно, така я вже. Або ж це через оте… На чолі плями…

Глава 6

Вони поїхали з гірського хутора наприкінці березня. Був неймовірно погожий день. Старий Напащук з Напащучкою і Ксенею одвезли їх підводою до Ворохти. Попрощалися, так і не взявши грошей з постояльців. Одначе Марта силоміць подарувала Ксені годинника (вона не хотіла вертатися згадками сюди, до гір, які дали їй стільки щастя, що воно стало видаватися майже дарунком, як гарні дні і вода з криниці).

Квитки взяли до Ходорова. Якби перепустки через Штефанівку на Буковині, що тепер належала Румунії, їх подорож до Заліщиків тривала б не більше шести годин, а звідти цілком близько до Козаччини. Але про перепустки вони й думати не сміли, тому довелося колувати через усю Галичину.

Поїзд гірськими звивинами моторно котився в доли. Юліан докінчував редагувати брошуру для "Комуністичної бібліотеки". Марта устромила очі в газету (їх Юліан купив у Ворохті цілий пакет, навіть згорнув пожовклі з поштового прилавка). Читала про наступні вибори, а думала про те, щоб Бог дав найглухішу ніч, громовицю, якесь таке паскудство, яке б засліпило прикордонникам очі і накинуло нехіть до пильності. Він утікає, думала вона. Ні, не втікає. Йому треба там побувати. Він повернеться з чіткішим світоглядом і більшою цілеспрямованістю. Він там перебуде якийсь час, і це краще, ніж знову одсиджувати в каталажці. Тут для профілактики його неодмінно заграбастають. Так, сказала вона собі, згадуючи, що Юліан таки не знайшов відповіді гуцулові, який тридцять літ кандіє взаперті. Так, Юліанові треба там побувати. Якби інакше все склалося, я теж подалася б за ним, хоч на це мені було б нелегко зважитися. Так, я не здужаю прийняти контрасти. Я консервативна галичанка. Побачивши, що на тому боці люди живуть по-божому, я або сконала б від жалю, або, як неосудна, добивалася б до самих верхів і волала б: "Чого чекаєте? Адже там, у нас…" Так, мені не можна відриватися від цієї біди. Тут я дома, по-домашньому мені легше багато чого стерпіти і перетерпіти, легше думати, простіше дивитися.

Юліан викинув за вікно почерканий (крамольний!) аркуш і заходився писати заново. Вітер прожогом підхопив папір, ніби квапився комусь його передати. Кому? Мені уявилося, як, ковзнувши очима по рядках, аркуш, мов повістку смерті, шпурляє геть полохливий прохожий. Агент дефензиви в цій же ситуації каменіє і хижакувато озирається на всі боки, готовий доповісти на самого себе.

Поїзд туркотить в діл. Здалека обгинає дубовий праліс, над яким пливуть зграї чорних лелек. Юліан розповідав Марті, що це єдине місце, де гніздяться чорні лелеки. Йому не до цього, і вона не одриває його від діла. Аби лиш не забути тисову гілку з Войтула, думає вона. Гілка в Юліановій валізі. Він хоче загорнути валізу в церату, матиме опору, пливучи Дністром, і рукописи, документи не замочить. Гілку я заберу, це моя пам’ятка…

Поїзд котиться в діл.

Газета закликає осадників на східних кресах до витримки на виборах. Не піддаватися на провокації "недружніх елементів!..". Газета нападає на Мечислава Біоровського[112], навіть цитує його крамольні висловлювання в "Oblicze dnia": "Ми спостерігаємо асиміляцію і звірячу експлуатацію підкорених народів. Чи ці факти у кожного чесного поляка, що добре пам’ятає історію поділу і захвату власної країни, можуть пробуджувати інші почуття, крім живої симпатії і солідарності з усіма скривдженими і гнобленими?" Цитата видрукувана щонайдрібнішим шрифтом, та завдяки цьому і впадає у вічі. Хто асимілює? Що ви базікаєте, пане Бібровський? Газета розпинається, тлумачачи, що це бридкі вигадки і оббріхування держави.

Рядки Владислава Бронєвського[113] у чорній рамці.

Та sama krzywda, ta sama

Idzie krzykiem na wsie i miasta[114].

Марта осміхається. Це оформлення не випадкове. Далі – найчорніша лайка, але завдяки виділенню на сторінці газети перегукуються грімкі гасла. Якийсь час їй приємно, потому думає: "І цей спосіб розшифрують. І за це хтось піде на каторгу. І… однаково це слова…"

Розгорнула пожовклу, витерту газету, яку Юліан узяв із прилавка. Нею виявилася "Nowa kultura". Ні, подумала Марта. Світ рухається. "Хто не розчарований у сьогоденній Польщі? – запитував анонімний автор. – Усі – від крайньо правих аж до тих, хто у нас зветься сеймовою лівицею, – стверджують, що "відроджена" Польща не виправдала сподівань".

І знову якусь секунду Марті було втішно, і відтак охопило роздратування упоміж з липкою незбагненною втомою. Відклавши газети, вона випросталась на дивані і вирішила заснути.

Їй приснилося, що вона… заснула, у вагоні зчинився гармидер, одначе вона не змогла прокинутися, а коли розплющила очі – Юліана на місці не було, гармидер одсунувся в сусідній вагон, і Юліана вивели, не зупиняючи поїзд, вивели на тракт, уздовж якого бігла залізнична колія, і погнали, штовхаючи карабінами, в темний праліс, над котрим кружляли чорні лелеки. Вона вві сні погамувала ридання і трималася цілком мужньо. Навіть подумала: "Терпи, молодице. Вони не дочекаються бачити твої сльози". Вві сні спіймала себе на тому, що таке вже з нею було, і подумала: "Хіба я винна, що все повторюється?" Її розбудив Юліан.

– Що з тобою, серденько? – мовив він з тривогою в голосі. – Дивися, як ти собі губи понатискала. – Він вийняв з її сумочки і подав дзеркальце. Його очі були наповнені болючим смутком. Він сказав після паузи: – Зі мною бувало в тюрмі… Я навчився вві сні командувати собі: "Прокинься!", і все одразу займало законне місце.

Вона закивала головою, мовби кажучи: "Так, я постараюся, будь певний…" І винувата усмішка, і мимовільний рух руки до зачіски… Вона не завважила, що Юліан побачив плями на її чолі.

Поїзд прогуркотів через місток і якийсь час ішов уздовж річки. Гори скидали в діл жовтувату спінену лаву. Подекуди вона зализувала обнесені воринням городи, де-не-де виривалася з річища, текла між поодинокі осідки і верталася назад сита, чорна, несучи віхті потемнілого сіна, гілляки, собачі буди, штахети. Далина вочевидь розширювалась. У поблискуючих калюжах купалися вже зелені, вбрані в листячко, кущі верболозу. Юліан задумливо дивився у вікно.

– Рання весна, – сказав він, мовби одганяючи якісь надокучливі гадки.

На зупинці до вагона всіла група мандрівних артистів. Вони мали на собі благеньку гуцульську ношу, одначе трималися з гідністю. Порозсідавшись на диванах, одні заходилися грати в карти, інші про щось стиха перемовлялися, їм бракувало непосидючості і веселощів. Марта вдивлялася в невиспані і неголені з дороги обличчя і думала: "Вони теж позначені. Вони теж трагічні".

Може, це були співаки із знаменитого театру Гната Хоткевича, що розпався під ударами злигоднів? Комедіанти і трагіки, котрі на інші часи дивували б витончену публіку? "Світ грає, світ лицедіє…" Ні, він мавпує і конає.

Сивоусий бродяга дістав з торбини пляшку і посріблену мильницю. Похмелившись, оддав пляшку сусідові. Ну ось! Такі ми. Як засядем, браття, біля чари!..

І сивоусий, і кілька його колег через хвилину ожили, загомоніли про політику, така з них перла войовнича звага, що кортіло сказати: "Чим не козарлюги!"

Між артистами була дівчина. Надзвичайно мила. Вона також самозабутньо ковтнула оковитої, а внезабарі самозабутньо заспівала:

Усі гори зеленіють,

Тільки одна гора чорна…

Її спів нагадував дитяче ридання. Трохи наївна, але така пекуча розпука, що краялося серце.

– Не дери горло, Оксано! – прикрикнув на неї сивоусий.

Дівчина махнула рукою, мовляв, пропади все пропадом.

Ой кажусь люди,

Що він не п’є,

А він із корчми

Щодня іде…

До неї підсів хлопчик років тринадцяти. Як побите завірюхою пташатко, підтягнув, затьохкав – і аж ніби розвиднілося довкола від того соловйового щебету. Мабуть, то був братик співачки. Обнявши його за плечі, вона зраділо перегулькнула:

Мала мати одну дочку

Та й купала у медочку.

Та й купала-поливала,

Щастя-долі не вгадала…

Юліан, примруживши очі і осміхаючись, прислухався до балачки. Мандрівним акторам потепліла кров, і сивоусий взяв на себе роль диригента…

– Закінчуй, Петре, – гукнув він, щоб пересилити трагічну співачку. – Ось Михайло проситься. Михайло має щось сказати.

– А я хочу сказати, що буду вчити дітей польської мови, – пробубонів худорлявий, змарганий чоловічок, котрого сивоусий назвав Михайлом.

– Ти добре подумав? – з глумом запитав сивоусий. Чоловічок кивнув, та раптом вмовкла співачка, ніхто не одзивався і, видно відчувши себе в центрі уваги, він понуро додав:

– А що робити? Може, під чуже слово вернеться доля? Ви ж самі казали, – звернувся він до сивоусого, – що вчені капітулюють, письменники, то я, задрипаний музика?.. – Він завовтузився, ніби його сонного прикували до галери і, розбудивши, тицьнули в руки держак весла. – Що робити? – запитав він ще раз і зітхнув. – Одне – молоти язиком, а друге – перти плуга. Або, може, щось порадьте, як вмієте.

На лиці сивоусого заграли жовна, та через хвилю, усміхнувшись, він поклав Михайлові руку на плече.

– Ти чув коли-небудь баєчку про двох жабенят?

– Мені баєчки остогидли, – огризнувся Михайло. – Баєчки довкола. Баєчка – демократія, баєчка – добробут, баєчка – історія, баєчка – честь, баєчка – народ.

– А ти послухай, – наполягав сивоусий.

– Одчепіться, Шилюк.

– А ти послухай. Двоє жабенят упали в глечик зі сметаною. Борсалися, борсалися – не виберуться. Одне жабеня й каже: "Лягаю на дно, буду чекати смерті". – "Не дурій, – квакає друге жабеня. – Поборсайся іще, може, нам Бог допоможе". – "Може" широке і глибоке. Як собі хочеш, я іду на дно". І одне жабеня невдовзі сколіло, друге смикається, брикається, вже й не тямить нічого, а друге лапками пручається, пнеться вгору. І що ти думаєш? Збило, капосне, грудочку масла, оперлося, віддихалося, ще попрацювало лапками – ще сплила грудочка масла, тоді жабеня – скіць з глечика. Якби, панове, встали з могил наші великі люди, наші пророки, то, глянувши довкола, спитали: "Ви ще є?" Нас і турчили, і онімечували, і полонізували, та байстрюки, що переличковувалися на чужинецький лад, поздихали, а народ є. Народ є, Михайле, і буде.

Юліан підморгнув Марті, мовляв: "А старий таки козак".

– Були герої, що йшли од відчаю на смерть. Були блекотники, що підспівували ворогам, думаючи, що треба берегти вухо, бо дзбан розіб’ється. Були смердюхи, що вибріхували, добріхували і перебріхували історію, а правда як була одна, так одна й лишилася: наше вічне життя – наша вічна любов і ненависть. Наше вічне життя – наша вічна непокора. Звичайно, якщо тобі здається, що твої перехрещені діти зазнають гаразду, то перехрещуй, я тебе не стримую.

– Лиш не чубтеся, – цілком серйозно застерегла співачка.

Юліан з Мартою перезирнулися, і Марта подумала: "Так, я не помилилася, припустивши, що це недобитки з Хоткевичевого театру. Та Боженьку!.. Які вони нещасні…"

У Коломиї артисти висіли з поїзда. Худорлявий, змарганий чоловічок, якого називали Михайлом, вирішив їхати далі. Він ішов до виходу останній, несподівано шпурнув футляр зі скрипкою на диван і, сівши, оперся на столик і опустив на руки голову. Може, ховав прикру сльозу, може, проклинав себе заради ліпшої долі для своїх дітей…

Юліан промовив у задумі:

– Цей Шилюк має рацію. Хіба нас не подибувало відчуття остаточної катастрофи?

– А ти звернув увагу, – озвалася Марта, – як він поглядав у наш бік. Мабуть, він і нам адресував благородний гнів.

– То завжди так: як густо, то й копно. Не одягтися ж мені в лахміття, щоб показати, що я люблю батьківщину.

– Можливо, він прийняв нас за польських туристів?

– Не будь наївною: це – мандрівні артисти! Швидше за все він зміркував, що ми – книжники, засниділі шкідники, злочинність існування яких полягає в тому, що вони існують, що їм дозволяють жити, аби нищити інших… Ну що ж! – додав він після паузи. – Довелося побувати в шкурі безталанного перевертня. Я відчув пекучий погляд цього старого. Мабуть, треба володіти цинізмом бандита, щоб почуватися спокійно в атмосфері подібного осуду.

– Перевертні перебувають в іншому вимірі, Юліаночку. Вони витворили ідею доцільності свого існування, хіба Свид, Грушевич, Ганиш не вважають себе месіями? Повсюда-Завадович зробив спробу врятувати каторжника Прокопа Повсюду. Цього йому вистачить, щоб хизуватися і шанувати себе весь свій вік. Цим вчинком він виправдає себе за наймерзеннішу авантюру. – Марта зітхнула. – О, я їх знаю!.. Та чого вимагати від них, Юліане? Адже і "патріоти" зліплені з тої самої глини. Вони діють тими ж методами, такі ж брутальні і невмолимі. Будь певний: і перші, і другі пишаються тим фактом, що в Галичині засновано підпільний університет. Але і перші, і другі перемивають нам кісточки, вишукують вади і помилки. "Знаєте, Цезар страждає через надмірну самопевність". – "Та він, кажуть, непоправно легковажний". – "Так. І зарозумілий". – "А ця дівиця? Святі діла треба чинити в святій чистоті". – "На щастя, через збіг обставин вони самоусунулися од відання університетом". – "Мабуть, є сенс забути деякі деталі з історії виникнення університету". – "Гм-м…" – "Еге ж, еге ж".

Озувши туфлі, Марта стала поряд з Юліаном, що дивився у вікно.

– Ти мене слухаєш, Цезарю? – спитала вона.

– Слухаю.

– І чого ти такий розчулено замріяний?

– Мені, Мартусю, байдуже, що про мене патякають.

– Чи ти вже часом не на тому боці?

– Ні, я з тобою.

– Ти не хочеш вернутися в гори? Юліан осміхнувся.

– Не хочеш, Цезарю? Він зітхнув.

– Ми туди ще навідаємося, правда?

– Обов’язково. Я подумав, що тобі слід було залишитися в Налащуків.

– Але ж я прагну стати вчителькою. Коли я стомлюся або коли треба буде щезнути, я поїду в гори. В усякому разі, якщо не знайдеш мене у Львові, шукай там.

– Я написав до всіх видавництв, з котрими підтримую зв’язки, щоб гонорар пересилали на твоє прізвище до "Селянського банку"…

– Дякую, Юліане.

На мить Марті здалося, що він щось знає, і їй приємно було, що він починає турбуватися про неї, та, зашарівшись, вона прогнала спокусливі гадки і мовила:

– Я постараюся не торкати ці гроші, бо вони тобі знадобляться, але… на всякий випадок… це добре, дякую.

У Ходорові до Юліана і Марти "прилип" агент секретної служби. Зачувши, що двоє гарно зодягнутих інтелігентних людей розмовляють по-українському, він, певно, вирішив, що принаймні нічого не втратить, самочинно взявшись поспостерігати за ними.

– Мені так хотілося, щоб то була Доранта, – процитувала Марта по-французькому із "Гри кохання й випадку".

– Ce pauvre monsieur[115], – презирливо кинув позад себе Юліан. – Salaud[116].

– Та gueule![117] – гаркнув агент. Постоявши у ваганні, сплюнув і пробурмотів: – Zut alors[118].

– Allez vous-en[119], – просичав Юліан з якоюсь неосудною відчайдушністю.

Агент вражено витріщився на цю дивну пару, мимовільним рухом сягнув по цигарку, ще раз сплюнув, та не посмів іти слідом.

– Я переконався, що їм треба давати одкоша, – сказав Юліан, коли агент подався геть.

– Ох, як ти мене перелякав, чоловіче добрий! – майже простогнала Марта. – А він, бач, знає французьку.

– Наволоч проклята.

– Ходімо, Юліане. Ходімо. Облиш це.

– Merde…[120]

– Та що таке з тобою, Цезарю! До того ж ти ніби скористався з висновків Ліхтенберга про французькі лайки.

Юліан промовчав, тоді сказав:

– Але ж цього сучого сина не посилали за нами! Крім того… мене дратує неминучість моїх подальших вчинків.

– Хіба тобі вперше діяти за планом?

– Тепер це дратує.

– Візьми себе в руки, бо то погана прикмета.

– Я знаю, Мартусю. Мене ніколи не стомлювала заздалегідь складена програма. Мабуть, ти до речі згадала Ліхтенберга. Він писав: "Я вважаю, що джерело більшості людських бід полягає в пасивності і м’якотілості". А від продовження цієї думки мені не раз ставало моторошно. "Нація, найбільш здатна до напруги сил, завжди була і найбільш вільною, і найбільш щасливою". Цікаво, що Ліхтенберг схильний був розглядати як взірець розбещено-вируючу Францію, а про своїх співвітчизників говорив: "Скажіть, чи є на світі така країна, крім Німеччини, де навчаються дерти носа раніше, ніж його прочищати?"

Марта в душі посміхнулася. Усі Юліанові клопоти, весь смисл його турбот можна зрозуміти із двох-трьох реплік. Але для людини, яка не поділяє його занепокоєнь, він лишається незбагненним і навіть смішним. І Марті він довгий час здавався смішним…

"Я була дівчиськом, – подумала вона. – Де я могла сприйняти життя як величезний клубок цілком конкретних протиріч! Од нього на мене віяло таємничістю. Юліанові категоричні висновки я вважала святенництвом. А помимо цього… Хіба можна найменшу дрібницю пов’язувати з великою політикою і перетворюватися зі звичайної людини (у цій звичайності скільки романтичного і привабливого!) на політичний сухарик, якусь штучну, начинену сентенціями істоту?! Тим часом, якщо мавпування має довести світ до трагедії, – чорний злочин ховатися в панцирі патріархального простачка. Свид добре сказав: "Пересічна людина покликана до історичних справ". Це законне становище людини в нинішньому житті. Якщо пересічна людина не посяде його з ніяковості, незвичності чи пасивності, світ докотиться до поганого".

Тепер Марті досить було Юліанового півслова, щоб відчути його настрій, уловити тему розмислів. Мовби зайвий раз пересвідчуючись у цьому, вона без будь-якого переходу сказала:

– Я десь читала, Юліане, що людина, яка пробувала накласти на себе руки, вдруге цього не зробить. А чому покоління, що трагічно втратило батьків, повторює ті ж самі помилки?

– До нещастя доріг багато, а від нещастя і стежки нема. Нові покоління прагнуть звільнитися як від спогадів про нещастя, так і від усвідомлення тої рокованої обставини, що з нього нема виходу.

– А дороги, які до нього ведуть, залишаються?

– І чимдалі їх стає все більше.

– Значить, історія не вчить.

– На жаль, не в тих масштабах. Життя ускладнюється, моральні вартості знецінюються, тут, аби не впасти духом, не розчаруватися, потрібна залізна воля.

– І віра в людину.

– Це само собою розуміється. Скільки, наприклад, мовлено і писано про те, що українці – недержавний від природи народ. А він же створив її – радянську державу. Якби зібрати все те скигління і самобичування і запустити в пропагандистську машину, скажімо, в Німеччині чи Франції, то, я гадаю, через певний час можна розхитати і ці цілком сформовані і дозрілі нації… Озирнися – не вернувся той тип?

– Ні.

– Ганьба.

– Це ознака їх недолугості.

– Але ми од цього не піднімаємося на силі.

– Та й падати далі нікуди. Юліан осміхнувся.

– Чудова філософія. Не той герой, що поборов, а той, що викрутився.

Юліан вирішив, що їхати до Заліщиків, одразу в прикордонну зону, небезпечно, і купив квитки до Іване-Пустого. Тернопільський поїзд стояв у Ходорові майже годину, та посадку оголошували тільки за п’ятнадцять хвилин до відходу. Марта вблагала провідника, щоб впустив їх з Юліаном до вагона.

– Треба написати до Миросі, – сказала вона в купе. – Я зачула – залізничники чекають кур’єрського на Львів. Лист ще сьогодні трапить до Миросиних рук.

– А відповідь? – запитав Юліан.

– Мирося – поетеса, але дуже пунктуальна дівчина. Відповідь ми одержимо найдалі через три дні.

– Цікаво, якими засобами конспірації ти скористаєшся тепер.

– Ти хочеш мені нагадати, щоб я була обережною? Будь ласка. Лист до Мирослави я пишу від імені шанувальниці "Народу і долі" Ганни Скорик і адресую до редакції. У марницях ви пильні, пане професійний… А значного недобачаєте.

– Чого саме?

– Я тобі не подарую сутички з агентом.

– Пиши, пиши, – посміхнувся Юліан. Та через мить спитав: – А як ти збираєшся вручити мої статті?

– Це вже моє діло. По-перше, я особисто їх не вручатиму. По-друге, вони ні в якому разі не запатарайкаються.

– Аз приводу організації рідної школи ми ще побалакаємо?

Марта поклала на столик олівець.

– Юліане! Чи не зарано ці останні напучення?

– Даруй, я не знаю, чим себе зайняти.

Марта подала йому забуту кимось "Myśl robotniczu".

– Хто така Ганна Скорик, Мартусю?

– Безробітна вчителька з Козаччини. Ми познайомилися в поїзді.

– Я ж то подумав: невже сітка її людей сягнула так далеко?

– Читай газету, не шкилюй.

– Ти вже закінчуєш?

– Так. Ось і кур’єрський.

Марта надписала адресу і вийшла з купе. Коли вона вернулась, Юліан перекладав речі у валізі.

– Облиш, Цезарю.

– Тоді говори що-небудь.

– Тута, Юліане?

– Стискається серце.

– А мені знову стає порожньо, Юліаночку, – Марта притулилася щокою до його грудей.

До Іване-Пустого поїзд прибув перед світанком. Локомотив одвели до водокачки, стихло. Юліан з Мартою оглянулися на два опустілі вагони біля роз’їзду. Чогось Марті згадалася стара, сповнена болю і сліз пісенька.

Наїхали малярі

Із чужої сторони,

Змалювали неньку

На білій стіні.

Марта про себе, не пускаючи Юліанову руку, повторила мотив раз, другий і тихесенько проспівала: "Наїхали малярі…"

– Не малювали вони її, – сказав Юліан. – Не малювали, моя сердешна гілко. Вони її вигнали, викурили і сіли за її стіл, за її хліб. Чула, як лисиці виселяють борсуків? Підкидають охайним борсукам червиву дохлятину, сміття і власні нечистоти. Борсуки щоденно очищають нору і підступи, та зрештою покидають оселю. Тоді лисиця розводить там потомство.

– Ходімо до Мельниці пішки, – мовила Марта. – Може, напитаємо візника.

Уздовж тракту молодим листом шуміли тополі. З видолинків, що скочувалися до Дністра, плив туман.

– Зійшло сонце.

– Дивись хоч тепер на мене, – сказав Юліан. – Не минай очима.

– Дивлюся, Юліане.

Вона поклала йому руки на рамена і розглядала зблизька, поводячи зіницями і ворушачи губами, мов перед нею був виконаний геніальним майстром портрет, а сама вона була мрійливим неуком.

– Дивлюся, дивлюся, Юліане…

– Ходімо, гілко. Як це мені раніше не спало до голови називати тебе гілкою!

– Ти ж сухар, Юліане. Тюремний сухар.

– Ходімо….

– Признайся. Чого ти напав на фраєра з дефензиви?

– Я напав?

– Ну, словом, ти був необачний.

– У мені озвався джентльмен, що супроводжує даму.

– Не ризикуй, Юліане. Я дуже прошу тебе. Добре?

– Так, гілко.

– Тепер ходімо.

Сонце розливало своє проміння. В одному місці розплавлено зблиснув Дністер. По той бік ріки над пралісами білим сяйвом палахкотіла одинока хмарина. Повітря було напоєне свіжим, як вода, запахом озимини.

– Аж не віриться, що ще вчора ми могли бавитися в сніжки.

– Це найпівденніший пункт Галичини.

– Дивися: онде смуга сірих скель. Мабуть, там Збруч.

– І кордон.

– Із обох боків націлені жерла кулеметів.

– Не тільки…

– І заслони з колючого дроту…

– І траншеї, і секрети, і безконечні гони розпушеної ріллі, якій не дозволено родити.

– Юліане, навіщо тебе посилають туди?

– Треба, гілко.

Увечері того ж дня Ганна Скорик заховала їх на горищі, повідомивши, що на кордоні вкрай неспокійно: повелося, що майже кожної ночі хтось пробує перепливати або Збруч, або ж Дністер, варто зчинитися метушні з одного боку – і починається перехресна стрілянина.

Тільки через тиждень, глупої негоди, Ганна Скорик, Юліан і Марта пливуном у ярузі сповзли до Дністра. Юліан пригорнув Марту до грудей, і його поглинув морок. Минуло не менше як чотири години. Нарешті Ганна Скорик прошепотіла, торкаючись Мартиної руки:

– Щасливо. Він уже там.

На сході затлілась фіолетова смужка.

– Він уже там, – повторила Ганна Скорик. – Ви добре придумали: щоб він минув з течією це страшне місце. Всі чогось намагаються щонайшвидше дістатися до протилежного берега. А тут так густо розставлені кулемети, що вода в річці закипає від куль, як у казані. Майже всі гинуть…

Вони вернулися додому мокрі до ниточки. Ганна Скорик дала Марті рясну спідницю і блузочку. Пильне око старої діви осміхнено общупувало Марту зусібіч у сільській ноші. Тоді його пронизала іскра здивування.

– Лишилася, сердешна, з надією, – промовила тихо.

– Дамо собі раду, – відказала Марта.

– Ляжете спати, пані Марто?

– Ой ні. Сьогодні мені не до сну.

– Я теж не склеплю повік. Коли добре розвидниться, тоді, мабуть, долатиме дрімота. То ви з часу нашої зустрічі не були у Львові?

– І поки що мені туди нема дороги.

– Перебудете в нас. Я вас назову родичкою – ніхто й не допитуватиметься. Ми тут досі "львів’яни", і про наш родовід нічого не знають.

– Я хотіла б не просто перечекати місяць-другий, – сказала Марта. – Скажіть, як ставляться на заставі до місцевого священика?

– Аж надто прихильно.

– А як лагодяться з війтом?

– Це одна компанія, пані Марто.

– У мене є план, котрий і вас, певне, зацікавить. За інших обставин я не звернулася б по допомогу до церковників, – сказала Марта. – Одначе захід вартий приниження.

Вона докладно розповіла Ганні Скорик про свої наміри. За її затію з ентузіазмом ухопився й Ганнин батько.

Марта Чорнеза мала достатні підстави вважати себе офіційно реабілітованою і могла на літо поїхати до Львова. На новий навчальний рік Скорики забезпечили їй помешкання, вона спакувала речі. Увечері перед днем від’їзду вона сказала Ганні:

– Трішки пройдуся.

– Мені можна з вами? – спитала Ганна Скорик.

– Воля ваша, – відповіла Марта. – Але я ненадовго. Ганна Скорик вирішила, що Марта хоче посидіти в самотині на кручах.

Скорики чекали її до пізньої години, потому, переполошені, розбудивши сусідів, подалися на розшуки, але намарне, Марта пропала, пропала безвісти.

Вона почула позад себе чиїсь кроки. Смерклося. Марта подумала, що то Ганна Скорик.

– Вітаю вас, – сказав Ренет. – Нарешті зустрілися. З одного боку темним піднебінням зіяла безодня, з другого – стежку заступив офіцер секретної служби.

– Чого ви не відповідаєте на привітання? – він посвітив їй в обличчя ліхтариком. – Я прибув сюди тільки з обов’язку. Я хочу скласти шану вашим авантюристичним здібностям. У вас винятковий хист. З вашим коханчиком нема мороки: на місяць до Бригідок – тиждень волі і так далі… Як вам вдається вплутувати в авантюри цілком невинних з огляду державної безпеки громадян? У Львові і навіть у Варшаві досі не ймуть віри, що саме ви, чортик у спідниці, завдаєте поважним інституціям стільки клопотів. А де Цезар, пані Марто?

– Його немає.

– Знаю!

– Він для вас недосяжний.

– Розумію. З ним, звичайно, треба було покінчити. На жаль, до моїх слів не завжди прислухаються. Родзісад, наприклад, гадає, що наївні марксисти (мабуть, ви не заперечуватимете, що Цезар – наївний марксист?) – цілком допустиме зло, на якому наші люди роблять кар’єру.

– Навіщо ці балачки? Ви прибули арештувати мене?

– Так, ходімо. Можете ступати поряд. З Цезарем, безперечно, треба було покінчити. Він не наївний. Він на тому боці?

– Не знаю.

– Тепер постіймо. Тепер ви не кинетеся зі скелі.

– Мені відома глибина вашої підлості. Проте я не стрибнула б у провалля.

– Ти, може, зажадаєш політичного процесу? Ти надієшся на розголос, на суди і пересуди, на організацію міжнародного захисту? Ах ти ж шльондро хамська!.. – Він ударив її в обличчя.

Марта впала. Заледве звівшись, вона немовби спіткнулася на високому незнайомому порозі, втратила рівновагу і, не встигнувши нічого подумати, захлинулась приглушеним стогоном.

Її покинули на кручі над Дністром. Серед ночі опритомнівши, вона сповзла у яр, яким колись проводжала Юліана. Ріка ласкаво обмила її тіло і поволі однесла за викрут. Марта відчула усім єством пружний струмінь, який волік її навперекіс долини.

– Будьте прокляті!..

Вона чула, як з усіх трьох боків залементували постріли, її ноги пошморгом тягнулися по дну, билися об каменюччя.

"Побавтеся, хлопці…"

Раптом вона побачила фіолетову смужку неба. Мабуть, благословилося на день.

– Мамо, ти скоро вернешся, правда? – запитала Олеся.

Марта розплющила очі й побачила над собою стурбовані обличчя. Мирося Коваль, Михайло, Найда, Тодосій Сліпчук, Марселла.

– Погано, Мартусю… Хтось сказав:

– То ніби повелося на такі випадки.

– Ні, – мовила Марта. – Це довга, стара, сива, зморшкувата кривда.

Уже був день. Батько набив кілків уздовж бетонної межі і мережив сіть з колючого дроту.

– Хіба ж ти не бачиш, – казав він до мами, – що я із шкури пнуся, аби гарно прийняти любу доню? Я нині добрий і веселий, ще ніколи стільки не жартував…

"Чого я така? Видно, нещаслива. І весь рід не буде мати через мене гаразду".

Усмішка розплилася по всьому обличчю, Юліан тер груди, шкіра спалахнула і набрякла. "Спека, може, ще більша, томить спрага…"

… Дерева застигли в непорушному мовчанні. Марта впала в липку перину папороті, і Юліан цілував її мокрими солонуватими губами, гарячий віддих обпікав її шию, вона знемагала і майже непритомніла.

Хтось сказав:

– Ви осліпли. Навіщо брешете, адже неволя не така!

"Де їх, отаких, викопують? – подумала Марта. – Підборіддя – наче мур, а чола – смужечка".

– Якось вертаюся з ярмарку, – сказала Марселла, – під стіною королівського арсеналу приперли сидячого, з таблицею на грудях, скривавленого, забитого хлопця…

Сонце стало хилитися до заходу. Марта розгорнула наповнений млосним жаром намет. Вода у відрі, де стояла банка з молоком, була ще свіжа, недавно з криниці.

– Ой, яке ж студене і пахуче!

Вона пила молоко просто з банки, потому передала Юліанові.

… Злегка дзенькнули келехи. Юліан тричі поцілував Марту в уста.

Стріляли з трьох берегів.

Марта кинула в отвір гроно калини, обв’язане барвінком і блакитною стрічкою.

Заквітчай собі, Олесю, темні мури. А це – тернові ягідки для ліку років…

– Будьте прокляті! Півні мовчали!

Коли Марта пила вино, слух її уловив далекий гомін розмови. Вона прислухалась. Голубів вечір. Опускалася ніч. Мовби прохаючи захисту, Марта торкнулася Юліанової руки:

– Мені чогось ментрежно на серці, – тихо мовила вона.

– Світ зайнятий власними справами, – заспокоїв її Юліан.

Її виловив буковинський селянин, який ловив рибу. Жінки вернули її до життя, та вона більше не звелась на ноги. Через деякий час на польський бік з контрабандистами був переданий лист до Найди. Захар виклопотав закордонну візу й приїхав на Буковину. Він ледве впізнав Марту. А коли посутеніло в хаті, упевнившись, що Марта спокійна, несміло зізнався:

– Ти здогадуєшся, що я тебе невимовно люблю?

– Замовч і не смій про це думати, Захаре.

Найда сумовито похитав головою. У його уяві зринув образ колишньої Марти Чорнези, і в присмерку до розриву серця хотілося ще раз повторити:

– Люблю!

Але він не посмів нічого сказати, лиш поклав на скриню виміняні на злоті румунські леї й, мовчки прощаючись, погладив майже холодну Мартину руку.

Звістка про те, що вона вмерла, наздогнала його в день прибуття до Львова. Він продовжив візу й рушив назад. Та, коли приїхав, Марту вже схоронили. Йому сказали: "Вмерла після пологів, ніби розрахувала кожну хвильку свого життя. Дівчатко свіже, повненьке, здорове…"

Після лютих поневірянь (румунський уряд довго відмовлявся видати за межі королівства приблудну безіменну громадянку) Найда вивіз дівчинку до Галичини.

Сторонець

Я люблю мою Русь-Україну,

Я вірю в її будучину

І в тій надії лиш живу й помру.

Юрій Федькович

РОМАН

Частина перша

Цей роман про Юрія Федьковича.

Ми не чинимо сваволі над життям поета. Ми лиш волею своєю свідомо беремо з його життя те, що важливим є для світу сьогодні, залишиться, можливо, надалі, бо у минулому людському не було нічого, що не придалося б нащадкам, – добро це чи зло. У пам’яті наступних поколінь усе мусить посісти свою землю, інакше історія зупиниться край могильної плити цивілізацій, таких нерівних щодо поступу, що жоден знак життя не можна лишати за межами уваги.

* * *

31 березня 1863 року Юрій Федькович вернувся до батьківської оселі після тривалої відсутності, і йому не одразу вдалося побачити осідок таким, яким він його покинув, ще будучи невинно-цнотливим, без залисин над чолом і зморщок на лиці. Сьогодні, по збігу більш як ста двадцяти літ, ставши на тому місці, де зупинився в задумі Федькович, ми б мусили спитати в часу, що від його світогляду залишилося людським надбанням. Те, що він прагнув і мріяв побачити світ здоровим? Але ж він добре бачив безконечну драму світу в живому втіленні і у витворах уяви. Місточка між днем та ніччю нема й не було. Усе Федьковичеві здавалося разючою випадковістю. Так і писали про це згодом: Буковина не зуміла скористатися із таланту і вболівань Федьковича. Глушина, бездуховність, з 1775 року, тобто з часу, коли Буковину підпорядкувала собі Австрія, тут правили різні емігранти з Польщі, Угорщини, Молдавії. Вийшовши з-під турецького панування, місцеве населення стало жити трохи вільніше – природним і простим ладом, як і можна було жити серед гір та пустинних околиць Карпат. Та процвітало розбишацтво, сваволя всіляких князів і дідичів, темрява узаконювалася. У школах та урядових установах панувала німецька мова, а згодом – польська та румунська… Писалося про гуцула й таке. Живий, як рибка у воді, веселий, як ластівка, мальовничіше за гордого павича вбраний. А до того красно озброєний, гуляв собі понад Черемошем, наче метелик. Не знав панщини, жив без клопоту…

Полишимо і правду, і вигадки пізніших часів у затінках, бо повість ця не замислена як документальна. Коли Федькович вернувся до рідної брами після довгих поневірянь, він бачив не тільки драму життя, він відчував його вселенський закон, єдність космосу і душі, отже, з того березневого дня 1863 року він не міг не впливати на дійсність, до якої вертався.

Хата, де він народився, була добротно збита з тесаних смерек. На обійсті господарські будівлі, криниця, двоє причахлих тюльпанних деревець пробилися з якихось приблудлих зернят без досвіду й бовваніли без претензій на камінному вищовбі, який оминала з трьох боків до несамовитості бурхлива Путилівка. До неба п’ялися гори у віковічних смереках. Смереки начебто вміли розмовляти, але не для всіх промовляли людським голосом. Одним надокучливо шуміли звуженими од тісняви верхами, для інших гомоніли про щось давноминуле, та були люди, які чули їхнє жіноче голосіння або чоловічі ремства.

Він теж колись чув їхні людські голоси. Щоправда, уві сні, коли засинав під материні ридання чи тужливе схлипування сестри Катерини. А тепер, у цю вже надвечірню годину, смереки німували взагалі, а оселя видалася майже запущеною, покірною, пригнобленою десь насмоктаним сумом, і не було тут до чого прихилити згадки про витончені фронтони незнищенної Австрії чи насичені вибухами емоцій палаццо Італії.

Він подумав: "І я отак зістарівся? Пізня молодість – гірш за тимчасове довголіття".

Він довго й з недовірою вдивлявся в обриси будівель. Осідок не вражав бідністю. Він став навіть поетичнішим, і це імпонувало настроям Федьковича, його теперішнім намірам і вже осінній стомі.

Підбігла якась сусідка. Старе відьмаче обличчя – і зовсім юні, жагучі очі.

– Матуся нездужають…

Обома руками взялася розгладжувати вилоги його офіцерської шинелі. Він внутрішньо відсахнувся, гадаючи, що вчепиться розціловувати та пригортати, а відтак залементує:

"Вернувся!" – на весь Сторонець і на всі сторонці – путилівські, усть-путилівські, селятинські, голошинські… Аж до Гребенищ, Бистриці і Золотої Липи.

– Це ти? Це ти?! – звискувала, сміючись крізь сльози, давно забута сусідка.

Він подумав: "Гладіаторів убили на арені, а в двохсотметрових еліпсах аркад досі чути оплески… Мені не дадуть побачити себе у вікнах рідної хати. Ось міхунка для коржа! Ось наша історія: "Вернувся!.." Та змиримося зі світом. Може, я ще вчую голоси смерек? Мені нічого не дано, і я нічого не вимагаю. Я мандрівник, який не подужав ні сословій, ні станів, хоч віднині я Юр із гір".

– Осипку! Не впізнаєш? А ми ж ровесники! Федькович ще вранці взяв свідоцтво про те, що перейшов у православну віру і до самої могили залишиться Юрієм, але про це йому не хотілося говорити знайомій-незнайомій сусідці, хоча він трохи й зрадів, що ця знайома-незнайома сусідка упізнала його, то він ще не дуже подався. "Я походжу між голими стінами від нуля до нуля… Однак ця Путилівка, ці гори – моя безконечність. Хоч чую оплески в аркадах і не чую людського голосу смерек, але це мій Акрополь, мій Парфенон, мій Колізей, звідсіль я говоритиму зі світом. Я знаю, що тут на мене чатує гробова самота, та я з цієї нерозділеної самоти говоритиму, як Шекспір і Гете. Мільйони простаків я не назвав би людьми, природа винайшла людину через мільярди спроб, а вони не дають мені подивитися в дзеркало рідних вікон. Я себе довго шукав, мовчав роками, промовляв тільки до річок, гір і птахів, а люди тим часом жили, не прагнули зробити більше, ніж можна. Я ще не раз буду міряти свої прагнення з прагненнями великих людей, хоч не знаю, чи вдасться це мені: може, це ще не моя пора або це перешкодить зробити світова негода. Я, може, навчуся оспівати ці гори, промину Конфуція, і Будду, і Христа, і Венецію, і Вавилон, бо ніде нема Стороння і Верховини, звідки не менше видно світ. Мене виховували нагайчиком, я був завсіди слухняний під цим нагайчиком, моє дитинство у безвісті, і я знову в безвісті, між темними людьми, яким я не месія і не суддя, але іншої дороги, ніж я обрав собі, нема. Довкола мене завжди було розмизкане болото, і хащі, і нетровища, і завжди чорти водилися в тому змерклому світі, та спом’янемо лаврами лихо, храми теж не дрімають, до ейфорії там далеко, а сторіччя моє нібито не втомилося".

– А батечко ваші, Гординський, не навідуються з Чернівців. Проклинають Сторонець.

– І я ляха-шляхтича прокляв.

– Боже, які гріхи… Це відіб’ється на десятому коліні.

– Я не збираюся заводити діток, сусідко. Щоб ні його, ні мої прокльони ні на кого не впали. Мамі дуже погано?

– Заледве глипіють. Все вас дожидаються. Як зобачать – може, й до нещастя недалечко. Як би то їм сповістити? Я тут щоднини буваю, ви їм приснилися недавно, наготую їх до побачин.

– Іди, серце. Скажи, що чутка, нібито виїхав з Чернівців, з хвилини на хвилину з’явиться.

– А так, а так… А ви тим часом посидьте з татком Даниїлом, бо чоловік на Бісковому камені ліс трелює, приходить на суботу і неділю святу. Погуторте, а я матусю настрою.

– Іди з Богом…

Старий Даниїл Верховик, як усі діди цього світу, то щось намагався згадати й витерти сльозу, то хвалився амуніцією на коня, якого ще не купив, то лаяв зятя, усіх дідичів, яких пам’ятав, і попів, яких в очі не бачив, бо не вірив ні в які добрі та чорні сили, крім людської жорстокості, силкувався щось приємне мовити гостеві, але похмуро споглядав його в мундирі офіцера і не міг слова із себе витиснути. Федькович обережно, мов дитину за руку, підводив його до тих днів, коли горяни бунтували проти панщини і владарюваву цих місцях до смертної справедливості Кобилиця. Дід Даниїл запалився.

– З різних днів і літ, Юре, біжать потоки у Черемош. До Німчича стримлять сліди віків, як леготи з Яловичори. То ніби молитви вічності. От стоїть на плитті водоспаду, скільки тріщин на скиді Камінної Багачки, стільки й вродженого суду над дитиною. То хіба це можна забути? Між горами сурмили флояри, пишно були вбрані левади і стрімкачі над селами, на тисових лавах розсідалося братство для ради. Скликано було люд з полонини, літнівок і зимарок, усі вірили в свого земного пророка, і розплився брезклим снігом їхній страх перед Гуденісами, Айвасами, Флондорами – від Розтоків до Чорної поляни. Ваш брат Іван правив там ватагою.

Іван не відповідав на Федьковичеві листи десять років. Де він тепер? Що з ним? Вони і в Молдові зустрілися двічі чи тричі, навіть здалося, що Іван побоюється брата, бо той наводить на нього слід жандармерії. Юрій відчув серцем, що рух проти панщини в Карпатах навіть не укус блохи в п’яту велебного трону. Бунтувала проти тиранів і кріпацтва Європа, він відчував, що цей бунт не останній, – є по-суттєвіші біди в суспільствах, і таких бунтів треба принаймні впродовж сторіччя, поки розшельмиться, розтечеться кров’ю по Тисі і Дунаю ще не зогнилий труп імперії. Аж тоді жоден благодійник не скаже: "Ти ще не здох? То радій, що живеш…" Аж тоді, якогось тринадцятого січня зовсім незнаного року, людина людині мовить: "Іди за мною і лиши мертвим ховати своїх мерців, бо це вже не династія, а кабінет гінеколога, де сплішівілі від зловживань секретарі шукають рубців на мокрому місці".

Іван, мабуть, справді побоювався, що за братом стежа, що він наведе на нього слід жандармерії. Він трохи прихимерився, обріс майном, дітками, не хотів ризикувати. Холодна була й перша, і остання зустріч, коли Іван послав Юрія в Нємц на службу до аптекаря. І якраз там Юрію почали говорити про солодкі медитації втомленого сторіччя, хоч це сторіччя настало пізніше, коли на світ з’явилися анонімні влади і владики й розпочався самовбивчий наступ людини на свою сутність і оточення.

… Усі проблеми залишилися. Боляче, що Іван боягузливо почав його уникати заради мізерного доброжитку, мучив підозрою. Юрій потрапив під вплив Реткеля, художника, людини з великою освітою, та, на жаль, з риб’ячими звичками.

… Лишилося все за межами спогадів: і не раз бачена Юрієм боягузливість, і розрахована підступність, і контрабандне вистежування заради безпеки нації, і золотий серп, і солодкий дощ, і безплідні роси. Вийшло, як у Вергілія: "Хто сміху батьків не побачив, того Бог не вшанує трапезою, а Богиня ложем".

Дід Верховик розповідав про село. Зледащів Сторонець між кріпацтвом і волею, геть закаправів.

– Ось мої… Він на Бісковому камені з чорним хлібом без оселедця, а вона плодить діток від старшин. Сама ж дурна, а чоловік – мов та ганчірка. Хлопець на око – вогонь і кров, а в родині рахітик. Видно, і на небо піде рахітиком, без чину, імені і становиська… Куди не поглянеш, їдять люди людей, ніби всі довкруж захотіли всістися на дванадцяти престолах. – Старий запалив довгу турецьку люльку і глипнув на Федьковича так, наче той йому в чомусь заперечував. Затягнувся й запитав: – Ви думаєте тут поживати чи в гості на побивку приїхали?

– Рвався сюди навіть крізь сон, – відказав Юрій. – Тут мої чертоги, й амброзія, й нектар. Світ мене втомив… Не так світ, як рекрутчина: я не вмію і не можу збиткуватися з простого жовніра, не здатен до тиранії. Моє пристанище в тих покинутих краях обняла пожежа, і нема такого білого голуб’яти, аби кинути в полум’я, що-небудь врятувати для вівтарів тевтона. За десять років я віддарував німцям усю смирну наших нещасних родин аж до чотирнадцятого коліна. Тепер я син людський, сирота без попередників; моє зцілення і сила – тільки отут, серед гір.

Несподівано у його пам’яті поновився весь огидний і лицемірний церемоніал "духовного народження" – чи пак! – утечі з католицької віри в православну. Хотілося сплюнути, бо сцена була ганебна, хоча б забриніло де-небудь скромне почуття гумору із "Золотого осла" Апулея! (… Жрець оголошує, що година настала, і веде мене… в найближчу лазню. Там після звичайного омивання, закликавши ласку богів, він з усією старанністю очищає мене окроплениям… Поставивши мене біля самих ніг богині і прошепотівши на вухо деякі настанови, благосне значення яких не можна висловити словами, він звелів мені… утриматися від обжерливості і… не торкатися вина. Свято виконую цей наказ… з великим трудом розриваю узи прагнень).

– Щось довго не вертається ваша донька, – мовив до старого, відмахуючись у думці від згадки про своє "переродження". – В моєму саквояжі пляшка сливовиці. Як ви дивитеся: ковтнемо по чарці? Даю слово, що питво жертовне. Ми цим не порушимо дерева добра і зла.

– А й не гріх. – Старий схопився з лави і нарізав лучком мамалиґи. – Як це в митрополита Георгія: Коли хто помочиться на схід, хай поклониться триста разів". Скропимо душу, і я за вас відіб’ю поклони. Закусите бринзею чи салом? І тим, і тим?.. Оце інша бесіда. Прошу, сідайте ближче. Видно, моя доня стала натякати Дашкевичці, що ваш приїзд почався з хвилини вашого від’їзду… Ну, за ваше здоров’ячко, сусіде; ми не сини Божі і своїм життям у гробі не дамо нікому життя. За здоров’я!

– За те, щоб щирими були.

– Аби дав Господь, наш володар од віку до віку.

– Ще по одній?

– А чом би ні, якщо не жартуєте!

Незважаючи на грубощі батька, Гординського, поневіряння серед примітивно-вульгарних людей у Молдавії і жорстокий цинізм рекрутчини, Федькович зберіг у собі чутливу і по-жіночому ніжну вдачу. Він ніби зсередини душі позирнув на старого Верховика, на його таке ж відьмацьке, як у доньки, обличчя і внутрішньо здригнувся: тут йому так само буде нелегко… Тут, між рідними горами, тонкострунними смереками, під пружком блакитного неба над Путилівкою. Його, окрім усього, не переставав мучити і підточувати образ потопленої в крові усіма монархами світу Весни народів[121], і він зрозумів, що образ той буде йому тут увижатися в тисячах відбитків і слідів. Він неодмінно почує людські голоси гір, людський голос матері-землі, яка благословила військо генерала Бема на допомогу Лук’янові Кобилиці, передавала на недосяжні відстані пісні легіонерів Мадзіні і Гарібальді, вторила революційному Кельну, одспівувала Петефі і Кошута, всіма барвами вітала другу республіку Франції. Повсюди запанувала рутина, і спалили вогненні вітри жадобу перемін. Недолугі часи загнали Федьковича між гірські лупаки, в безгомінний запуст – ніби спокутувати за те, що був дитиною Великої весни, не потримав у руках рушниці поруч з мужніми і нескорено-зламаними.

– З батечком виділися? – якось догідливо і в’їдливо спитав Верховик.

– З ним у мене покінчено.

– За матусю?

– І за матусю випльовую ординських зі свого життя. Але є більший карб. Цей здичавілий дворянин послав свого єдиного сина вартувати трон і при можливості закрити грудьми якогось недоліпка з роду Габсбургів. Під час походу в Італію я поклявся, що уб’ю Гординського, якщо вернуся.

Федькович обдивився світличку Верховиків. Злидні. А батька застав у якомусь блощичнику, в купі пір’я, між процвілими сухарями і покрученими хвостами оселедців. Такий бруд в людському житлі не присниться навіть циганам. "Я втратив стратегію особистості, – сказав Гординський, упізнаючи чи не впізнаючи сина. – У мене розмита натура, я втратив почуття істини, мене оточили віроломні єзуїти…" Він говорив польською мовою, згадував якісь національно-патріотичні міфи і намагався самоспокусливо лестити собі. "Я бачу, що і в вас зруйновані ілюзії щодо шляхти. Всезагальна мілітаризаторська тупість, неосмислений механіцизм поведінки, чад псевдолюдяності. Принципи темряви і самовизволення, торгаші зміщеними пропорціями… Кажуть, що не варто оздоблюватися на свій час, бо це буває не без шкоди для самого себе, та ви в мундирі австрійського офіцера, а не польського хрестоносця, нам нема про що говорити. Як ви тут опинилися?" Воротарка, яка привела Юрія до батькового льоху, мовчки втерла сльозу і знизала плечима. "Ви теж герой обіцянок? – запитав Адальберт Гординський-Федькович. – Я десь вас бачив і нібито розмовляв з вами. Лицарі шляхетської монодрами. Російський Миколка кров вам пустив зі скронь, хоч байстрятами народив не во Христі Олександр, архітектор Священного союзу, а Другий Олександрик проведе вам селянську реформу. Франц-Йосиф Перший вам нічого не дасть, бо ви не пошанували Рим".

– Рим?..

– Відень, – зітхнув Гординський.

– Я щойно з Відня, – відказав син.

– Як далеко нині Відень від Кракова і Варшави?

– На відстані одної октави Клеофаса Огінського.

– Дякую, сину, за правду.

– Батьку, я не збираюся співати вам "Якось заграв я зі скіптром". Вас лихоманить, дозвольте я залишуся тут на ніч. Воротарка принесе нам поїсти.

– Ні, ні. Мені передали, що ти порвав з моєю вірою. Батьківською вірою.

– Мабуть, я дуже погано зіграв комедію свого життя?.. А може, мені залишається сказати: "Якщо зіграв я гарно, поплещіть і проведіть благословенням добрим".

– Ні, ще не йди. Ні Октавіан Август, ні все, що про нього сказали пізніше, до нас анітрохи не стосується. Посидь. Розкажи, сину, що діється в Європі.

– Захаріаш Бем втратив Відень, потім усю Трансільванію, тепер служить у турецькій армії під іменем Амурата-паші…

– Угорщина втратила Бема, а де Петефі?

– Загинув із своєю десяткою в околицях Пешта.

– А Лайош?

– Утік. Засуджений урядом до страти.

– Вибач, сюди не доходять жодні вісті зі світу. Що сталося з Гарібальді?

– Воює досі. Тепер із папами, за возз’єднання Італії. Воює разом з синами, не так, як ми: врозріз з тобою. І не тільки з синами ходить в походи, з тисячами, батьку, ходить.

– Відповіси мені на останнє запитання? Я свої життєві і політичні принципи ні з ким тут не поділяв і не розділю. Я жив самотою, а самота безплідна. Я тебе, сину, не заслав у рекрутчину. Я послав тебе в Європу з гір, із закутня в Європу. Я був занадто багатий, щоб зробити тебе біднішим за себе, і занадто бідний, щоб послати тебе в інститут вищий, ніж армія, ніж прокураторство над цим немічним гуцульським краєм. Що в тебе було з Реткелем? Моє батьківське серце певне того, що я недарма вас розірвав.

Федькович подивився Гординському просто в очі. Він раптом знову зненавидів це посіріле вже, пристаркувате, спите чи спотворене якимись невідомими недугами обличчя. Колись він ще раз повторить ті самі слова:

Ich gehöre zu denen,

Die am Wege sterben…[122]

– А… З "Уріеля Акости?" – зітхнув Гординський. – Що ти збираєшся робити далі?

Федькович відповів словами Вергілія:

Уздри, мій світе, що простір довколишній коливає

І землю, і моря, і бездонне небо,

Поглянь на все, що усміхнулось долі,

Лиш би часину ще життя мені дано,

Аби уславити творця і діяння його.

– Хочеш писати? – запитав батько.

– Так. Моя професія не вбивство, а добро.

– Тоді пробач. Виривайся з тієї жандармської зони, в яку я тебе послав з нерозуму. Моє життя в кінці дороги, не докоряй, що я помилявся через якісь акценти, символи чи цензи. Я ще в дитинстві почав висповідувати релігію занепаду, мені ввижалися привиди всіх великих часів. Дай Боже, щоб це тебе також не спіткало. Пасивна фантазія… Та ще пасивна фантазія порожнечі… Я народився до свого народження. Ти мені подарував сьогодні ласку Квазімодо, я дуже боюся за тебе. Що ж, сину? Прощай. Прийди мене поховати, коли помру. Прийдеш? Ти вже дорослий, іспити на гідність пізно складати, я прошу тебе: прийди. Як у Письмі сказано: усяке царство, коли розділиться саме в собі, запустіє; і всяке місто або дім, коли поділяться самі в собі, не устоять. Бог не врятований, спасіння від турбот нема… Прощай. Для мене слово давно вже стало плоттю, – він, не дивлячись на сина, узяв його за руку. – І це слово давно живе зі мною, сину, сповнене благодаті й істини. І попри все я до цієї хвилини не готовий до розриву з тобою. Пам’ятай, що ти не народився від непорочного зачаття. Навіть сьогодні. Релігії?.. Фальшивий дух, який сповістив Богородиці про вагітність, був жіночого роду. Я хотів і хочу бачити тебе мужем, з мечем і ралом. А ти зґвалтував віру, як Вулкан Юнону, і помишляєш про невинність. Що ж? Я незабаром піду в сонмище зраджених і покинутих батьків, а тобі життя нехай дарує кращу долю. Перехрестися. Хрест – символ життя.

– Я перейшов у православну віру, щоб бути з людьми моєї землі. Це не твоя батьківщина, я тільки сім’я Гординських.

– А ти кидаєш мене на конання, старого і немічного. – Я не можу тебе заслати куди-небудь, як ти мене заслав.

– Ти дуже озлоблений. Але ж ти поет!.. Хто тобі дарував найбільшу в світі спадщину: талант? Але талант може заскніти в злобі й мсті.

– Мій талант відданий горам, він не те, чого ти сподівався.

– Він те, від чого народився. Твоє чоло – це моє чоло, твоє серце – це моє серце, твоя гординя – це моя гординя.

– Але ж ти народився не в Гордині, а в Селиськах?

– Наше прізвище від назви села Гординя. Федьковичі – наш шляхетський придомок. Бачиш, ти не вирвав дерева з корінням, ти лишаєшся в нашому придомку. Гординських на світі багато, бо твій прадід був двічі жонатий і мав шістьох синів, дід Михайло перелюбив усіх молодиць від Самбора до Борині. Я, правда, народився в Селиськах напівбідним і напівгордим, а ти собі вибрав тільки назву нашого родинного придомку.

– Якщо ти вважаєш, що я байстрюк нашого придомку, то помиляєшся. Від сьогоднішнього дня я викидаю з пам’яті Гординю і Гординських. Я належу горам, Сторонцеві, я гуцул, я спалю цей гидкий мундир.

– А пенсія?

– Якось обійдуся.

– Я теж так думав. А тоді мусив писарювати в Тисьменці, Великому Кучурові, у Вижниці, служити в канцелярії комісара Ільницького… Заради цієї осоружної пенсії став мандатором і був управителем у мандатора Рудковського в Путилі, поки знову не повернув собі посаду, а далі став суддею.

– І заради цього ти спустив з рук маєток Дашкевичів, усі дорібки моєї матері.

Адальберт Гординський гірко осміхнувся і якийсь час мовчав, мовби завмер. Потім здвигнув плечем.

– Я взяв твою матусю з трьома сухотними дітками, а п’ятеро в неї перед цим вмерли, так само від сухот, їй було тридцять, а мені минув двадцять один рік. Не встояла б за мною жодна попівна, навіть з багатшої родини. Але виглядає, що я злакомився на її майно. Ні, сину. Ми зналися ще при покійному Дашкевичу, і проносила вона жалобу тільки сім місяців. У нас уже була надія на тебе, і ми повінчалися.

– Якби ти її залишив покриткою, це б пошкодило твоїй кар’єрі?

– Ні. Чахли від сухот ще троє її дітей. Вона просто пропадала. Коли з’явилася надія, що в неї буде дитина від мене, вона віджила, як земля навесні, і я не посмів її покинути, хоч найстарша пасербка була лиш на вісім років молодшою за мене.

– Та, коли я народився, ти став гостем удома. Ночував у любасок то в Усть-Путилі, то в Устьяріках, бачили тебе з дівками на хребтах і на полонинах…

– Скажи мені, сину, ось що. – Гординський махнув рукою воротарці, яка з’явилася в дверях, щоб ішла собі геть. – Скажи, чому ти в чотирнадцять років покинув матір і подався в Молдову? Якщо ти збрешеш, що шукав свого героїчного брата-бунтівника, бо кликало тебе до нього почуття протесту проти трону, я плюну тобі в обличчя, хоч мені зовсім пересохло в роті. Подай мені води… Ти не знаєш, що мені відповісти. Добре, я це спробую пояснити для нас обох. Ти втік від чорних гробів, які мало не щороку виносили з хати. Ці сухотні Дашкевичеві діти вмирали при ньому, вмирали після нього, нашого дому всі почали цуратися… Хіба ти не боявся, що заразишся сухотами? Ти любив сестру Катерину, але не горнувся до неї, а лиш з якогось закутка прислухався до її плачів-пісень. Я був на сім років старший за тебе, коли став обминати Сторонець. Мій страх перед сухотами був на сім років старший за твій, сину. Я був у розквіті сил і хотів жити. Та я не блукав по світу, а працював. І мені було нелегко. Шляхта вважала мене не до кінця спольщеним українцем, а українці – відступником. Освіта в мене була домашня, її ніхто не визнавав, тоді як дипломовані у Відні Гординські могли накладати вето на ухвали владик… Спасибі! Твій прихід ніби піднімає мене на ноги, я міг би почати своє життя заново, хоч мені ще вчувається щось на зразок "Володаря Альп і лукавого" чи дрезденських містерій з кубла Молодої Німеччини". Чи досягнеш ти, сину, мого бачення світу? Перед твоїми очима труп. Мертвий батько завжди робив сина дорослішим. Твій прихід мовби піднімає мене на ноги, але я хотів би вмерти. Ось зараз, у цю хвилину, не згадуючи ні Бога, ні баядерку… Ти втік із дому, сину. Трапив у лапи цього нікчемного Реткеля, твій брат Іван поринув у власні інтереси, а я не міг змиритися з тим, що ти опинився в поганих руках, розшукав тебе, все вивідав, і лишалася одна можливість врятувати тебе: віддати в солдати. Чи треба було оженити? З якоюсь ситою попівною? Але ж ти був так зневажений у духовному і фізичному наймитстві, що жодна істота жіночої статі не протрималась би твоєю дружиною більше одної ночі… Збагни й таке: ти взяв собі на прізвище назву нашого придомку, але якраз тепер ти став Гординським. Я проковтну печаль, що це так пізно сталося. Але ні, не пізно, ти став зрілою людиною, візьмись за себе – це моя батьківська заповідь тобі.

… Федькович відчув нестерпно люту ненависть до Гординського аж у дорозі, їхав з поштовою таратайкою через Вашківці, у Вижниці поміняли коней і рушили на Путилу. Мчали хутенько, і кожна вибоїна на тракті мовби шпигала глицею в давню рану. Він ненавидів батька за те, що той розумів його і як сина, і як людину, і як митця. Ненавидів і за те, що Адальберт Гординський був розумним і здоровим чоловіком, та нічого в житті не домігся, а здоров’я розтратив за безцінь. Через це і матуся в паралічі, і все йде прахом.

Ще налили собі з Верховиком сливовиці, обмінялися запросинами, і Верховик випровадив його аж до заворітниці.

– Вибачте, вже ніч, може, там щось скоїлося.

– Ай ні. Баєчки балакають. Ідіть з надією.

Світилося західне вікно, на маминій кухні. Меланія Верховик поралася біля печі, уся плита була заставлена горщиками – п’ятилітровими, "віденськими", як їх називали, хоч ліпили їх з берегометської чорної глини і ліпили та випалювали в Берегометі. Видно, Меланія готувала купіль для Дашкевички, яка для села лишалася попадею, незважаючи на друге заміжжя. Дашкевичка сиділа, обкладена подушками, на лежанці й тримала в руках молитовник. До Федьковичевих ніг притулилося волохате цуценя, спискнуло, метляючи хвостиком, і чкурнуло до дверей, мовби показуючи дорогу блудному сину. Ніч зупинилася в якомусь згуслому, безкровному світі, гори німували, навіть прихоплений морозом, вже скрушілий березневий сніжок не озивався під кованим офіцерським черевиком. Федькович відчув, як недоречно з’явиться перед матір’ю в мундирі. Він з десяток разів приміряв свій зріст до Верховикового, збираючись попросити в старого гуцульську ношу, але Верховик був на голову нижчий, влаштовувати комедію перевдягання посоромився. Зрештою, великий учитель людства і прусської надлюдськості любив фотографуватися в мундирі рейхсвера. Федьковичеві показували фотокартку: Ніцше дивився якимось невиразним поглядом кудись убік, з шоломом і шаблею в руці.

"Я вертаюся до свого повернення, – подумав Федькович. – Мабуть, лиш у поверненні людина буває сама собою, та пересісти з осла на коня – ще не означає перебудувати світ". А вголос мовив:

– Ось, із молитовником, рідна моя. Ось хто стоїть по той бік добра і зла. Великий жрець поки що проповідує самоуярмлення тільки усно та в анонімних списках, фотографується у святкових мундирах рейхсвера, та, якщо його погляди наберуть більшого розголосу і поширення, ми повіримо, що рабство – природний стан людини… Добрий вечір, матусю! Добрий вечір, хато! Я вернувся…

Мати усміхалася, коли він переступив поріг. Обличчя Меланії теж розпливалося в усмішці. Юрію неважко було здогадатися, скільки фарисейства пустила в хід сусідка, сповіщаючи матері про його приїзд. "Такий красень-легінь, що Боже! Золоті шнурки на грудях, золоті ґудзики, а сукно м’якесеньке, пахуче… Шабля зі срібним руків’ям, піхви наполовину срібні, наполовину з чорного, як дзеркало ночі. Високий, ставний, викоськаний. Шкіряна валіза… Десь вам такого добра навіз!.."

Видно, мати все-таки поплакала трохи і вже нетерпляче його чекала, бо й стіл був накритий, і воду гріли в глеках. Цю зустріч він уже нібито пережив, точніше, описав. Прочитав тих кільканадцять сторінок Ернст Нойбауер, поплескав по плечу і мовив: "Чоловіче добрий! Побачене тобою, пережите, прочитане, спогадане у твоїй трансформації ідеально вільне, як дитя з утроби, і доцільне, і смішне, і недозволено вбоге, але світ цей для нас новий, абсолютно незалежний від волі окремих осіб, він підпорядкований рухові галактик, це Бог, безмір’я, вічність. Поезія і дійсність, смерть і народження, конечність і безконечність усього сущого. Ти не маєш права мовчати, хоч я волів би, щоб ти залишався німецьким поетом, не приземлювався до цього недорікуватого язичія. Та не слухай мене, дурня. У нас, німців, є Гете, неперевершений Гете. Якщо ти писатимеш німецькою мовою, історія це назве твоїм персональним бунтом проти темряви. Тої комбінаторики ваші західні русини стільки наплодили, що вже не усвідомлюють власного існування. Пиши, як хочеш і що хочеш, тільки пиши. У тебе не тільки талант живописати. Він народився у щасливій сукупності з талантом розуміти інших. Бажаю тобі тільки щастя". Нойбауерів риторичний виплеск мало чим відрізнявся від інших, висловлених ним за чаркою у вдови Марошані, та ще в присутності чарівної Емілії. Але саме завдяки присутності Емілії Федькович усе сприйняв за чисту монету і, можливо, з того вечора почав серйозно думати про свою літературну роботу. Він поцілував матір у руку і в обидві щоки, притлумив схлипування в глибині грудей і подумав: "Вона начебто пишається сином-офіцером, не сином-поетом, хоч я писав їй, що покидаю військову службу заради того, щоб зайнятися творчістю".

Мати мовби прочитала в синових очах невисловлений докір і, посміхнувшись, показала рукою на вішак біля одвірка:

– Скидай з себе це рекрутське лахміття, Меланія подасть теплої води вмитися, і переодягайся в наше. Будемо вечеряти… Меланіє, ти принесла кислих огірочків? А чому досі не порізала, як у нас водиться? – До Юрія: – Я вже зовсім немічна, синочку, не покидаю цього лігва, навіть коли надворі сонячно і тепло. Неміч. Неміч сили, неміч волі, розрід мозку… Стара я, сину. Слава Богу, ти дістався додому, захистиш мою старість.

Він узяв з вішака домоткану білизну, гачі, кептарик, рипучий ремінний черес, подзьобаний мідними капсулами. Замилуваним оком попестив старовинні пістолі на прилавку і топірець лепської роботи, рушницю і – задля чого? – товстезне перевесло коралових намист. Із комірки, куди йому подали воду, запахло пареним рум’янком. Меланія принесла із світлиці складене простирадло і вдавано соромливо, якось поза себе, тицьнула на прилавок. Дивно. Те, що досі в цій хаті вважалося низьким смаком, тепер годилося для нього, готувалося для нього, давалося йому на догоду.

Він зайшов до комірки, зиркнув на заслонене віконце й роздягся. А тоді раптом розсміявся. О дитя, прийми воду повелителя світу, яка є нашим життям. Вона служить для омивання і очищення. Нехай згладять і зітруть ці краплі гріх, що пристав до тебе перед створенням світу, бо всі ми перебуваємо під його владою.

"Нарешті я вернувся в царство миру".

– Ви не взяли простирадло, – постукала в двері Меланія.

– Забув, валаамова ослице, – пробурмотів він у відповідь. – Я маю рушник, дякую.

Голос його пролунав у пустій комірці так дзвінко, що він несамохіть відслонив лляну фіраночку і подивився на своє відображення у віконці.

"Ні, це не сагсеге duro[123]. Я дома".

Він зодягся в гуцульську ношу, а мундир дбайливо вклав до валізи. Вернувшись, побачив на скрині пляшку якоїсь рожевої наливки і пляшку аж синюватої (мабуть, од давності) сливовиці. Мати безцеремонно, як до служниці, мовила до Меланії:

– Почастуйтеся, Меланю, за приїзд мого сина та й покинь нас на сьогодні погуторити, порадитися про родинні справи. Пийте без мене, я і за ліпшого здоров’я не брала до вуст. Пийте на здоров’ячко.

Юрію ніколи не доводилося бачити дома такого щедрого столу. Вуджена дичина, ковбаса, маринади; начинка м’ясна, начинка овочева; бринзя, гуслянка; варення малинове, вишневе, з чорниці; засмажені на сметані опеньки, солені боровики… Гуцули, наскільки він знав, навіть заможні, навіть жупани, не дуже вибірливі у стравах. Схоже, що мати готувалася до цього свята, переоравши усі рецепти з попівських кулінарних записників від Розтоків до Селятина. Він писав матері, що приїде, можливо, на Різдво. Отже, все, під чим вгиналася ляда скрині, безперервно поновлювалося, підновлювалося, консервувалося аж до сьогоднішнього вечора.

Коли Меланія пішла, мати спитала:

– З батьком бачився?

Юрій кивнув і машинально поправив окуляри. – Ти писав, що в тебе погано з зором…

– Сліпну, матусю.

– І як там пан Гординський поживають?

– Гордо бідують і гордо нездужають. Дашкевичка похитала головою, застромила молитовник під подушку і захлипала сухими сльозами. Юрій пройшовся з кутка в куток.

– Ти мені писав, що хочеш покинути їхнє католицьке віросповідання.

– Я це зробив, матусю.

– Кажи мені "мамо" і скажи, як тебе звати.

Він нервово спинився посеред кімнати, зняв і знову почепив "галілеївські телескопи", як жартома називав свої окуляри, і чогось у цю мить пошкодував, що не в мундирі: в ньому він ходив, наче в масці, йому було легше розмовляти всюди і в будь-яких ситуаціях.

– Мамо, я віднині Федькович. У метричному свідоцтві я записався Юрієм. Своїх близьких я просив би називати мене, як в горах, Юром.

Дашкевичка заплакала.

– Я народила тебе Осипом, сину. Ти не нас, твоїх батьків, зрікся. Ти зрікся самого себе. Не на добро це, сину.

Народитися в тридцять років – це лишитися ще на двадцять років незрілою людиною. Чому ти не порадився зі мною? Чому з батьком не порадився? Ми з ним не живемо, але ти наш син, Осипе… Юрію… Юре… Ти знімаєш з себе мундир, але залишаєшся офіцером, ти одягаєш народний стрій, а залишаєшся рекрутом… Ти одягаєш свій мундир, але в тобі живе гуцул і живе мій син, син Гординського, син гір.

– Мені здається, мамо, що і вам, і батькові дуже хотілося, щоб я залишився сином Гордині, а не Сторонця. Принаймні сином батькового придомку, якого я не знав і знати не волю.

– Я ні з Гордині, ні з Федьковичів нічого не мала. Вони мені дали тільки чоловіка, який став батьком мого, єдиного тепер, сина. Але Гординський став батьком не тільки мого єдиного сина. Він став батьком поета Буковини. Як мама, як сама природа, я про це нині з болем мислю, Юрію. Ти мене не назвеш жінкою без спогадів, жінкою, яка ворушить пам’ять інших, щоб знайти в чужій пам’яті щось своє, живе. Я мала що згадати до твого народження, а Гординський, хоч який був молодий, тримав у пам’яті долю великого роду. Це ти від нас узяв, а як розпорядився! А як ще розпорядишся? Чи пощастить тобі в житті на людське довір’я?

Федькович зітхнув.

– І ви, і батько складаєте мені ціну за мої помилки чи вади. На жаль, ви не бачите інших рівнів за мною. Краще признайтеся, що у вас бракує причин для того, щоб мене звинувачувати. Через вас, через ваші незлагоди пішла марно половина мого життя. Дозвольте мені спокійно пожити в цій хаті без ваших повчань і докорів.

– Живи, сину. Віднині ти тут господар. Тільки не ображай мене на схилі віку: половину прибутків від маєтку я хочу тримати в своїх руках до самої смерті.

– Я забезпечений, мамо, мені вистачить того, що мені платить престол.

– Ні. Половина прибутків твоя, половина моя. І, будь ласка, не супереч мені в цьому. В тебе, сину, будуть видатки. Ти ж не ходитимеш у гачах з цього грубого сукна? І сорочок треба з тоншого полотна, і сардак пошиєш з оксамиту… А зійдешся з людьми – поставець не який-набудь личить. До якоїсь попівни завчащаєш – на квіти та шоколадку треба мати. Адже не збираєшся парубкувати до кінця життя?

– Мушу роздивитися, щоб не повторювати історії своїх батьків.

– Ну й роздивляйся, ніхто тебе не квапить. Але якщо думаєш лишатися довше, то на господарстві потрібна жінка. У старих парубків завжди кишені порвані, а стіни щури голками зшивають. Я запросила на завтра гостей – Меланія до ранку оббігає кого треба. Будуть родинами сторонецькі, торацькі, сергіївські. Покажися перед людьми, подивися на них, може, дівчину котрусь уподобаєш. Тижнем чи місяцем пізніше – яке це має значення? Колись мусить трапитися. Але під цей момент твоя нагода.

– То ви кажете, що ніхто мене не квапить, то влаштовуєте якісь оглядини. Чому це мусить відбутися завтра, не іншого дня? І молодицю послали в ніч, наче горить.

– Меланія ще до смерку осідлала нашого Гнідого. Юрій розсміявся:

– Меланія – на коні?

– Відьми люблять в сідлах гицкатися.

Він подумав, що зовсім не знає цієї жінки. Він досі носив з собою образ заплаканої страдниці в чорному одягу, матері, мудрої смертю десятьох своїх діток, німої в безперервному риданні, святої в найщирішій відданості родині і людям, які її знали й оточували. Тепер з ним розмовляла – строго і сухо – сувора попадя з парафії туберкульозного Миколи Дашкевича, який помер ще в тридцятому році, і неприступна суддиха, яка виглядає біля поліцейської канцелярії свого зрадливого Адальберта Гординського, хоч їй добре відомо, що він умирає в Чернівцях серед порваних перин і процвілих сухарів. Юрій невимовно любив свою заплакану матір, покинуту жінку в чорному. Любив її всі свої двадцять дев’ять років, а ця жінка була її підробкою, ворожою тінню, якимось моторошним нагадуванням, як забуте на мент прокляття. "Хто кого в ній переважає? – запитав він себе подумки, червоніючи й опускаючи очі. – Попадя чи суддиха? Попадя! Верховики називають її матусею Дашкевичкою, а не панею Гординською". Він згадав батькове: "Чи треба було оженити? З якоюсь ситою попівною?" – і ще густіше зашарівся, вже не від прихованого сорому, а обурення. Видно, його до могили триматимуть липучі тенета попівщини. Монаші католицькі порвав, натомість здобув православні.

"Завтра проголоси себе, Юре, месією: "… Я дав хліба жадаючому і одягнув нагого; я був батьком для сиріт і мужем для удів, захисником од вітру для тих, кому було холодно; я той, хто проповідує добро…" Твій момент, Юре, маєш нагоду! Продовжуй книгу мертвих серед гір, дарма що всіма фібрами душі пориваєшся жити".

– Іди відпочивати, – тоном наказу мовила мати. – Вранці зодягнися щонайошатніше у військову форму, щоб показатися вояком, офіцером, а не яким-небудь новобранчиком. Окуляри тобі конче носити? Ну, окуляри не милиці. Я хочу, щоб ти став у цьому краю своїм і більше не шкодував, що не подався до Львова. Не думай, що твоя мама забита сільська баба. Я доб’юся, що тебе почне вітати вся Буковина.

– Доброї ночі, мамо. – Федькович заходився виносити до світлиці й розкладати речі із валіз. – У тій половині холодно, – сказав до матері, побачивши, що вона не збирається лягати. – Дрова є? Я протоплю трохи.

– Є дрова. В загаті. Піч там димить, та, може, розгориться.

Одначе він не пішов по дрова. Накинув на плечі кожух і запалив усі свічки у свічнику. Довгий, на всю стіну, тисовий стіл – мов тік, як передмостя трибуналу чи палуба галери.

"Ось тут я порозтикаю свої шпаргали. – Великими літерами на чистому аркуші паперу вивів: absens carens[124]. – Відсутній сам собі завдає шкоди… Колись скажуть, що моя вдача була позначена стигмою невдоволення… Треба сьогодні ж написати до Богдана Танячкевича… Так, соколику мій сизокрилий, треба, мабуть, кобзу на клинок повісити, а самому до ціпа та до коси взятися. Мій чесний рід прийняв мене досить прихильно, краще, може, ніж я сподівався. Та що ж? Мушу гній возити, плоти пересипати, а в хаті нічого нема, бо ненька нездужають".

1 квітня 1863 року

Він почистив мундир, понаписував листи до знайомих, потім наткнувся на згорток документів на підвіконні й довго, прискіпливо вивчав їх, мало що розуміючи в тих "моргах і парцелях". Врешті-решт збагнув, що в матері чималий маєток, хоч на достаток ніколи в цьому домі не світилося. Найкращий у Сторонці шмат орної землі, левада, пасовисько, ліс. Жити тут є з чого. Потім він отримав кругленьку суму як офіцерську пенсію (à bon chat bon rat)[125]. Був він при Габсбургах тільки субалтерном[126], але, як справжній слов’янин, служив пильно, навіть за похід в Італію престол йому добряче завинив. А на скільки золота можна оцінити його терпляче виховання євнухів з багнетами? Він був з простими солдатами демократичний, людяний, добре знав, що служитимуть вони аж до тої хвилини, поки одного за одним не вб’ють, не заколють в сирих окопах, бо ніхто їх уже не відпустить живими та здоровими до рідних осідків, до рідних стріх.

Жити було з чого. Він ще не обдивився льохів та закамарків, які притулами тягнулися поза стодолу і конюшні, не знав, хто орендує в мами ліс та землі й хто не доплатив, не прозвітував чи збрехав, що віддав дохід "на Боже" за Дашкевичевих сиріток, які передчасно пішли на той світ, але його осяяла певність, що матиме змогу працювати. З досвітків, аж доки підніметься сонце над Бісковим каменем, сидітиме за книгами і рукописами, а тоді закачає рукава й поратиметься по господарству. Житиме просто, природно, в злагоді з самим собою і довколишністю.

(Свята невинність! Федькович не міг передбачити, що ніхто в рідній стороні його не зрозуміє і кожен намагатиметься перелицювати його на свій лад).

Коли засіріло, він ще впорядковував записники. "Армійський режим, – прочитав на випадково розгорнутій сторінці, – приневолив мене до дисципліни". Через кілька абзаців – пізніше вписане. Слова одного з вістових із Заставни: "А не пошкодить вам воля?"

Він швидко перегорнув усі листи, які написав цього вечора друзям. Була в тих листах одна й та сама сповідь, і він, навіть не дивлячись, кому адресується, дописав: "Що стосується моєї музи, то мушу признатися, що здавна вже мало пишу, а що почну, те не маю бажання докінчити. Та погорда, ті докори, та зневага, якою мене скрізь частують, гризе, мов отрута, моє серце". Узяв навмання якийсь інший лист і дописав: "Видно, моя неня мріяла при синові знову панею стати. Але я її розчарував. Я з такою готовністю перекинувся на гуцула, – за її ж порадою, – що, мабуть, вона піде з осідку по стодолах спати і перед людьми почне свою долю і жалі оплакувати. Але не переймайся цим. Я привіз майже готові поему "Шепітські берези", оповідання "Штефан Славич", "Хто винен", "Стрілець". Я маю багато що сказати звичайною оповіддю, чогось мене не з ласки щирої до повісті хилить".

Надворі був уже день. Меланія припнула Гнідого до заворітнищ, постукала до матері у вікно, мовляв, усе зробила, як велено, і ніби внесла до осідку рух життя. Коли він вийшов з хати, Меланія чимчикувала на пригірок додому. Завів коня, поплескав по шиї буланого красеня, кинув у ясла волам в’язку запашного сіна. "Пара коней, пара волів… Тут таки потрібен господар". Зазирнув до криниці. Повагавшись, став набирати до жолобів воду. "Офіцер зійшов на селянина…"

Дашкевиччин синкліт зібрався, мов за командою; спершу самі гуцульські пишноти у ноші, які він тримав в уяві невіддільно від образу матері.

Поперед усіх увірвалися до світлиці вдовиця попадя Дияконовичка з донькою.

– Ми приятелюємо з вашою матусею, це моя Юлія. – Почала втирати хусточкою очі. – І я лишилася… І мене покинув… З того світу мене хистить…

"Чи хрестить? – з несвідомою чи ще не усвідомленою відразою мовив про себе Федькович. – Починається комедія. Попаді на святі Фесмогорій".

Мати – типова, розтовстіла і лицемірна попиха. Донька – тепла дівка, в рум’янцях і гофрованій спідниці, яка приховує сокирою тесану поставу. Та личко майже дитинне, пухле, з невинними оченятами, ніби заплакане і приборкане страхом, привидом якогось Косована з ущелини.

Дихнувши духом прілої м’яти, Дияконовичка аж нахилилася до Федьковичевого вуха:

– Прийдіть до нас на заручини. Юлія покохала нашого вчителя, Крилатого. У нього такі крила, як і в мене. Гарненьке я дівча виростила без батька, без допомоги?

Він згідливо покивав головою, прибираючи зі столу папери.

– Ваша матуся любить Юліку, як донечку, ще більше, ніж я.

Він ще раз покивав головою і згорнув решту паперів до валізи. Чогось він ходив напружений, мов на параді, і вже не знав, що діяти далі, та до світлиці товпою посунули цілі виводки crème de la société[127] з Тораків, Дихтинця, Плоскої, зі всієї долини путильської, не зачепивши хіба що кордонів Молдови і Галичини. Вчителька із Буківця (він у Молдову йшов через той хутір, далі мандрував через гори: Ванчин, Букову, Розсічну, Магуру до Берегомета, звідти дістався до Банилова і з обозами доїхав до Радівців, а далі, вже залізницею, добрався в Ясси), словом, якась учителька з Буківця – суха, мов жердина, і безгуба, як змія, – микнулася до фотокарток на стіні. Це були переважно знімки похоронів, причому фотограф – якийсь невмирущий і вірний своєму ремеслу – незмінно вибирав для триноги з апаратом одну й ту саму точку, так само навскіс подвір’я орієнтував домовину з ослоном і, очевидно, приходив в одну й ту саму пору дня, щоб освітлення гарантувало йому десять поминальних крон. Одклеївшись від фотознімків, учителька перебрала Федьковичеві книги в кінці ослона, хоч він їх дбайливо вкрив налавником, тоді повисла в нього на шиї:

"Яке щастя, що ви з нами! Яке щастя, що ви є у нас!" Він хотів було запитати: "В кого?" – та вчителька розгорнула поли кожуха і упхнула йому до рук пучечок едельвейсів. "Косиця шовкова… Окраса Шипинської землі"[128]… В народі її називають ще білоткою. Знято для вас з найнеприступнішого бескиду, в нестримному гоні гнали коня до Стороння, щоб помилувала ваші очі, не зів’явши, і щоб так не зів’яв ваш святий дар, ваш талант".

Він розчулено подякував, бо досі ще не бачив цієї прекрасної квітки гір. Учителька була просто дивом не вроди, одначе він поцілував її в обидві щоки і в руку поцілував.

– Дякую, – мовив. – Найщиріше дякую. Ви мене ще раз переконали в тому, що нема кращого світу, ніж оцей… наш… Бо й небо чисте, як дорогий камінь, і смерека зеленіє як узимку, так і вліті, і пташка ні на мент не втихає, і хрещатий барвінок стелиться довкола. Я вийшов сьогодні вранці на обійстя, а Путилівка вже скресла за ніч і бринить на білому плитті, як сльоза, чиста… І люди в нас з такими чистими помислами і щирістю сердечною. Спасибі вам, шановна. – І ще раз поцілував учительку в руку.

У сінях гамірно роздягалися нові гості. Чіпляли на вішаки важкі, розшиті мальовничими візерунками кожухи і, як він любив казати, "німецьке сукно" – куртки і сюртуки. Було тут уже до десятка попівських багряниць, але ця каста спершу переступала поріг маминої половини: поклонитися господині, вдовиці покійного Дашкевича.

– Губріх, – назвався присадкуватий товстун з подвійним підборіддям, з-під якого визирав перекошений метелик.

– Начальник нашого краю, пане Федькович, – додав сухорлявий, зовсім замокришений чоловік у чорному костюмі, без волосинки на черепі. – Пан Губріх – начальник Путильського повіту, а я при Феміді в нього. Августак. Ubi jus, ibi remedium, sit venia verbo[129].

– Similia similibus curatur[130], – осміхнувся Федькович і внутрішньо майже зареготав, бо ні Губріх, ні Августак не помітили іронії у його відповіді.

Хлинули ватаги з довколишніх сіл. Федькович навіть не старався розучити їхні прізвища. Та при Губріху вони шанобливо розсідалися на ослонах, як мовиться, здибалися на випадковому слові і вдавали, що їм надзвичайно ходилося про те, щоб зустрітися в цій оселі, в цього господаря. Ліве крило розмовляло німецькою мовою (тут застиг біля фотокарток Губріх), а праве – польською.

Августак стиха пощипував струни кобзи.

– Ви граєте, пане Федькович? – Мовби кимось попереджені, вони більше не називали його Федьковичем-ординським чи навпаки, як називали його ще вчора чиновники консисторії. – А я люблю скрипку, – додав Августак. – Та у вас і скрипка є! Невже Страдіваріус? Ви привезли її з Італії? – Августак кинувся до протилежної стіни, де розмовляли по-польськи, польська мова там умерла, і хитрий Августак пробурмотів: – Jak się w Polsce adresuje koperty?[131] – Йому ніхто не відповів, і він звернувся до Федьковича по-українськи: – Я люблю Богдана Залеського.

Понизила свій лет душа крилата,

Слова взялися в серці гіркотою;

Ганявся ти, царя минувши, ката,

За людською ворожою марою…

– "Тарасова могила", – ніби закликаючи до ширшої розмови, відказав Федькович. І продовжив:

Козацький кат і польський людожерця – Цар – забиває нас в залізне путо, Лещатами стискає мужнє серце, Але душа в нас вільна і розкута.

Федькович і на гадці не мав познущатися з Августака. Просто видався такий збіг обставин: він три дні тому спробував перекласти Залеського, взявся за це під настрій, як вже не раз траплялося з ним, коли не міг полишити якусь строфу Гете чи Клейста, що ніби сама просилася забриніти-зазвучати його рідною мовою. Правда, в цю хвилину він лиш імпровізував за польським поетом, прихильно поставивши долоню на лікоть сергіївського пастуха-ватага, та, коли замовк і повів оком по господі, зрозумів, що настрій заводить його куди не слід.

Тільки в простих гуцулів світилися обличчя.

Федькович поглянув на буківецьку вчительку – та похнюпилась.

Волоський поляк Августак вражено заломив руки посеред світлиці, Федькович з-під галілеївських лінз помітив, що й Губріх насурмився. Одійшовши до вікна, за законом господи, яка приймає гостей, поет вибачився, щоб розпорядитися накривати на столи. Настрій у нього незабаром вирівнявся, він навіть ущипнув у сінях Юліку Ди-яконович. З кухні побачив крізь вікно, як вона, піднявши гофровану спідницю й відкривши товсті колоди ніг, перестрибує калюжу.

– Ви вийдете до гостей? – безбарвним голосом запитав маму.

– Так. Зараз Меланія допоможе мені зодягтися.

– Як це вона встигла до Губріха і Августака?

– Вони гостювали в Тораках в тамтешнього пароха.

– Я помітив, що вони сюди приїхали з цікавості, а не з пошани до нашого дому чи людської ввічливості.

– Думай собі що хочеш, але ці люди тобі ще не раз стануть у пригоді.

– Будьте гарна, мамо.

– Не вчи… Я без твоїх повчань порізьбила свої брами.

– Коли ці… розійдуться, я запрошу сусідів.

– Усіх цих голиків?!

– Сусідів.

– Роби що хочеш. Прийняти є чим. Це твій день.

– Ви і з Гординським так розмовляли?

– А ти хочеш мене добити?.. – Дашкевичка згорнула молитовник (мабуть, вона з ним розлучалася, лише щоб взяти ложку до рота) і простягнула руку за гребінцем на підвіконні. – Мені приснився дуже поганий сон. Шепни Дияконовій, щоб зайшла. Меланія не зуміє накрити на стіл, я її попрошу, з Юлією.

– Мені чим зайнятися? Я десять років проносив шаблю при боці і муштрував солдатів, може, я не зовсім зграбний біля святкового столу?

– Як умієш розважай гостей. Я ні перед ким не хочу вибачатися за те, що мій син десять років носив зброю, а не веселився у вишуканій компанії. І ти ні перед ким не добувай рум’янців, іди до гостей – буду перевдягатися. Боюся, що після цієї оказії більше не зведуся з ліжка.

"Отут я, брате мій, родився", – продекламував про себе Федькович колись розпочату строфу. Він передчував, що занесе в Сторонець, ідеалізований його спогадами і уявою, якісь непорозуміння; тут його скоро відмовляться сприймати.

Найпізніше прийшов сторонецький священик Юрій Ганицький. Федькович відчував до нього прихильність ще в армії – мати не минала його прізвища в жодному листі: допомагав порадами, піклувався про хворих сестер. Тож стрів його перед брамою, поцілував руку, запровадив до світлиці. Столи вже накрили, і моторний Августак припрошував гостей до страв і напоїв. Мати сиділа між Гуоріхом і Августаком. Зодягнена була в темно-синю, з білими крапочками сукню і скромно помережаний червоним хрестиком, такий же темно-синій, оксамитовий горсет. На шиї чорне намисто, у вухах темні сережки; густе сиве волосся заплетене у дві тугі коси і викладене короною над чолом. Обличчя було бліде, мати здавалася дуже втомленою, та від неї не можна було відвернути очей, така була гарна тою прив’ялою, літньою вродою, яка під кінець життя полоняла найбільшого баталіста світу польського художника Петра Михаловського, коли він оселився в Болестрашицькому замку під Перемишлем. Такі типи, такі обличчя Федькович якось бачив і на віденській виставці Юліуша Коссака. Образ матері тоді заступив йому вражливі акварелі Коссака "Переправа через Дністер", "Похід козаків у степу", "Смерть Потоцького під Жовтими Водами".

"Die Tränen in die Augen treibend"[132], – і, не забувши додати польською: "Zanim sic znów wszyscy razem spotkamy, uplynie napevno dużo czasu"[133], – Дашкевичка по-жіночому чемно підпорядкувала розмови і перебіг трапези своїй волі. (Юрій подумав, що вона натякає на зустріч з гостями вже в іншому світі). Німцям, полякам і місцевим гостям, гуцулам, вона стала відповідати, незважаючи на різномовні репліки, тільки українською, і ніхто жодного разу не збив її ні на слові, ні на акценті. Юрій в душі посміхнувся: її не увігнав би в сум’яття навіть грізний окрик Валуєва (перед тижнем аж на австрійські землі й до Відня Драгоманову передав циркуляр про те, що ніякої малоруської мови не було, немає і бути не може).

Час від часу піднімаючи очі на матір, Юрій думав, що мати, можливо, його підтримає. Підтримає майже чоловічою рукою або ж… занапастить навіки, і йому доведеться виїхати до Чернівців чи до Львова. Він заледве добився річної відпустки з армії, проте вирішив вийти на пенсію й оселитися назавжди у Сторонці, але гідну програму власної поведінки поки що не відчув. Нікому не вірячи, він з усіма погоджувався. Августак показав йому на вільне місце поруч (Юлія Дияконович на його прохання трохи потіснила польське крило до стіни). Юрій заперечливо покрутив головою, мовляв, допомагатиме Меланії подавати на стіл.

Він як умів припрошував гостей і завважив, що всі без винятку поглипують на нього з симпатією. Навіть розчервонілий Губріх, астматично віддихуючись, щось схвальне шепотів матері й Августаку. Буківецька вчителька сиділа плечима до хати й нетерпеливо перебирала під ослоном ногами, взутими у білі чобітки (такі ж носила Юлія Дияконович і попівна з Тюдова Павлина Волянська; і та, і та доводилися Федьковичеві якимись своячками, та в горах віддалені родинні зв’язки не були перешкодою для залицянь і шлюбів і він крадькома порівнював Юлію з Павлиною, маючи невиразну певність, що не розминеться із цими "двома піснями рожевими"). Учителька з Буківця явно готувалася проголосити тост. Федькович здогадався випередити її, промовивши кілька слів віншування на честь гостей.

– Згаяного часу і конем не наздоженеш, – сказав, зводячись, Августак. – Сиджу оце яко наг, яко благ… – Він, очевидно, вирішив похизуватися, адже був з Губріхом на дружній нозі, його першою рукою і einen wandelne Chronik[134]… – Отож сиджу й думаю: яке щастя мати таку матусю, як пані Дашкевич, – він вклонився колишній попаді й поцілував їй руку. – Ви щаслива людина, пане поет. Шановне товариство, дозвольте випити за здоров’я нашої коханої господині. Сто літ вам життя, моя голубонько! – і ще раз поцілував руку Дашкевичці.

Усі встали. Захмелілий Губріх, киваючи сусідові, здається священикові з Дихтинця, прогудів: – Sie ist haßlish, wie die Nacht. – Слова ці стосувалися буківецької вчительки, та гості на мить знітились: що за фіглярство, з якого часу "начальник краю" став страждати на фонізм? Та ні, смакові уявлення в нього ще не забігали за слухові. Похопившись, що бовкнув у неслушну мить, Губріх пригорнув Дашкевичку до грудей і поцілував в обидві щоки. Гості дружно заплескали в долоні. – Mit welchen Maß ihr messet, wird euch gemessen werden, – трохи спантеличено додав начальник повіту. Поманивши Федьковича ближче до столу, сягнув його долонею по плечу. – Ich grüße dich, meine Lieber, молодець. Леґінь. Sehen sie, bitte, ihre Mutter ist Lack und Glanz[135]. Леґінь.

Федькович скромно подякував йому за увагу до матері і їхнього дому, життя дуже часто переконувало його, що зовнішність – річ оманлива, треба довіряти відчуттям. Хоч обличчя Губріха нічого йому не промовляло, та серцем він відчував, що матиме з ним справу не раз.

Добувши люльку, Губріх вибрався з-за столу покурити. Федькович подав йому вогню. Оба стали біля вікна. Губріх взявся розповідати про себе: ще в дитинстві залишився сиротою, чуже сонце його не пригріло, одначе вибився в люди власними силами. Єдине – користі зі своєї діяльності не бачить. Ото як у Христа: ділячи перед апостолами п’ять хлібів на п’ять тисяч, питав – на скільки, а вони відповідали, що на дванадцять. Раптом запитав:

– Habe ich gehörig gelagen?[136]

– Nein, – твердо заперечив Федькович. – So wahr ich lebe,[137] – додав, посміхаючись.

Губріх пустився у спогади. Не таланило Губріху на дружин. Та обох Господь покарав смертю за зраду. При ньому три доньки: Анна, Марія та їда. Третя жінка є. Зрадила – збожеволіла. Ця народила Кароля і Отгона. Die Leit heilt jedes Leid, час усе лікує, та самому нелегко виводити діток в люди – а як йому довкола перемивають кісточки! Він поцікавився, чи Федькович добре володіє французькою мовою. Почувши ствердну відповідь, запропонував йому навчати дітей французької, а коли Федькович сказав, що міг би й латинь викладати, Губріх просяяв:

– Ein guter Nachbar ist mehr wert, als ein Bruder in der Ferne[138]. Значить, ударили по руках?

– Згода.

– Августак, – сказав, сміючись, Губріх, – так само попросить вас стати репетитором. У нього троє дівчат. Августак – мавпа, він копіює мене навіть в манері ходити по землі. Я назвав би це fuhren einen falschen Name – жити під чужим іменем. Прагне потрапити до неба крізь вушко голки. Що ж? Narren wachsen unbegossen. Дурнів не сіють, вони самі родяться. Всюди йому eine lange Nase machen, наставляють носа, але він пре, як німий до суду.

– Просимо! Просимо! Просимо! – то буківецька вчителька. Федьковича дружно вмовляли прочитати свої поезії.

– А може, заспіваємо? – завагався Юрій. – Він зняв з гачечка скрипку, почав приємним вишколеним баритоном:

З тої гори високої горіх покотився,

З України до дівчини жовнір поклонився.

Поклонився, поклонився з коня вороного,

Вона йому хустку дала із злота самого.

Пісню підхопила високим і чистим сопрано вчителька, з трубними носовими призвуками забасили "святі отці".

Ой не личить жовнірові хустину носити,

Хіба нею жовнірику сідельце накрити.

Взяло дівча воду з броду на коромисельце,

Жовнір каже: "Дай нап’юся, розвеселю серце".

"Ой не дам я воду пити, не веліла мати,

Бо це вода із Дунаю, може вчарувати".

"Ой не чаруй, дівчинонько, не чаруй, небого,

Якщо хочеш, то причаруй товариша мого,

Бо іду я ген за Дунай поганів прогнати,

Не приїхав, дівчинонько, щоби тебе взяти".

Дашкевичка витерла долонями сльози і поміж стіною та ослонами стала пробиратися до виходу. Юрій кивнув їй, мовляв, ідіть відпочивати, на сьогодні з вас вистачить.

– Молодчина! – зворушено мовив Августак. Поки гості співали, він неначе зсохся вщент і ще більше врісся сам у себе.

Губріх сказав, що він ніколи такої "насолоди співом" не звідував.

– Самі думки і сподівання, – додав він, зчудовано знизуючи плечима. – Das Dichten und Trachten… Охоплює якийсь такий настрій, ніби злітаєш в голубе небо і, як Богові, тобі підвладний весь світ. Так, так. Nemen Sie, wie Sie wollen – розумійте як хочете – але саме так на мене подіяли ваші чари. Ви чаклун, пане Федькович, обов’язково навчіть співати моїх дівчаток і хлопців. – До вчительки: – І ви неперевершена, пані…

– Стефа Попович, – назвалася вчителька.

– Омелянова сестра? – спитав Федькович. Вчителька, сміючись, заперечливо покрутила головою:

– Батьки наші такого понамикичували в житті!.. Я його племінниця щонайменше в Адамовому хресті, і ми собі ровесники.

– А ви знаєте, панове, що Фредерік Шопен застосовував у своїх творах мелодику українських дум і коломийок? – перервав подальше знайомство з учителькою Августак.

– Так, – озвався Федькович. – У щоденнику Степана Витвицького Шопен написав пісню "Думка" до тексту Богдана Залеського, якого я вам перед цим читав. Парафразою української народної пісні є також "думка" на слова Залеського "Рік кохались, а рік не бачились". Та й у багатьох ноктюрнах композитора відчувається вплив наших пісенних елементів. Велику, популярність у Європі, зокрема в Австрії, має пісня їхав козак за Дунай". Мабуть, вона передалася, – Федькович злегка вклонився Августаку, – завдяки варіаціям для фортепіано Францішка Ліста. Мелодію пісні невдовзі використав у своїх фортепіанних варіаціях Карл Вебер, цю ж пісню для голосу з фортепіано обробив великий Бетховен.

– Ви щойно згадали Витвицького, пане Федькович, – звернулася Стефанія Попович. – Він був композитором і піаністом, народився на Волині? І вів класи фортепіано та ансамблю в Київському інституті шляхетних дівчат?..

– Ні, – розсміявся Федькович, а вслід за ним Августак і Губріх (вчителька була старою дівицею). – Шопен знався із Степаном Витвицьким, поетом. Є відомі рядки Залеського, звернені до Витвицького, де згадуються Шопен і музичний критик Маврикій Мохнацькии:

Stefanie, serce mdleje: Warszawcy dwaj muzycy – Tych nocy czarodzieje Szopenek і Maurycy[139].

– Браво! – вигукнув улещений Августак. – Вельми дякую, пане Федькович. Дякую за честь, яку ви склали моїй вітчизні.

– Але ми хочемо почути оригінальні поезії пана Федьковича, – наполягала Стефанія Попович.

– Дозвольте, трохи згодом, – попросився поет. – Я бачу, що деякі гості збираються прощатися.

Іваницького він ублагав залишитися, сторонських священиків відпровадив аж за браму. Меланію і Дияконовичку відіслав до комірки мити тарелі: він не відмовився від наміру закликати в гості довколишніх сусідів. Юлія Дияконович з Павлиною Волянською виносили до кухні недоїдки і порожні пляшки, розмовляли і перекидалися між собою жартами, як давно знайомі. "Нехай порядкують, – подумав Федькович. – Подивимося, на котру з них мати накине оком".

Гості ще походжали по осідку. Він споглядав їх у вікні й стиха пощипував струни кобзи. Стефанія Попович гортала в кутку якусь книжку. Уловивши мелодію, почала неголосно підспівувати:

Умер жовнір в ранах, йому не дзвонили,

Чорним покривалом біле тіло вкрили.

Не плач, не плач, тату, не вдавайся в тугу,

Поховали сина край змитого лугу.

Не плач, не плач, мамо, не йди до ворожки,

Закопали сина – і нема дорожки.

Не плач, не плач, брате, не потрібні ліки,

Над ним вже зрівнялась могила навіки.

Не плач, не плач, сестро, гіркими сльозами,

Кого вбила куля, людоньки не знали.

Не плач, не плач, мила, черлена калино,

Нема вже й не буде того, що любила.

"Мабуть, мені не вдасться збудувати ту самоту думок і праці, про яку я так довго мріяв. – Надворі дрібненькою осипкою сіявся сніжок. Федькович зняв окуляри: перед очима засіріла непроглядна стіна. – Читаючи Гете, я мріяв потайсвіту написати драму для читання самому собі, мучила жадоба самопоклоніння… Але ж це смерть. In Namen der Wahrheit? Ні, не в ім’я істини. Самопоклоніння в ім’я смерті. Langen und bangen! (Жадати і боятися!) Auf Tod und Leben! (Не на життя, а на смерть!) Um Tod finden! (І знайти смерть!) Годі. Треба скоритися неминучому. Що я їм прочитаю? Один з панегіриків для Емілії? Атож! Для початку!"

– А я, пробачте, дещо чула про ваше трагічне захоплення, – мовби підслухавши Федьковичеві думки, проказала Стефанія Попович.

"Цур тобі, суха гілляко!" Він готовий був вилаятися. Одначе спитав:

– Чому нещасливе?

– Ну… Емілія Марошані вийшла заміж.

– Дідич Гергель, звичайно, не пара якомусь офіцерові Федьковичу, який не має власного замку і орендованих пронирливими німцями маєтків. Та нещасливою за всіх обставин лишилася панна Марошані. По-перше, дідич доживає свої останні години…

– Так, він вже давно дивиться в могилу…

– По-друге, Емілія вийшла за нього з розрахунку і вже пішла по руках.

– Вона виїхала до Ясс?

– Гергель влаштовує дома королівські бали, навіть румунський король танцює з Емілією, але це лише пусті розваги. Я відчуваю, що надовго її не вистачить. Це слабовита й дуже вразлива жінка, яка з дитинства мріяла про романтичну любов і яку спіткало тяжке розчарування.

– Ви її хіба не любили? – майже з тривогою запитала вчителька.

Федькович сумовито похитав головою.

– Любив Емілію і люблю. Я її до смерті не покину в своїй пам’яті. Вона найчесніша і найчистіша жінка серед тих, кого я коли-небудь знав. Мій ангел, моя троянда, моя Богоматір. Не раз я сам собі казав: навіть чорт, побачивши Емілію, помолився б за неї Богу.

На очах у Стефанії виступили сльози.

– Боже! Що ж вона вдіяла з собою! Навіщо вона себе так занапастила?

– Та ось я майже вільний. Але, коли нам йшлося про заручини, я мусив сплатити тронові тридцять тисяч крон кауції. Тобто викупу за переведення в запас. Я потрібної суми не роздобув, ми тільки зітхали гірко, забившись у темний куток, а друзі наші – Нойбауер, Кобилянський, інші приятелі насміхалися з нас, мовляв, перейдіть на вегетаріанські страви і все минеться.

– Розповідають, що вона надзвичайно гарно співала.

– Голос її не передасть жодна арфа. Це музика сфер, райська веселка вічності.

Стефанія просто заридала. Він подумав, чи не образив її, адже і вона співала пречудово. "Добре, нехай вважає, що моє – це для мене більше за все, що є". Поклавши їй руку на плече, він спитав:

– Прочитати вам вірші, присвячені Емілії?

– Так, так… Так, я вас слухаю… – І продовжувала плакати з якимись мало не чоловічими схлипуваннями.

"Вона втратила стать, чекаючи свого принца".

– Будь ласка! Читайте.

– Ці вірші написані по-німецьки. Я прожив п’ятнадцять років у стихії німецької поезії, німецької мови і німецьких команд, які зруйнували в мені почуття волі і відчуття батьківщини. Я усі ці роки тужив сам за собою і за краєм, де мене мати народила. Я нарешті вернувся, але ще не тут. Ви мене розумієте? І я ще не маю тут найменшого доробку, найменшого прихисту. Отже, я прочитаю вам німецького вірша, гаразд?

– Так, прошу вас, читайте, – вона ще плакала, закривши долонями лице.

– Wahrheit treibt ans Licht… – почав було він, та обірвав себе, нервово махнувши рукою, і заходив по світлиці. "Ні, не слід читати вірші німецькою мовою перед всією компанією. Якщо виникла ситуація, що про це буде знати тільки Стефанія Попович, це мені тільки на руку. "Нехай це умре між нами".

– Правди не заховаєш… – наївно повторила по-українськи вчителька, мабуть, подумавши, що це перший рядок строфи.

– Das wore uberstanden, пані Стефо. Так, це вже позаду. Та послухайте:

So sage ich: in meiner Heimath Gauen,

Wo so viel Schnee und Kalte Herzen gibt,

Dort kenne ich die edelste Frauen.

Die ich geehrt, die ich vielleicht – geliebt[140].

Федькович цілком щиро не хотів, щоб його вірші німецькою мовою почув ще хтось, окрім Стефанії Попович (інтуїтивно він уже допевнився, що вчителька знає лише "якісь вершки" про культурне життя "Шипинської землі"; посвячена завдяки Омелянові Поповичу). Та, коли він, наморщивши високе чоло і ставши суцільним болем в обличчі, читав свою посвяту Емілії Марошані, в дверях застигли Губріх і Августак. Губріх зблід, змінився на лиці. Щоб погасити якийсь "бунт душі", він підступив до стола, ледь тремтячою рукою наповнив чарку і, повернувшись до присутніх, ні слова не мовивши, випив. Федьковичеві спала на гадку заувага Ріхарда Вебера: "Навіть найбільш обізнаний і обдарований в мистецьких формах виразу німець схильний до афектації". Недарма Вагнер заповідав: "Я звертаю увагу наших німецьких акторів на "Фауста" Гете як на п’єсу найвищого поетичного звучання, у якій, проте, вони повинні з більшою природністю виконувати кожну роль і виголошувати кожну репліку, якщо взагалі прагнуть донести свою придатність для сценічної діяльності". Вагнер застерігав акторів. А це Губріх, грубувато-неотесаний і приступний, мов оголена протоплазма, німак.

Сходилась і розсідалася – вже значно рідше – решта гостей. Августак наповнював келихи (вже якоюсь брусничкою"), ставив їх перед чоловіками і жінками, мовби вибачаючись: господиня нездужає, син її – теж гість, даруйте на слові. Тарілки перед гостями поправляла Стефанія Попович ("Чи не пошкодую я колись, що так вона мені обридла сьогодні?" – подумав Федькович). Дівиці – Юлія і Павлина – вже всілися обабіч Губріха і Августака. Це перетворювалося в інтимну вечерю, не вистачало лише свічки під голубим скельцем.

– Пане Федькович! – звівся з келихом Губріх. – На Буковині не народиться ні Гете, ні Гейне. Ми свідомі того, що перебуваємо в ендемічній провінції великого Відня – Риму всієї Європи. Сьогодні, не чекаймо "übermorgen", маємо вельми сердечну розкіш святкувати зустріч із поетом Буковини, вихованцем Європи Юрієм Федьковичем. Я хотів би повторити: не чекаймо Миколи на ніколи. Wer viel verspricht, halt selten etwas. Я заледве розмовляю мовою нашого шановного господаря, та ви розумієте, про що йдеться: хто багато обіцяє, той мало дає. Пан Федькович нам нічого не пообіцяв, однак ми чудово розуміємо, яка гарна людина до нас прийшла, маючи тут більше моральних прав, ніж дехто з нас. На Буковині не потрібен ні Гете, ні Гейне. Ми маємо на Буковині Юрія Федьковича, якому не чужі ні своя, ні наші з потомства землі. Вип’ємо, панове, за Федьковича. Сьогодні і в мене, як ви помітили, не повітовий настрій. Сьогодні нас об’єднав пан Федькович як людей великої землі, усього світу, і дай Боже, щоб так тривало завжди, щоб пан Федькович не розгубився у дрібничках, бо…

– Was tun, spricht Zeus?[141] – перебив Губріха Федькович, і всі розсміялися.

– Бо… – насварився пальцем Губріх.

– Kennen Sie warten, Sie bis schwarz werden[142], – докинув поет.

– Ich wolle Vivat ausbringen![143] – Губріх спробував пересилити гамір, та всі один за одним перехиляли келихи, і він штовхнув ліктем Августака, мовляв, тепер ти керуй.

– Панове! – майже закричала Стефанія Попович, беручи Юрія під руку. – Наш вельмишановний поет пообіцяв нам невеличку зустріч зі світом мистецтва.

"От дурне теля!" – Федькович аж зціпив зуби спересердя. Він з малих літ ненавидів примус, навіть у війську всілякими хитрощами і вивертами оберігав себе від принуки.

– Просимо!

– Просимо!.. – Посипалися оплески.

Голос його став глухим, непідвладним, мовби чужим, Федькович машинально провів рукою по струнах кобзи, підвішеної на гачку біля вікна, і щось його наче обпекло. Почав храмово-потужним і категоричним, як молитва, напівшепотом (Ганицький і священики, які сиділи поряд з ним на ослоні, стрепенулися і ніби скам’яніли).

Отут я, брате мій, родився,

Отут дитячий вік згубив.

Тут я і плакав, і молився,

І у могилі схоронив,

Що було в серці до вподоби!

Тут я і сам в студенім гробі

Покладу голову поспать

Та й буду Бога дожидать…

(Кобилянський написав, що редактори "Слова", "корифеї народовства" Романчук і Заревич безбожно спотворили вірш, стилізуючи його під своє огидне "язичіє").

– Пане Федькович! – Стефанія притулилася плечем до його плеча. – Нойбауер показував мені…

"Із кожною з’явою чую ваші гавкоти! А коли я скажу тобі, чоловіче в спідниці, що в житті нині далеко більше трагедій, ніж за всі часи людського існування вмістилося в міфах, легендах і театральних трагедіях, ти заплюєш і мене, і Шекспіра". Ця вчителька вже його так дратувала, що він ледве стримував себе й тільки густо щоразу червонів, коли вона "випускала чергового обскубаного горобця" з-поміж пощерблених кривих зубів.

– Я не наслідую ні Гете, ні тим паче Шевченка, якого знаю знедавна й зоддалека. Часами в мене проривається то Шашкевич, то Залеський… То з Драгомановим правимо політичні теревені на зажнив’ях під Віднем. А подеколи веду колону і шаблею диригую Берліозові марші. Кричу на весь Париж: "Перед вами Бастилія! Піснею чи ножами?" Мені відповідають: "Піснею, але з шаблями, тату!"

– А він таки молодчина! – штовхнув Губріх під бік Августака. – Я ж… У мене око!.. Бери його до себе гувернантом, він із твоїх недоношених зробить геніїв. Хоч… Сам залишиться неотесаним гуцулом. Як ця небога Поповичка. Та, може, я ще видам за нього свою Анну?

"А тут я знову німію, – подумав поет, нахиляючись до вікна, як до шпарини у вільний всесвіт. – На яку мову мені пристати? Я чую тільки гавкоти. Мене лають всілякі доктори і секретарі, лають їхні коханки, яких оплачують за візити до мене, лає моя мати, яка пограбувала батькову молодість і батькові достатки, тепер він без роботи, хворий і хвороби своєї жадає, щоб вийти на пенсію. Лає мене у Яссах Емілія. Ненаситна пожирателька Марошані (у неї, мабуть, статева реакція на вовтузню в Емілиній спальні) віддала дівчину за багатого діда, який наймає дружині бухарестських панків. Чогось діти люблять цих терористок-матерів, цих віроломно темних піраток, що втішаються гріхами зневажених ними і зіпсованих ними дочок… І… синів. Я міг сказати: "Еміліє, ти не годишся мені в жони". Але як тепер запитати: "Еміліє, а що ти зробила з нашою дитиною? Ти сказала, що викинеш дитину. Якщо ти кому-небудь лишила нашу дитину, я зустрінуся з нею навіть у циганському таборі потойбіччя і розкажу, як вона стала сиротою. Я зустрінуся, Еміліє, і з тобою після нашої смерті".

– Ні, – він із посмішкою підняв руку, притлумлюючи ще якусь дурну репліку Стефанії Попович. – Покладу бідну голову спать" – не моє, це редакція Дідицького. Коли на те пішло, я сказав би: "Покладу бідну голою спать". – Не зводячи очей із вчительки, повторив:

Покладу голову поспать

Та й буду Бога дожидать.

– Пробачте, – зітхнула буківецька вчителька. Щось людське в ній усе-таки оживало.

Він промовив тим же храмовим напівшепотом:

– Я вертаюся до свого з чужих стихій. Народ не можна підмінити говіркою. Це чинять мої видавці. У нас нема "Основи", а є "Слово" пана Дідицького. Аби й дещиця. Як у тій пісні:

Ліпші вбогі мої лати,

Ніж чужії шати.

Волю дома бідувати,

Ніж в чужині панувати.

– Нехай триста років триває ваш вік, пане Федькович! – Буківецька вчителька знову поринула в екстаз. – Щоб…

– А чи не пора нам перехилити по чарці та й додому? – прохрипів Губріх. – Ich bin sich überwungen deben[144].

– Це називається – де у старця пантофлі? – Августак, регочучи, налив гостям якоїсь маминої перцівки. Федькович здивовано поправив окуляри на очах. "Чи не від брата Івана? Невже він досі боїться судді Гординського і його сина Юрія, одначе з матір’ю підтримує зв’язок?" – За благодать у цій господі! – підняв келих Августак.

– Многая літа… – вереснула Стефанія Попович.

– Мно-гая, мно-гая лі-та!..

Він вийшов до сторонецьких за браму, без шапки, осяяний тим внутрішнім, вродженим добром, яке завжди було з ним, коли його не шантажували і не травмували. І тримав скрипку в одній руці, а в другій смичок – ніби опирався на гуцульський топірець.

– Ласкою Божою, заходьте. Тісна моя хата на цей світ, даруйте за другий стіл.

Трохи позад нього з хлібом і сіллю на таці стояла Стефанія Попович.

"А це зворушливо, – подумав Федькович. – Я тут чужинець… Може, так і непогано".

Звичайно, пані Марошані не здогадалася б отак стрічати гостей. Хоч у всьому продивляються односутність суперечностей та іпостасей, канібалізм.

– Прошу. Прошу до нашої завхристії. На проскуру і чашу з вином… Прошу, будьте ласкаві.

Гуцулки шпарко чимчикували до хати, щоб зайняти з дітьми більш принагідне місце, гуцули криво й невинно-доброзичливо всміхалися, киваючи кудись назад, ніби лишали там своє зніяковіння іншим, хто запізнився.

"А я не такий же впертий кріпак?"

Недільні сардаки і горботки пахли ще зимою, скринями з нетоплених світлиць, талим снігом з верховин і першою студеною травою з альпійських лук. А чи барвінком? Вмирущістю і радощами життя?

"Моя убогосте віковічна, як же я вас виглядав крізь потемнілі шиби казарм і через чужі пороги!"

Якийсь Дідицький чи Заревич знову звинуватять його в тому, що він краще висловлюється, ніж пише. Він посміхнувся. "Нічого, Стефанія Попович подарувала мені триста літ життя. Досить і цього. Зичу моїм нащадкам в поезії щонайменше Дев’ятої симфонії. Жалоби вам за нами, першими, звитяг вам, за нами, першими, – без секретарів і їхніх коханок, посланих за дурні казенні гроші віддатися і продати! Віддатися і носити секретарських діток, скаржачись, що лишив, покинув, мусила покинути, бо… ген який! Ген якийсь. Ліпше – поліцай. Ліпше з румунським королем протанцювати, ніж чекати, поки доб’ють недобитка… через триста літ. Ліпше віддати дитину циганам, ніж чекати від неї справедливої зневаги за паплюжне материнство… Нехай тут сьогодні прозвучать срібні сурми мого повернення. Мабуть, це егоїстично – сцену бачити, давно замислену. Може. Я нічого не обстоюю і нічого не пропоную. Я вернувся – от і все".

– Керуйте, пане Верховик, – шепнув сусідові. – Зять ваш не прийшов з Бісків?

– А ні. Так мені виглядає, що любаску собі знайшов. І добре. Донька вона, та злидень. Ви її не дуже підпускайте, бо наробить поговору. Вона щебече, як цвіркун у запічку. Гоніть її звідси, бо вже щось недобре чую за нею проти вас. Ви вже ущипнули Юльку?

– І ще не раз ущипну, батьку.

– Ой! – заскреготав щирими зубами старий. – Махніть і викиньте.

– Махну й додому відведу.

– Тільки не промахнись.

– Попівський рід.

– Оксамит завжди блакитний.

– Милі мої скотарі! Я мав більше жінок, ніж тепер маю. І мав кращих жінок.

– То чого ходиш самотою? Бери он цю чорнороту беззубу дівку. Поповичку, вона постоїть за тебе з мушкетом. А… Ти хочеш вродливої, красуні…

– Будьте старостою, керуйте. Колись про це поговоримо, батьку. Я щойно з війська. Ця діва не постоїть за мене навіть з мушкетиком.

– Гай, най буде. Воля твоя, керую. Наливайте. Я застарий, щоб кожному наливати. Своя рука – владика. Прошу. За нашого дорогого господаря і гостя, а може, й нашого заступника – поета Федьковича. Прошу.

"Боже, – подумав Федькович. – Наче не було і нема нікого, окрім нас. Емілія в присутності Нойбауера і Кобилянського була принцесою. А зі мною була тільки самичкою. У чому справа? Ах, розумію, я нижчий за рангом. Злодії прагнуть реабілітації. Дам я цю можливість злодіям. І ґнотикам, і всіляким осадчим моєї колонії, Марчукам, барчукам й іншим. Дам їм потішитися. У мене – ось – народ зібрався. Добрий, нелукавий народ. Ці люди не хотіли б, щоб я уплутався в кубло Дияконів чи Поповичів. А я сповідую якусь містику перевтілень, свідомості люду без прелюдій. Коли взяти направду, то люд той бачить своє звільнення лиш у незалежності гамана. Бельканто звільнення! Подаруй їм усе, і вони все зруйнують. Але я ними дорожу, бо вони моє звільнення. Моє перевтілення. Я вип’ю за тебе, мій люде!"

Гуцули забавлялися аж за північ. Він ходив з кобзою уздовж столів, припрошував їсти і пити, сам сміливо перехиляв чарку, та не п’янів (він не п’янів ніколи). Співали із Стефанією (дуетом згоди). Вона знала жовнірські пісні.

– Ваш коханий у солдатах? – запитав він знишка, коли Верховик закликав гостей до чари.

– Він загинув. В Італії. Він знав вас, пане Федькович. Ви лишилися в резерві, а їх погнали…

– Даруйте, – в нього на очах виступили сльози. – Так, нас тримали в резерві. На ранок виявилося, що вороги помирилися. Але ще стріляли з усіх боків і я дав команду відстрілюватися. Мої солдати палили з рушниць; я, сліпий, три під три – і всі чорти; в мене не загинув жоден солдат, хоч у мене всі були небоєздатні, як в оркестрі, де знищили інструменти. Ми відбили італиків, а назавтра була команда захищати від російського царя Відень. Відень – Рим. Але до Відня нас не пустили. Хто-бо ми? Мала Азія? Ми знову отаборилися в Семигороді, перевивали поранених солдатів, співали і пили… пили до запою. Вереском знемоги і божевілля скрикували поранені, але вони вмирали, смерть виписувалася на їхніх очах і на обличчях.

– Це правда?

– Адже ваш коханий не вернувся з походу. Це правда?

– Тому я така жорстока до всіх. І до вас.

– Мене це мало непокоїть. Жорстокою пам’яттю не здолаєте правди.

– Пане Федьковичу! Візьміть мене за дружину. Ви в мені ніколи не змилите свого кроку.

– Уже змилив, серденько.

– Чому? Як?

– Ми надто скороспішні люди.

"Ще цього бракувало. Ця дівиця починає мене нервувати. Ця мавпяча щелепа. Чого їй треба! Добрі обзорини влаштувала мені матуся. Із самого порога медовий місяць".

– Ви розсердилися на мене? Онде люди поглядають зчудовано. Співайте.

– Переночуєте у Верховика. Якби ваш коханий служив у моєму загоні, я не дав би йому вмерти. І ви зі мною не пропадете. Довкола темно…

– Боженьку, як блискуче імпровізує Нойбауер! Федькович торкнув пальцем струни.

– А мій Сізіф, пані Стефо, втомився. Ховатись, правда, не можу. Послухайте.

Як день – то й сонце, як ніч – то й зорі,

Але просвітку не маю в горі.

Є лиш зітхання. Дитина плаче,

І ворон в скелях тужливо кряче,

І тільки смерті мені бажають,

І вмру я скоро, не знавши долі,

Як блазень в скерцо.

Кудись спішу, мій світе чорний,

Для кого вмерти? І де тепер ти?

– Ой, як мило! – Стефанія погладила його руку. – Ні, Сізіф не стомився. Куди Нойбауеру! "Я не знайду тобі зжору і скону…" Знаєте що, Юре? Коли жінка каже "зроблю", то вона вже зробила. Я вас люблю, давно полюбила. І лишуся вашою чистою дружиною, така вже я. Клянусь усім святим, Федьковичу.

– І все-таки Сізіф втомився, Стефо.

– Подивіться на себе в дзеркало.

– Є дзеркало душі…

Та буду, буду ще трохи жити

І жито з манів буду ростити.

Хоч вмер давно вже, біля Розтоків.

Для чого літа ті? Триста років!

І знов довкола лукаві, й вправні,

Й беззубі, й зубаті, й чорнороті,

Досить спіралей, Переяславни,

Я жив із вами тільки в чорноті.

– Теж Емілії?

– Емілії теж.

– Вона вас дуже глибоко поранила.

– Я ж досі її не можу забути. І здається мені, що жодна жінка мене не врятує.

– А ви ризикніть. Вам не подобається Юліка Дияконович?

– Ні, – відказав він і додав напівжартома: – Та, може, я пристану на вашу пораду.

– Європа не перестала бути Європою. Ризикніть. Але не сватайте.

– Щось ми з вами зафліртували, Стефо. Онде гості збираються. Я з Верховиком домовлюся, щоб ви мали де переночувати, а з Юлею помиємо тарілочки.

– Так, так. Так… "Дивна дівиця".

Юлія сама в сінях припала до його грудей. Розпашілася, дихала схлипом.

– Почекай трішки, нехай гості розійдуться.

– Відправте вже цю Стефанію. І Меланію відішліть. Я без них справлюся.

Він поцілував її в пухкі й спраглі вуста.

– Юліко, – затримав її руку в своїй. – У тебе вже були хлопці?

– А яка гуцулка ходила б так довго? Хіба що заручена.

– Я сказав твоїй мамі, що відвезу тебе до Сергіїв. Але вже не пущу.

– Не пускайте. – Тепер вона пошукала його губи під вусами.

"І вір жінкам…"

– Зніміть цю шаблю! І прощайтеся чимшвидше. Вони всядуться за третій стіл. Ви їх не нагодуєте. Вони ще з позаторішньою бринзею в спитку.

– У тебе гострий язичок.

– Зате м’яка в натурі.

– Йди мити тарілки, бо заведу до волів.

– Я стала жінкою на горищі.

– Там холодно. Іди, не баламуть.

Може, це було одкровення? Може, це була мить народження. Чи воскресіння? В усякому разі, він про це ніколи не згадував. Та, коли всі розійшлися, він накинув на двері защіпку і любив її у куточку шалено, довго. Вона вже й знемогла, і вже світанок попросився у вікна, і був то теплий, пахучий світанок.

– Ви не попросите моєї руки після цього?

– А ти хотіла б?

– Ні, я Крилатому дала слово.

– Ти як жінка гарна.

– Дякую. І ви як чоловік гарний.

– Може, тебе все-таки відвезти до Сергіїв сьогодні? Вона засміялася.

– Уже день, Юре. Це вже завтра. Я пройдуся пішки, бо це завтра не твоє, а моє. Я там все зробила, твоя матуся втратила дуже ретельну невістку, але вона запізнилася. Як і ти.

– Ти мене більше не хочеш знати?

– Ні. Нехай це забудеться. Я спокійно вийду собі заміж. Добре?

– А мені чогось боляче.

– Хіба я тебе не кохала, Юре? З Крилатим моя матуся вже вінчалась. Я піду, не треба мене проводжати. Сама піду. Не посмій свататись, бо це буде смішно. Для тебе. Прощай, Юре. Так сталося, видно, так мусило бути. Я іду як вдовиця від тебе. Але не шкодуй, ти нічого не втратив.

– І не здобув… І в глиб віків кануть непорочні зачаття. Він кілька днів тому взявся перекладати Шекспірового "Гамлета" й аж сам здивувався з того, яке насичене повітря точністю Шекспірового слова. У повітрі витає невмирущість! Аж проймає жах!

"Іди собі, жінко. Ти сказала, що я нічого не втратив. І не стратив, ти з хлопчаками проспала свою невинність на горищах".

Допоміг їй зодягтися, зачинив за нею двері. Окуляри наче всклилися в очі. "Кафедра трибуналу!" Куди я прийшов? За що мене нищити, винуватити в облогах безплідних? Соколінь моя з неспитою невдачею, з дебрів, з нетрищ й нищоти! Чого я тут вартий і що я тут значу? Я тут не зможу правду знайти. Я ніби фільтр непорозуміння. Нацькували вперед і навпаки. Чи дали трутнів в утробу солдату? Сам себе чогось не бачу.

5 квітня 1863 року

А дні ідуть,

Як в полі лють,

Коли зима в зимі настала.

Молодиці безцеремонно розглядали його зусібіч, як вийшов до Путилівки, й ніби минувся тиждень без суботи та неділі, сиділи на лавах під плотами і хрестами, щось гомоніли, мружились від першого сонця і з прихованою хіттю покриток щось обмислювали та обмивали одна одній кісточки.

Зайшла невдовзі Стефанія на кілька хвилин.

– Ну й що?

– Все так, як ти хотіла.

– Пухка, рожева дівчина… Легка на підйом… Все інше забобони.

Федькович холодно посміхнувся.

– Не вхопив фортуну за хвіст.

Вона мовила благодушно, хоч він очікував зловтіхи:

– Але було?

– Шаблю мусив зняти з пояса.

Стефанія посміхнулась якось бездумно, ніби з ложа відсутнього болю.

– Ви спокутували давно. Ви – як розповніла ріка… Це не гріх. У неї примха, а у вас потреба. Вам нема чого соромитись.

Він з огидою обдивився навкруги (стояли біля криниці).

– Коли я бачу, що люди помиляються щодо мене в своїх думках, я просто мовчу.

– Якийсь ви шпакуватий в цьому офіцерському мундирі.

Бона вередливо висмикнула руку з його руки, але й оком не повела.

– Давайте не будемо крутити точило гніву. Рай до вигнання Адама і Єви, може, й не існував. Треба хоч трохи доглядати свої сади і ні від чого не відрікатися тричі. Але не подумайте цю дівку сватати.

– Ваша правда. Я в цьому пересвідчився.

– Я вдячна вам і за те, що ви усвідомлюєте свою кривду.

– Кривда майже на всіх одна. Вона не дуже міняється від людини до людини. Це як непереступний поріг, і падає це на людину, як каїнова печать.

– Ми все-таки трохи озлоблені на самих себе, Юре. І я не хотіла б бути жорстокою, і по вас не бачу, але ми злі. Прощайте. Може, колись ще стрінемося? На жаль, не в Емілії.

– І гнів, і туга, і жаль – аномалії.

– Хіба вам, Юре, казати, що в основі всіх людських принципів закладене насильство? Я не хочу вам більше заважати, з усіх боків воронячі очі, а цієї ночі я не була попівною.

– Так, Стефо. Сам голий, та сорочка за пазухою. І ще не раз купимо хрону до лимону.

– Але довго не жартуйте з колесами.

– Від тещі до нетечі, а від нетечі до тещі.

– Будьте, мій голубе. Ви таки озлоблений чогось. Не те нараяла. Але прошу вас: пишіть. Не запропастіться в цих вершах.

– Постараюся, сестричко. Щасливо вам. Вони поцілувалися на прощання, як рідні.

Село готувалося до найбільшої за всю свою історію оказії: мав приїхати на відправу єпископ Гакман (щоправда, дати ще не визначили). Матуся, звичайно, єпископа не посміють просити в гості, але Федьковичеві кортіло побачити ту цяцю та й усю церемонію – де ще надивишся на всі ті барвисті гуцульські шати, непідробні, рукодільці, щирі узором, як не на храмах та всіляких відправах? Його на люд ніколи не гнала жадоба видовищ: сліз, зітхань, зойків, скарг, протестів; він просто любив люд, любив простежити підпілля його духу, а не якесь інкубаційне народження нації.

– Так, інкубаційне.

Колись Маковей, підпорядковуючи під загальник Федьковичеві симпатії, напише: "Для будь-чого нема причини брати йому на карб". Він любив як людина і шукав пригод. Коли гуцулів примушували палити посіви, щоб прив’язати їх до роботи в лісі, – це не було трагедією? По горах навперейми бігли хвилі споловшого жита, а ті, хто посіяв зерно в мілку гірську ріллю, обливаючись сльозами, ходили від гонів до гонів зі смоляними скіпами. Того й писав трохи раніш: "Стільки болів, стільки нуждувань, стільки втрат пережило моє серце, що більше не гріє… Уже обмотується павутинням, мов шовковник, починаючи вічну стужу". В житті Федькович бачив тільки трагедію. Кажуть, що любов – це визнання рівносущого. Усе, що поет любив на той убогий час, було йому під лад. Усе, що він не терпів, що на видь не смів брати, стало його слізьми. "Я лиш в простім стані щасливим бути можу. Бо лиш в простім стані добре серце, гонор, поезію знайти можна. А де ще? Зрідка або й ніколи". І він хиливсь до простого, знедоленого люду, як розжалоблена дитина до матері, і був за це битий… І у війську, і на волі. (Та чи була то воля?!)

У Сторонець мав приїхати якийсь церковний верховник, віхоть престолу, якийсь Гакман. Уже розійшлася чутка, що його заходами розпочинають будівництво резиденції, називають митрополичою, хоч єпископ ще ходить в ризі єпископа, що засновують університет в Чернівцях. Довколишні попи, попаді і попівни перебирали в скринях оксамитові сукні і замовляли у Вижниці всілякий крам. "Я тебе, сину, лиш на висоту бгаю, – упрохувала Дашкевичка, щойно він ступив на кухню. – Підеш на посвяту? Станем собі десь аж біля воріт церковних, але щоб тебе там бачили". Він сказав, що піде. Піде прийняти причастя і перехреститися по-православному. І Юлію Дияконович побачити…

Дашкевичка прикусила губу. Мабуть, вона про щось здогадувалась, її вузьке й безкровне обличчя стало чужим, аж мертвим.

– Чия влада, того й релігія, – любив повторювати покійний Дашкевич. Гакман – німець, ти їх ненавидиш, але досконала людина не може виникати з недосконалої думки. Гакман дуже багато робить для Буковини.

– Лиха радість, по якій смуток ходить. Аж цей німець щось нам збудує. Але я проти нічого не маю. Нехай собі йде отець навпростець, може, нескоро вернеться…

Після цієї перемовки між ними вже не могло бути взаєморозуміння, хоч він мало не оплакував кожну невдячну відповідь матері. Дух життя, добра і зла, гріха й очищення вона тримала десь у підсвідомості, а зовні в неї панував культ матеріальної вигоди і обряд споживання. Юрій почав дратувати її навіть своїм існуванням, вона себе переконала, що він ні на що не сподобиться, а ті вірші, які "писав для голиків", не вселяли їй жодних надій. У його присутності вона майже не зводилася з ліжка, та він кілька разів заставав її в світлиці, коли відсахувалась від його паперів. Вона вивчала все, що виходило з-під його пера, злобливо перекидала все, рилася в листах, дещо навіки пропадало з хати. Це було щось хворобливе, вона з жорстокістю привласнювала собі право на нього і на його незалежність, та він уже найнявся до Губріха й Августака навчати їхніх дітей мов, обидва просили його столуватися в них, та й були в нього свої гроші, він від матері нічого не вимагав. Деколи Меланія приходила зварити борщу й мамалиґи чи обпатрати курку, білизну сам прав у Путилівці і сам гладив праскою у комірці. Можеш не давати, жінко, перцю мед закусити.

А дні ідуть.

Як в полі лють,

Коли зима в зимі настала…

Осідлавши Гнідого, Федькович перекинув через плече тайстру, а за плече рушницю. Ще Реткель спротивив йому полювання кривавими наїздами в діброви Молдавії. Рушницю узяв тільки для форми. Одразу ж за брамою кінь рушив скоком, аж морозець перехоплював подих. Але вже весніло, в поточині брунькувалася стелючка, викидала ніжну брость непоказна карпатська берізка.

"Який же милий легіт волі! Геть і від матусі, попівської властительки, що керує всім ворожбитством повіту та й маєтками, де я ніким не був, ніким не став. Так вона і Гор-динському заявила: "Ніким не був, ніким не став". А Гординський передав так Реткелю і братові Івану. І мені зі всіх боків почали дорікати, що створюю якісь вигадки про свої бідування. Та нарешті я вільний і постараюся не бити поклони. Коли вам ще закортить щось взяти "на карб моєї лихої долі", то побалакайте самі з цими ворожбитами і шахраями. Правда, очі в мене зовсім нікудишні, та олівець бачу водити. Це не стріляти в натовп, що бунтує проти трону та й теж уміє частувати кулею".

Він проїхав Сергії і, взявши Гнідого за вуздечку, повів засніженим вагашем на Шудринський перевал. Показалися сідловини Плешти і Тисницької, а ще через якийсь час вершина Красного Долу, а внизу гірські потоки в обхід стрімчаків, і запетляла дорога на Шепіт.

"Шипинська земля!" Звідси невеличкі жилочки природи – потічки Петрівець, Брусничка, Звариш – починають свій біг до далекого Дунаю. Звідси "у незапам’ятті тривала" Руська земля до морів, за Карпати і Балкани через Перкалабу, Черни, Шепіт то на Шудринський, то на Німчицький перевал, то на Чикільський хребет, то Берегометською долиною під мальовничим Стіжком, та все те уздовж Черемошу – Пруту – Серету, бо так природа розселяла людей, які не корилися навалам, прагнули жити, будували сторожинці й кам’яні та витісняли їх через вижниці і виженки, прокляте каміння – до Яровиці, на Ра-ковські хребти і далі.

"Ось моя земля. Я тут бачу півсвіту, хоч день похмурий, ще по-гірському зимовий. Ось бачу у Шипинцях церкву Різдва з моєї висоти, церкву Різдва у Дзвинячі, де дзвони дзвонили як удень, так вночі, як взимі, так уліті, сповіщаючи то про Чингісхана, то про Батия. Онде і церква Різдва у Байраках, церква Різдва у Великосіллі, але я безбожним став, бо бачу лиш цю історію. Різдво без Різдва, кріпацтво без сорок восьмого і дев’ятого року, і нема тут, Боже, жодного місця, позбавленого "твоєї ласки". Рішення твої – суть закон… І ти спочиваєш у палаці, маючи мільйони вух, і нічого не чуєш. Не твори більш нічого, бо каміння носиш".

Усі ті дні, відколи удома, Федькович жив якимись сполохами і спалахами, то мовби в напівсні, між Мітрою та Осірісом, то прокидався в ньому демон бурі, то тільки Юр зі Стороння. Він то ненавидів небожителів усіх народів, то вертався до своїх первісних і темних пращурів, які розставляли на своїх кордонах незугарних бабів, даючи зрозуміти поганам, що ці незугарні камінні жінки народили воїв у кольчугах.

"Чиста біда, – подумав він сам про себе. – Або якби вже замкнути навіки очі, або якби що-небудь траплялося. Де тут життя, крім пам’яток давнини? Мені хочеться якоїсь всесвітньої круговерті, а не приїзду Гакмана".

Він іронізував сам з себе і втихомирював себе, ведучи на поводі слухняного і справного на гірських стежках Гнідого, і відчував то безмірну самоту, то присутність якихось не зовсім збагненних світів, причетність до них і обумовленість усього. "А може, – подумав він, – коїться таке зі мною через усі ті витівки-витребеньки Гординських та Дашкевичів? Ні ті, ні ті мене не впізнають. Вони й не хочуть мене знати, бо мене мовби підкинули їм на їхню недолугу та сувору судами старість. – Несподівано: – Я так мріяв привезти сюди Емілію!" Згадав її листа: "Коли часом у далеких сторонах усміхнеться до Вас небо полудня, зверніть свої очі на холодну північ і нагадайте собі хоч на хвилину мене, що Вам була і навіки буду правдивою…" Жарти долі! Після недовгого перебування в Чернівцях полк зняли на Семигород, і він не мав часу попрощатися з Емілією. В дорозі наздогнав його лист її матері, проте в листі була й записка від Емілії: "Я доконче Вам, високоповажаний пане і приятелю, хочу власноручно написати: моє Вам найсердечшше вітання, і з глибини мого серця дякую Вам за ласкаву пам’ять, яка завдає мені жалю, що Вас тут нема; але свідомість того, що Ви, моя правдо, недалеко, а мені дуже трудно, звертаюся до ласки Ваших споминів. Я ручаюся, що залишуся Вам з найбільшою повагою і приязню". Проклинаючи мить і годину, яка не дозволила йому побачитись з Емілією перед від’їздом, він на звороті якогось військового розпорядження написав:

Wo die (-ss?) Blumen ich gefunden,

Zie (-as, – ss) die Ruhe ich zurück.

Потім ще щось було переплутано, перекреслено, змінено для мелодики, одначе суть отих двох рядочків не та, що з’явилася у поетичній сторінці, поданій Дідицьким. Їхній істинний смисл такий: "Де ще квітку не знайшов я, спокій з піснею вернув". А в Дідицького все визирнуло з прірви: "Я не винен, твоя доля не винна, що в мені ти серце остуджене". Емілія зрозуміла, що він повернув собі спокій, бо все, що між ними було, стало "сухим мохом". Звідкіля взявся мох замість квітів? Рука Дідицького. Квіти йому замінили мохом! Емілія виписала собі з публікації ті два рядки, мовби отримала їх у відповідь на свого листа до Федьковича. Розгніваний брат старої Марошані облаяв поета "простим Федьком", після чого між ним та Емілією намітився розрив. Намагаючись не показати свого засмучення, Федькович написав до Кобилянського: "Я нарешті однаково радий і доброму, і злому", хоч насправді це були невимовні сльози. Але після поетової смерті про це скажуть: де з кохання не може бути користі, там мовиться про вічну вірність…

Його притлумив біль, і він сходив з гір уже не Юром, не революціонером, який, мов Лютер, "розбратав брехні" про тих, кому треба вірити чи не вірити. Він вернувся до того самого болю його ще дитинських утрат, який пробував розвіяти Кобилянський, вселяючи в його душу певність таланту. А Боже! Хіба талант конче повинен іти поряд з особистими втратами і болем? Але і за крихітки болю в поезії ухопився Дідицький, спрямовуючи його до трагедії. "Істинно поетичний талант, – написав Дідицький Кобилянському, підкреслюючи нерозлучність модного романтичного болю і таланту. – Вмістимо Федьковича в "Слові", та не надсилайте його поезії в латинській транскрипції. Як він пише насправді? Латинкою чи кирилицею? Добре, що в тому часі Кобилянський виїхав до Німеччини. Припинилися Федьковичеві публікації і… фабрикації редакторів, які могли б йому і пошкодити ще більше, ніж пошкодили. Та й саме життя не давало йому сісти за перо. Тоді, в шістдесятому, вбили його товариша Зубана. Убили п’яні офіцери в садистській жадобі бачити людську кров. Даремно Стефанія Попович гадає, що її коханого закололи в Італії… Утопився Федьковичів денщик Уріка з Молдови. Гнобила його самота. Сонні мари. Він написав Кобилянському: "На темній дорозі лиш ти мені заяснів".

… Від краю до краю непорушно стояли порвані часами і лютими нечасами карпатські верхи. "Не жаль мені цього світу, милий друже. Усе, що я любив і що мене любило, перед Богом спочиває, лиш я ось в самоті блукаю без притулку, як билина…" Знову лебедина пісня?

Але ж яке життя просте! Вийде якийсь придурень із хащоби, вб’є, не послухавши "лебединої"…

Він зійшов з хребта, якогось селятинського стрів, той так і назвався – селятинський.

– На" ський". Куди так поспішаєте… з жінкою у сідлі?

– Там якісь посвяти будуть.

"О мій темний краю! Посвяти все йдуть і йдуть…"

– А хто ви? – запитав несподіваний для цих околиць прочанин.

– Я людина з верхів і долин. Просто кінь мій…

– Підкову згубив? – Гуцул співчутливо похитав головою.

– До коваля би. Хоч би зліз із цього хребта. То куди ви? На причастя? – Федькович окинув поглядом молодицю, завважив бісики в очах.

– Святу церкву в Сторонці будуть поминати.

– І нову закладуть?

– Місце не святе без церкви, посвятять, бо негоже на дикому ставити. Кажуть, що назовуть Різдвом. Ще одну церкву Різдва закладають.

– Чогось я вже не розумію.

– Пане, церкви будуть завжди, а відправи від свят до свят.

– Я зійшов з небес, і мене оскаржили люди. Я прийшов з казарми. І днесь мені ваші турботи і згуби.

– А ви, мабуть, Федькович, поет. Чули про ваше всяке. Життя нікого не мине…

"Не хочу чути в цім лісі ні правд, ні неправд. У лісі чути голос солов’їхи та ще синиці. Співайте людські пісні своїм стоязиччям і вмирайте, умерщвляйте дітей, я німий Юр із безгоміння гірницького. А може, й не живу? Вмер то вмер. Ходіть своїми дорогами стоязичними. Я вмер. Що цей селятинський недотепа хотів сказати своїм "життя не мине…"? Я дуже хотів жити. Хотів привезти сюди, в гори, Емілію, щоб тут продовжити рід і життя, а може, й історію Шипинської землі. І дала ти мені, Еміліє, ще муку страждань зі своїх немирищ і немрищ, на смерть споминам і спокуту".

І він, і гуцул селятинський з конем на гаптованій вуздечці й дружиною в сідлі сходили з верхів повільною ступою, і гуцул ні з сього ні з того, наче Федькович завинив йому у млявій ході через якусь підкову, сплюнув і промовив:

– Якийсь день сьогодні – ніби не день.

– Правда. Ніби не день. Ніби народився без свідків. А звідки ви мене знаєте? Та й вас я десь бачив.

– На службі. – Гуцул ішов у накинутому наопаш кожусі. Відкинувши полу, підняв культю руки. – Італія… А служив я недалеко від вас, чув, як вас святкували, що вістовий втопився через ваше нелюдське поводження.

– А ви в це вірили?

– Ні. Мені розповідали ваші жовніри, що ви дуже чуйний чоловік. То офіцерня пустила буйду, бо вас любили всі солдати.

– Ось як важко розминутися з минулим. Хіба я сподівався, що і в цій пустелі мені нагадають ту неприємність?

– Минуле завсіди з нами, пане Федькович.

– Так, добродію, я вас не виню ні в чому. Пенсію вам дали?

– Чорта лисого. Не можу добитися. Вже й Августак, і Губріх писали до Відня, і від консисторії просили. Корову продав на листи, а вони навіть відповісти не спромоглись. В народі кажуть, що навіть смереки балакають, а ті праведники мовчать.

– Знаю, які вони мляві на виплату.

– Таж законно належиться.

– Зайдіть як-небудь до мене, ще я їм спробую написати. За такі речі я грошей не беру, ні віддарунків. – Увійшли в Сергії. – То завітайте. – Я тут поверну до знайомих, попитаю коваля.

– Прийду, дорогенький пане. Нехай вас Господь нам береже. Нехай Пречиста ласкою опікає.

Федькович припнув коня до заворітниці й окинув прицінливим зором Юльчину гаразду. "Ці попи пускають кинуті їм "на Боже" гроші з вітром. Тут потрібен не вчитель, а господар".

Мабуть, Крилатий не приїжджав сюди конем або й в сідлі не вмів сидіти, бо Юлька вибігла до воріт.

– Це ви? – здивувалась.

– Якщо ти відмовилася вийти за мене заміж, то не можна й на обійстя ступити?

– Чого ж, прошу… – Вона відчинила трухляву хвіртку і дебело бухнулась йому на груди.

"Видно, цій дівці таке ж природне діло спати з хлопцями, як їсти й пити. Схоже, що вона цього скуштувала ще семирічною".

У нього теж було дитинство, і він знав, які ці дівчатка безсоромні й похітливі, їм завжди що-небудь сниться перед тим, як шукати гріха. А ще фальшиво приборкувані попівни. Вони навіть своїх матерів-самодурок за те люблять, що всілякими натяками і заборонами попускають "до… винності". Ця сита і пещена порода думає тільки про те, як би насититися "перед царством небесним". Декоратори непорочного зачаття!

Він скинувся, як випатрана риба (любив так Кобилянський глумитися з його нервовості, та він був тоді аж занадто спокійний).

– На горищі ще холодно, Юличко?

– Стужа, мій пане. Я сплю тепер в перинах.

– Де тут коваль мешкає?

– Це батько Крилатого, пане Федьковичу. Невже ви туди підете?

– Мій кінь пошкодив ногу.

– Щось дуже маленька мірка.

– Гаразд, потюпачили з Гнідим додому. Поголодуємо, як після свят, бо на чужому язику чогось доброго не втримаєш, а свого в чужу шийку не вбереш.

"І всі прагнуть, щоб засумнівався я в собі. Знищити людину – знищити й світ. Нема тебе, Федьковиче, в цю днину. Ти вмер і живеш. А може, не було днини? Та розвихри на лисині буйне волосся, зупинись на півдорозі чи в Путилі. Галілей і на сонці бачив плями. Той солдат тобі мовив слово на завдаток, і ти – йому. Я тут не звікую, не дозволять. Всі доброхітно до мене йдуть, я розчаровую їх, й на самоті, на смітті і я, і вони так само умруть".

20 квітня 1863 року

"Щось я опинився між тим і тим краєм безодні. Дитя тут не народжу, та музика, може, й буде. Щось мене ніхто вже не виживає. Нехай розбереться час, а люди – згодом".

Він кепсько почувався. Кололо в грудях, гнітила безперервна втома. І мати злягла не на жарт. Він приходив додому аж в присмерки і до світанку щезав, набравши в кишені олівців і паперу. До полудня просиджував в ізворах, думкуючи та списуючи то життя своє зганьблене, то чуже – не краще. Він на папері скаржився, але не хотів ставати ясновидцем темряви. Як реліквію дитинства носив із собою сопілку, що подарувала сестра Катерина. Збрехав Гординський, що він боявся сухот. Він пив ту саму воду, що пила сестра, їв її ложкою і молився щовечора, щоб захворіти, а сестра щоб не вмерла. Але Катерина вмерла після його втечі з дому, а втік він через те, що дуже жалів маму, яку покинув Гординський. Вдома Гординський видивлявся лиш те, що погано в Бога лежить, і найжорстокішими, найнепрощеннішими словами зганьблював пожертви, які дав Сторонцеві, як храпливому засланню долі. Юрій з семи літ писав вірші під верескливі буйнощі вітця й не менш верескливі материнські "уповання". Це було якесь божевілля двох родин, двох "крівців", яка жодну родину не спасла. Жодну родину. І він у сім літ вирішив, що втече від них, але пішов аж в чотирнадцять. І не до брата. Молдова була чужою, незнаною країною; ті депресивні і психозні родини, які випоминали одна одній за дане, взяте, вкрадене, зграбоване, пронищене, знищене, прогаяне і пропите, йому обридли. Він не міг очиститися від їхніх зойків, гикання і вересків. Він мусив утекти і втік. І не втратив. І не осягнув. Покинув розбещеність розуму і волі. І лиш такі, з культями, як той селятинськии гуцул, були до пригоди і бесіди.

Коли проти Дашкевички і Гординського ополчилося село, яке шанувало тільки волів і всяку безрогу скотину, а не людей, він відкраяв шматок мамалиґи і подався через гори в Молдову.

"Боже, яке дитинство моє тяжке вийшло! Але про це не треба ні говорити, ні згадувати. Щоб інші діти такого не звідали й не знали".

– Можна би й ще раз: не мої діти, не мої іменини. Людина, мабуть, не міра розвою, а міра занепаду. Вона спогадує власну смерть і власну смертність. Яка тут мораль чи розвідка істини? Нема. Щось було, та нема. Весь світ досконалий і гарний, крім людей.

– І так несправедливо. Або читай Шекспіра, або імпровізуй – від фінебр до скерцо. Ти не осягнув, ти втратив. Навіщо цей діалог?

Мабуть, я ще й космосом трохи займуся. Стільки прикроти в самообмані! Люди прагнуть війни через двадцять літ після війни. Видно, я не захочу з бунту проти людства встати.

"Мої гори! Я з вами розмовляв? Чи вгадав ваші чорні думи? Чи почув смеречини голос? Ні, то був я. В пустелі, самий".

Багатьом стежку позначив з родинних плям і плям, нажитих для родин; скрізь мірою тверезою правили, а він собі трохи лицедіяв, бо був хворий. Гуцули від Вижниці до Селятина вважали його за "переодітого пана"; пани розуміли його вищість над ними в помислах і світобаченні, та не розуміли його прагнення приземлитися до простолюду; родичі з жалем визнали, що він невдаха; друзів забрав світ; сп’яніння від волі і бунт душі через невміння і неможливість використати волю для якогось історичного руху; втрата Емілії; оте перехрещення, та легкодоступна насолода жінкою, яку відкрила перед ним Юлія Дияконович; той легкий і невимушений плин поезії, що не покидав його ні вдень, ні вночі; і загрозливе поколювання в грудях, і передсмертні стогони матері, і батькове конання, і занепад господарства, і непевність у пенсії за невидющі очі; і загнана бісмарківськими батогами в загорожі рабської покори Європа; і пошесні самовбивства поетів; і невідворотна стихія мислі на німецький лад; і вимирання гуцульського щепу від сухот; і неспростовна самота як вічна бочка самопокарання – усе переростало в недугу волі та душі, у хворобу хронічну, невиліковану, незбагненну, як потойбічне існування. На подвірці некований Гнідий рвав повід, косячи око на двері, за якими ніби провалився господар; про щось шепотілися слуги й пиячили, розносячи за горілку реманент; Меланії скаржилася мама; левадку обходили сусіди; довкола все аж смерділо недовір’ям, фальшю і зрадою; не було правди ні в Біблії (ліпше пошукати кісточку в вишні), ні в часописах, ні в словах. Він написав собі як наказ: "Мистецтво вимагає ходу, як гра. Коли поет не вміє його знайти, то лиш проголошує ідею для запиленої полиці. Мистецтво – вічний розум". Приколов аркуш на стіні, проте якісь княгині прірв і далі брали його в танок й закручували у вихрі шаленства до потемніння в очах. Він став утікати до Верховика. Гуцули "вели" мотуззя для посторонків, покурюючи та щось наспівуючи. Він пригравав на кобзі, співав тужливих "жовнірських" і запивав сливовицею за власні, виплачені троном.

Мабуть, він занадто жалівся у тих щирих жовнірських жалях. Та він інших жалів. "Ми щойно з мертвих і скуштували на землі тільки сіль".

Через такі репліки виникало й досить сміхоти, бо прості люди жорстоко заробляли на прожиток і цупкіше, ніж він, трималися життя. Він думав не раз: "Не смітив нікому, а стріли – в моє лице. І естафетна пошта трембіт сурмить мені про чужину на рідній землі. Та поїмо ще смажених шпаків наперекір долі і повсихають гілляки, на яких почепимо попівські спідниці. Що ж? Дитина з чужої землі і крові може стати лише злодієм. Ці мої гарні гуцули бояться мене, бо моя любов до них беззахисна і не знає меж".

Утішала його весна. Сипалися іскристі конуси сонця крізь темно-зелені могутні смереки. Він добирався на Бісків камінь, бо колись, ще малим, чув легенду, що там є грот, який веде до Молдови. Жахливо стомлювався, Дашкевичка сказала, що коней ось-ось впряжуть у роботу, нема чого їх морити на непролаззях. Отож ходив пішачка, і піднімала його з якої-небудь плитки, де спочивав і щось описував, тільки мокра прохолода. Знову кривими поточинами вертався до своїх безликих родичів і їхніх наймитів. Усі викликали в нього лише неприязнь – і вдаваною сумирністю, і нещирістю, і нахабним крадійством: мовляв, який з тебе господар, коли крадемо, а ти не бачиш, не вмієш показати п’ястук?

Поет не вмів показати п’ястука? Він і брехні не вмів розуміти. Його могли позаочі ганьбити, він те знав, але мусив мовчати. Бо що було чинити? Віддати наймитів у солдати? Ні, він на це б не зважився. Нехай порояться рої без пристанища, він уже побував у бувальцях, якусь загородь собі складе проти зелених мух. Нехай фальшують далі, прикидаються. Лист Кобилянському: "На пенсію ще не вийшов, бо знаю, який гіркий то хліб. Я тільки жадаю свободи, мій брате; пастухом стану, аби мене ніхто не знав".

Хто ж іще, як не Гординський, спрямував його стежкою плутаної долі? Тепер прозвав його безвродою калікою придомку. І не явна сволота, і не кара Божа. Старого кліщило в животі, одначе син не зміг йому допомогти, хоч Гординський, можливо, сам, ще голячись тремтячою рукою, бачив риси смерті на лиці.

"Його би кайданувати, забити в колоди раба без права на виправдання і обмову. Бо із собою, підлість, не змирився, сам себе так і не зумів здихатися в лядській зарозумілості, того йому все трибом пішло. Тепер став гувернантом кадрової смерті лишився, як місяць над могилами, як злочинець і непокараний злочин у дорозі до інших нещасть. Свідомість його вже в міражі малинових дзвонів, в дорозі на Мітрідат, а я на Бісковому камені стою, тут спочиває мій застрелений брат в патронажі контролю. І не видніє мені з каменя світ, і вітер ущух, як спогад про літо, де не було ще ні свят, ні дат.

Я ні тут, ні там.

Мені за людськими очима краще".

Гуцули трелювали з гір смереки. Чути було поцюкування сокир і скиргіння пилок, з важким зітханням дерева падали додолу, і на поораних зрубах їх просто пускали на дно ущелин, ледь очистивши від гілляччя, щоб не ушкоджувалося ще живе тіло на виступах скель. Лісоруби грімко перемовлялися десь у диких смарагдових нетрях. Федькович прислухався до цих, давно вже рідних, вигуків і думав: не заздрю вам, браття… драв з вас дука, драв баша, драв владика, драв пан, драв піп, драв дяк, драв дячий. Гай-гай, мої орли-соколи… Тлумлять вас усілякі яструби-перепроданці, нема вам куди подітися, бо що головою в мур, що в мур головою. Та й радять ще: ви мовчіть, а ми будемо потакувати. І сповідуйте, рідні, трагедію вірності престолові з Відня, бо вам до любої Оришки – на край світу пішки.

По той бік Черемошу діялося те саме. Минулого року Федькович їздив на весілля до Семена Нарівняка в Новосілку Костюкову під Заліщиками. Сердега Нарівняк прослужив простим солдатом дванадцять років, вирішив створити сім’ю, та чинили йому взяти шлюб такі перешкоди, хоч до цісаря звертайся. Федькович добився такого дозволу, був на весіллі за батька, галичани теж пишно зодягаються і вміють забавитися гостинно, але ніщо не переконало Федьковичеве серце, що Нарівняк заживе в гараздах. Треба написати Семенові листа, аби приїхав до Сторонця, нехай подихає біля нього горами та відпочине від своїх несправджених сподівань.

Правда, Галичина більше звертає очі на Росію-Русь. Коли 1860 року він фантазував з Антоном Кобилянським про видання часопису "Вечорниці", Кобилянський пояснював, що галичани вбачають у єднанні з Росією більше основ для існування, ніж під Польщею чи Австрійською імперією, яка розвалюється від власної жорстокості й безперервних війн… "Росія, – сказав Антон, – не програвала війн в остаточному рахунку, бо це селянська країна. Росію завжди рятували народні ополчення і хліб у людських коморах". Федькович відповів, що й Габсбурги розраховували на хліб кріпака й брали його до рушниці, незважаючи на те, що були в нього мала дитина і хвора мати. Поет ще не позбувся впливу Ернста Нойбауера, він взагалі боявся будь-яких впливів, та це була звичайна впертість гуцула, а власна думка приходила до нього не без чужих поглядів. "Росія так само інтервентувала революційну Польщу й угрів, як Австрія – Францію, я вірю тільки в поразку царських престолів". Кобилянський посміхнувся: "Пізнаю в цих словах нашого Ернста, його блискучий, гострий, та не завжди виправданий і доречний скепсис. Нойбауер був гарним поетом, проте не зробив тебе політиком, я ж розмовляю з тобою як політик, але ти зі мною говориш тільки як поет".

Тепер посміхнувся Федькович. "Ти мене навчив паплюжити церковників і мілітаристів. Це хіба не політика?

А те, що я перестав писати німецькою і вернувся до мови мого народу, не політика?"

Це було напередодні відходу 41-го полку з Чернівців до Семигорода. Сиділи в Емілії Марошані. Емілія співала, акомпануючи собі на лірі, і була чарівна, як Леда; і Федькович, і Кобилянський не зводили з неї очей, мовби приковані якимись таємничими, невидимими линвами. Обидва відчули недоречність цієї бесіди в тій обстановці, тим паче що Федькович уже підготувався до походу і вістовий міг покликати його в будь-яку хвилину. Треба було прощатися, однак того вечора така нагода так і не трапилась. А коли засурмили в дорогу, вже було не до того.

"Та хоч ви, пане поручику, ані слівцем не попрощалися зі мною, то я таки даю доказ моєї правдивої приязні. А сей дубовий листок… нехай вам буде талісманом у всіх пригодах життя! А тепер будьте здорові і великий Бог нехай вас має у своїй опіці. На сухому дубовому листку по-французьки: "Є інше життя: надія на справедливість, страх перед злом, шануймо їх до могили".

Листа від Емілії Федькович отримав уже в Семигороді. А трясучись у сідлі за пішим строєм солдатів, невимовно тужив і за коханою, і за товариством, з яким познайомився в її домі. Усі там були люди інтелігентні й непересічні, серед них він усвідомив свій талант і національну осяву. Ернст Нойбауер, Антон Кобилянський, Кость Горбаль… Ідеалісти й мрійники, які не знали муштри і кривавих наїздів у чужі краї. Вони то розчаровувалися, то знову прискіпливо дошукувалися якихось ідеалів, ніхто з них не турбувався про доброжиток – він і духу романтики набрався від них… Щоб знову поринути в тяжку стрілецьку правду, усе те притлумлювати в смердючих казармах і на плацах мозолястої муштри.

Мозолі душі…

Хтось аж у голові полку завів пісню, та луна між горами, б’ючись об смерекові скиди, падала дзвінкими лементами, рвала мелодію між колонами, і солдати пішли не в ногу, мовби ловлячи розтрощений звук разом з розпачем і тугою.

Ой б’ють мене, сварять мене, мій милий, за тебе,

Прошу тебе, не гнівайся – не ходи до мене,

Ходи собі до другої – вулички широкі,

Не поводи очичками, як сивенький сокіл.

Та бувайте ви здорові, двері та пороги, Не забувай, моя мила, про мене ніколи, Як коня я осідлаю, сльози проливаю, Будь здорова, моя мила, бо я вже рушаю, Та й на Бога, моя мила, на Бога, на Бога, Виходь заміж, моя мила, жде мене дорога.

Між гори уже впала ніч. Трусив сніжок. Танув росинами на скронях, на обвітрених, аж шкарубких щоках; руки в солдатів були зайняті, і вони змахували ті росини ривками голови, наче коні, що відганяють причіпливих мух. Бряжчала зброя, рипіли ремені, подзенькували підкови, стогнали вози в обозі.

Тут же пісню десь за горами в ущелині повторили задні колони.

– Нема, пане-брате, пісні понад нашу, – упівголоса мовив Семен Нарівняк. – Навіть призабулося, що намуляв ногу.

– Сідай на мого коня, – сказав Федькович, спішившись. – Сідай, мені кортить пройтися.

Нарівняк ще прошкутильгав з ним поруч кроків триста, мовчав, нарешті, зважившись, поплескав Буланого по шиї (він доглядав його, мов дитину, Федькович ніколи не мав йому за що дорікнути) і стрибнув у сідло.

– Тепер я, пане підпоручику, командую. Ану скомандую хлопцям назад?

– Забаглось каторги?.. Командуй мовчки, тільки для себе.

– Ай, ні! За дезертирство розстріляють. А я ще хочу побачити Дністер. Як звільнюся, то з Хрещатика доберуся на наш берег вплав.

– То й бережися. Може, ще доведеться рік-два походити в скопцях[145], а тоді народиш діток, покличеш на хрестини.

– Бог би вашими словами говорив, пане поручику. Аби лиш не вийшло через ці походи, як у того маминого синочка: родився малим, виріс дурним, а вмер п’яним.

Федькович подумав: "Які ж ви милі, прості мої жовнірики. І як нудно серед пропияченого офіцерства, що хизується всіма прірвами чадного інтелекту, насправді ж дикуни. Апостоли мундирної слави і гімнастики виродження".

Полк проник через Свидовець в погідне, як на цю пору, Закарпаття. Квартирмейстери розгрупували солдатів на відпочинок в невеличкому селі на підгірку. Вранішнє сонце освітило фіолетово засніжені градени. Солдати розмовляли на вуличках з молодицями у щиро гаптованих кожушках і рясних, як у циганок, спідницях, їм відповідали якимсь потворним за формою, але милозвучним сленгом, одначе далі й ця менш-більш зрозуміла говірка щезне й, окрім солдата-буковинця чи подолянина з Надзбруччя, не буде з ким слово мовити. Нойбауер пообіцяв надрукувати в своїй "Bukowine" кілька Федьковичевих віршів, писаних німецькою мовою. Кобилянський і Горбаль нищівно його розкритикували, та чи зможе він писати в чужій стихії рідною? Тінь чужої землі і привиди арпадів і куруців уже ширяли над ним, він починав думати німецькою.

Ой вистачило б на десятьох тих його перевтілень різного роду. Він безнастанно боявся, що й сам духовно звиродніє або збожеволіє. Сходячи до Стороння з Біскового каменя, він з болем згадував свої поневіряння і в тисячний раз шкодував, що немає з ним його друзів-побратимів.

Тепер він сам себе заслав. Це вже очевидно. Ось над тобою твої "висячі сади", поламані буревіями. Тут ти можеш стати тільки поетом катастрофи. Не збудуєш тут свого укріплення, будь ти й одним із Сангало. І тут тобі доведеться захищати фортецю Габсбургів, яка височіє над слов’янством майже від Псевдомаврикія і Йордана[146], сказав би Нойбауер…

Із цим "блискучим німцем" Федькович заприятелював у листопаді 1859 року. Він зацікавився можливістю надрукувати свої поезії в його газеті. Відрекомендували Нойбауера трохи сумбурно: викладач Чернівецької гімназії, вчився у Празі і Відні, брав участь у студентських виступах і змушений був податися в глуху провінцію, інакше йому загрожувало заслання в солдати. Та щороку мандрує по Європі з поетичними імпровізаціями. Людина з філософським складом розуму, бездоганно знає історію, взагалі відзначається дуже широкими пізнаннями, бо ж і талант імпровізатора – ознака високої духовної освіти. Вроджене почуття гумору, невичерпна дотепність і поетичний літ мислі дають йому змогу заволодіти будь-якою публікою, на всіх зібраннях він за кілька хвилин стає кумиром. Розум це якийсь барвисто-стрімкий, всеосяжний і чистий, чародійно невинний. Та Нойбауер – залюбник і дуже непрактична людина.

Аж ось десятого листопада Федькович одержує Нойбауерове запрошення завітати до нього додому на вшанування сотої річниці з дня народження Шіллера. Федькович не мав іншого одягу, крім офіцерського мундира. Безконечно соромливий і не отесаний спілкуванням із освіченими і вільними в своїх стосунках зі світом людьми, він довго вагався, та, коли можна так висловитися, переміг не Нойбауер, а Шіллер…

Нойбауер зустрів Федьковича привітно, широко всміхаючись, наче давно знав поета. Федьковичеве зніяковіння вмить розвіялося, хоч побачив він вишукано зодягненого красеня, високочолого, з вусами клинчиком, розумними та уважними темно-синіми очима і буйним вороним чубом. Нойбауер вийшов до гостя на скляну веранду попідруч із дружиною – сухорлявою, набагато старшою за нього жінкою; очі її підозріливо блукали чогось зокола, відтак вона їх опустила, ніби підсвідомо пересвідчилася, що саме з цим офіцером її чоловік прогулює ночі між чернівецькими дівчатами легкої вдачі. Блискучий німець" привітався своєю мовою, та одразу перейшов на французьку, наче приймати гостя йому було пристойніше саме цією мовою, вкрапляючи в бесіду веселі дотепи, сповнені гнучкішого смислу. Федькович теж відповідав французькою, щось мовив невпопад, його охопило сум’яття, щось просто прослухав і почервонів, як завжди густо, похопившись, що застиг перед Нойбауером у байронівській позі, яка означає тільки те, що ти невихований.

– Поворот Фаустів до шаблонного світогляду народжує міщан… – Нойбауер підхопив його під руку і запровадив до зали-вітальні. – У нас усе природно, тут, у цьому домі, дозволена воля думки. Бо глибини і висоти людського духу, загальнолюдське в радощах і стражданнях окремої людини, в її устремліннях і діяннях, у її долі – предмет мистецького дослідження. Творчість – це не просто втілення спостереженого матеріалу в формі "прекрасного". Це біль, це безперервний діалог з часом і світом.

Федькович відповів невимушено, нічого не беручи на себе, словами Фейербаха:

– І все-таки перша передумова діяльності письменника – самого себе визначити і самого себе обмежити.

Нойбауер засяяв:

– Дякую, пане Федьковичу. О, як це слушно! "Автор мусить відособитися від себе, геть відкинути свій внутрішній світ; те, що він знає, що в ньому неподільно ціле, він мусить порвати…" І опустимо всю іншу подрібнену масу доказів Фейєрбаха…

– Услід за Платоном і Арістотелем…

– Є взірцем Шекспір, а за Шекспіром Шіллер, – погасив інші голоси своїм вишколеним, сценічно поставленим тенором Нойбауер, – є і залишиться – роздробитися – але у значному – до тих меж, щоб створити гармонію цілого, єдність цілого, створити світ і всесвіт з мудро використаного матеріалу, як це зробив сам Господь.

– Бо і Бог ваш, а словами Фейербаха – природа, – мовив якийсь зовсім кволий юнець (більше Федькович його і не чув, і не бачив), – діє з ощадливою мудрістю, навіть монстрів народжує тільки там, де себе обмежує.

– Браво, хлопчику, – кинув назад себе Нойбауер. – Обмежує, щоб не вмерти. Хоч людина, яка себе обмежує в ставленні до своєї матері, завжди вмирає раніше за матір. Тим більш загине вона раніше, якщо себе не обмежує в ставленні до матері.

Федькович зрозумів, що трапив на дискусію-гру: Нойбауер, господар і артист, до його приходу почав розбуджувати гостей з повсякденної меланхолії, щоб вечір вшанування Шіллера не звівся до реферату про його життя і творчість, а став розмовою і про творчість взагалі, і, як він потім сказав, про творчість – як саму природу та все існуюче, бо природа і все суще – це безперервна творчість. Тільки людина, крім геніїв, творить "масою": сіє, а вже думає про жнива.

– Художник, – мовби вирішив підсумувати розмову той же кволий юнак, – завжди оперує фактами науки і досвідом мистецтва. Історія для нього – тільки живий матеріал, який він досліджує. Отже, наївно йому приписувати обізнаність геть з усім на світі. Він володіє апаратом дослідження і матеріалом, все інше – праця.

– Його розуму і серця… – додав Нойбауер.

В присутності Ноибауера словесні дуелі не перетворювалися в баталії, як це бачив колись Федькович у Реткеля. Але суперечка охопила всю величезну залу, прикрашену скульптурами великих мислителів і митців, а господар несподівано виникав то в одному кінці, то в другому, мов шаблею, розрубував якісь логічні зв’язки, які могли перетворити розмови в нудне копирсання у вічних істинах, то лиш жартом, афоризмом чи коротенькою реплікою на кшталт: pensar, dudar (думати, сумніватися) або poeta rascitus, non fit (поетом народжуються, а не стають). "Цей Нойбауер справді якийсь веселковий", – подумав Федькович. Ще раз порівнюючи цей вечір із зібраннями у Реткеля, остаточно допевнився, що поети і письменники на кілька голів перевершують художників. Звичайно, він мав на увазі його сучасників, а не античних митців чи митців Відродження. "Ті думали про святість вівтарів, капітал їхньої віри – не жалюгідна лепта бідного Реткеля".

– Ви переконалися, – узяв його під руку Нойбауер, – що думка народжується не в зіставленні фактів історії і не в наслідуваннях мудреців? Так, думка народжується в струсі уявлень. Ось люди почали мислити. Я ворог містичного патріотизму, а мої приятелі з кафедр ладні були перетворити шіллерівський ювілей на демонстрацію німецької вищості… Ще чекаємо пресвятого духовенства. Ці пузаті ченці завжди примушують когось чекати. Навіть Шіллера. Лиш до вина і закусок wie die Motten ums Licht fliegen[147]. Погляньте: ген там, біля Шіллерового погруддя, в колі панночок, у малиновій оксамитовій сукні і з турецькою хусткою поза плечі. Емілія Марошані. Познайомити вас із нею? Ні, ми це зробимо колись пізніше, у неї вдома. Правда, вродлива? Чарівна! А вибрала місце біля самого ювіляра, щоб усі її бачили. Донька збіднілої вдови. Ви чудово володієте французькою, сподобаєтеся з першої хвилини і матері, і доньці, якщо скажете, що бували в Парижі. Вони закохані в столицю Франції, якої ніколи не бачили. І, мабуть, не побачать. Чарівна дівчина, чи не так? Та одійдімо кудись у тінь, бо припали до неї очима, як Фауст і Мефістофель, на мене вже дружина поглипує з найжорстокішим за всі часи осудом. Знову матиму нагінку. "Я ж казала, що Mühlsteine werden nicht moosig[148]. Вона в мене любить сердитися без причини, часто покидає і скаржиться, та загалом золота жінка. Я їй завдячую усім, що зі мною і в мені, без неї давно вже сказав би світові "доброї ночі". Флінтак, ректор нашої гімназії, погрожує, що прожене мене з роботи за образи, яких я нібито завдаю дружині. Він захоплюється моїми візіями та імпровізіями і цього не вчинить, – та й Гакман цього не допустить, – але клопіт деколи маю. Це якийсь жовчний і сухосердний тип, ні на йоту уяви – все в нього з книги і для книги, канонічна гнида і наклепник, одначе в моєму становищі слід тільки коритися і зі всім погоджуватися… Треба вас познайомити з Кобилянським і Горбалем. Чудові хлопці. Теж відкладемо до вечорниць у Марошанки. – Нойбауер розсміявся. – Ми вам не дамо пропасти серед тупорилих мужланів у мундирах із золотими нашивками. Я їх минаю десятою дорогою, так вони смердять кінським потом і сечею. Ви прогніваєтесь на мене, що я кажу так?

– Що ви, шановний! Адже ви це без sine ira et studio[149]. Вони поплескали один одного по плечу, і Нойбауер пішов назустріч "Божій челяді" – почали сходитися чернівецькі священики.

Він подолав засніжений схилок і вже в присмерки вийшов до сторонецьких царин. Світилося і на кухні, і в світлиці: видно, застане гостей. Однаково постояв на місточку через Путилівку. Річка ремствувала, клекотіла на згромадженому Біском камінні, студені бризки сягали його обличчя. Він розігрівся і ловив ротом ту росяну хмарку; навіть коли не було повені, річка в цьому місці курилася дрібноперлим димочком і в сонячний день вигинала над собою веселку. Час від часу гримотіли десь підхоплені бистриною ковби, об берег шаруділи викорчувані водопіллям пеньки. З плюхкотом осувались береги, місток злегка дрижав, необорно тримаючись над прірвою двадцять дев’яту весну (поетові розповідали, що місток заклав Адальберт Гординський в честь його, Юрієвого, народження). "Весь мій спадок від батька, – подумав Федькович. – Лінія в провалля і непрощений борг. – На якусь мить йому стало жаль батька. Він витер хусточкою лице і похитав головою. – Бувають ситуації, коли стерпність завдає більше шкоди, ніж відкрита зрада. З ним я мусив порвати, бо поблажливість не народжує істинної щирості. Ті вимоги, які він закинув мені, не дозволяли ні ніжності, ні співчуття, богів собі шукають лиш люди лінивої душі. Кинемо це в хвилю, годі змагатися за кожний віддих".

Вдома його чекав отець Юрій Ганицький. Обличчя його було похмуро-сумне, він звівся з ослона, щоб привітати Федьковича.

– Знаєш, чого я прийшов, сину? – без будь-якого вступу почав священик. – Я не тільки слуга Господа, а й родич твій. Довкола тебе йдуть обмови, а ти, кажуть, ховаєшся цілими днями в дебрицях і на бескидах, утікаєш од людей, наче той вовкулака. Вислухай мене уважно, давай присядемо, в мене сьогодні були і похоронні відправи, і виводи, і хрестини. Завтра посвята нової хати і служба за померлих од тифу. Висоти, далечі і глибини нашого буття земного не дозволяють нам одмагатися од утяжливих обов’язків, навіть коли нездужаєш… Якусь ошуку ти сієш довкола себе, сину. Сергіївський вчитель Крилатий поскаржився мені, що ти розбиваєш йому шлюб з Юлією Дияконович. Я запряг бричку і поїхав до Дияконовичівни. Вона стверджує твої зазіхання на неї, навіть на її непорочність. Так, вона підтвердила скаргу Крилатого.

Обличчя Федьковича спотворилося від гніву.

– Живий день людських тривог безмежний, сину, – Ганицький ще сумливіше опустив голову. – Але ти не маєш права ганити крин-лілею нашої родини. Ти покинув ту нечестиву службу, – я ненавиджу війни і військові повинності, – але досі не очистився святою волею. Скаржиться на тебе і матуся. Ти відбився від дому, пишеш богохульні вірші і отримуєш богохульні листи, обсотали тебе павуки незрозумілих для нас спонук. Огулом усіх маєш ні за що, і бачимо, в таємниці твоєї душі визріває щось недобре. Даруй, мій сан дозволяє мені говорити з цією прямотою. Тепер скажи ти.

– Вельмишановний панотче, – глухо мовив Федькович. – Мене із священицької родини послали вбивцею у чужину…

– Так, все це мені відомо, – перервав його Ганицький. – Поясни мені дві речі: що в тебе було з Дияконовичівною і чи ти думаєш одружуватися.

– Відповідаю на перше запитання. Вона сама дозволила залицяння, та розривати її зв’язок з Крилатим я не збираюся. Нехай соромиться той, хто про це думає погано. Друге. Я вернувся сюди не з тим, щоб будувати небо, а для роботи. Моя робота – література. Все інше – принагідні життєві клопоти. Наука приборкувати непокірних має сивий вік, але це передовсім попівська наука. Тим часом кожна людина живе якимись оновленнями і пробудженнями, змінами життєвих позицій і свого "я". Так завжди було, так завжди буде. В таємниці моєї душі визрівають тільки доброчесні наміри…

– Я не прийшов тебе приборкувати, Юрію-сину, – знову перервав Федьковича Ганицький. – Я хотів би тільки довідатися про твої плани, щоб заспокоїти твою матінку, вселити їй віру в твоє майбутнє, щоб через тебе не спіткала дочасно смерть передовсім її. А щодо Гординського… Це мене не турбує, це на твоєму сумлінні.

– Тоді скажу зовсім коротко. Кохання возвеличує сильних, а слабких руйнує. Кілька років тому я покохав дівчину, яку втратив через службу в армії. Я її поки що не можу і не смію забути. Але, якщо час лікує все і якщо мені трапиться дівчина чи вдовиця, яка мені сподобається і загоїть мої рани, я з нею одружуся. Ви досвідчена людина. Ви добре знаєте, що кожне повернення додому, повернення до свого колишнього "я" – штука не з легких. Мені тепер важко, того й тиняюся околицями, ніби шукаю себе. Хай би люди і матуся простили мені цей невинний гріх. Зла я нікому не чиню. Моя пам’ять – суцільні згуби, навіть найменший натяк на спогад про втрати штовхає мене кудись в безвість, аж до непоправного. Але я, здається, не збожеволів і вмію тримати себе в руках.

– Так, я тебе зрозумів, сину. Бо не можна жити минулими втратами, як не можна жити, ненавидячи своє минуле. Я в тебе не відбираю твого минулого, це було б святотатством. Розберися в ньому сам, а я постараюся заспокоїти матусю. В неї теж почався сон, що не вертається з кінця. Я виведу її з тюрми безнадії, якщо Господь дасть мені снаги й мудрості. Вона вже дивиться на світ з-під вічка домовини, може, й ти постарайся бути з нею ласкавішим. Вона стомилася життям. А я? Чи я не стомився? Перед всіма нами з твоїм приїздом твоє недавнє дитинство, бо тебе пам’ятаємо тільки дитям. То вибач, я піду. Не сердься.

– Ні, не буду. Ви мудрий чоловік, хоч у рясі.

– Гай, гай…

Ганицький ознаменував його чоло хрестом і пішов прощатися з Дашкевичкою.

24 квітня 1863 року

"Дорогий мій брате і соколе рідний Антоне!

Моя свідома літературна праця почалася з того дня, як у "Слові" Богдана Дідицького з’явилася твоя стаття-відозва "Слово на слово". Ти взяв за приклади справжньої української мови мої сім віршів. Тоді ж, читаючи свій Дністер", "Виправу в поле", "Співацьку долю"… я ридав, не впізнаючи їх, не впізнаючи себе. Моя школа була Чорногора, а не Львівська або Віденська академія, та мене з твого доброго чину визнали визнані поети. Так, визнали визнані. І ти вважав свою відозву з моїми віршами пострілом, який дорогу до правди торувати має. Ми опинилися в горнилі дискусії про те, якою має бути мова в Галичині, ми викинули на окописько язичіє, але ти при цьому втратив, а мене назвали самобутнім поетом, не збаламученим львівськими книжниками. Я прочув, що й сам Дідицький не є прихильником народної мови, та зупинитися вже не зупинюся до смертного часу, і лиш ти в моїх намаганнях порадник і єдина підтримка. Оце я викінчив великий цикл і радість свою можу тобі передати лише словами людини, яка розуміла щось більше за мене.

Пригадаймо разом!

Батько, який нарешті видав заміж свою доньку, і то не відчуває більшої відради, ніж письменник, який у своїй передмові готується передати щойно закінчений твір світові, поручаючи йому віднині свою турботу. У нього камінь впав із серця. Він ніби видужав після тяжкої хвороби. Він розбудився до нового життя. Йому знову стало затишно в своїй домівці, він почуває, що звільнився від гостя, який надто довго, неначе злий дух, розігрував з ним погані жарти. Кожний новий витвір є ланкою у ланцюгу його метаморфоз, становить багату на досвід епоху в його житті. Зі всіма своїми радощами і прикрощами воно лежить тепер, здолане, за його плечима, як пора юності в дорослого чоловіка. Він став мудріший. Разом із доброчинностями він зробив зримими і свої вади і тим самим відкинув їх од себе; він зберіг тільки гарне, як зернятко наступних творінь. Він весело наспівує разом з поетом:

Je ferme à jamais

Ce livre à ma pensée étranger désormais,

Je n’écouterai pas ce qu’en dira la foule,

Car qu’importe à la source où son onde s’écoule?[150]

Цей щасливий настрій поета не вимірюється зовнішнім обсягом його праці. Із книгами такі ж справи, як з дітьми: маленькі здебільша завдають більше турботи. І так само, як цінність та зміст життя не визначаються віком, так і вартість та зміст твору не визначити кількістю сторінок… Найпрекраснішими і найзмістовнішими періодами в історії були найменш тривалі.

О так, життя – це весна наших помислів і почувань; але тільки пізнього літа чи й восени ми виражаємо їх на папері. У мене літо настало, дорогий мій друже. І я так утішений плодами, які визріли в моєму саду, що забуваю пору цвітіння на користь здобутої істини.

А як гарно мовлено далі: У житті чоловік проводить десять років на війні і десять в мандрівках, як Одіссей". Тільки я промандрував свої десять літ до того, як пішов на війну. Я вичерпав особисте життя, решту дарованого Богом віку присвячую тальки роботі для людей, для поезії. Nous sommes faits pour penser[151].

Пиши мені, милий друже. Я дуже й дуже самітний. Знаєш, чи це було передчуття недолі, чи так мені написано – переживати якісь злигодні наперед, ще до того, як сталося, але вертався я сюди вже з мукою в серці. І лад моїх думок, і бачення світку нашого виклалися задовго до того, що я уздрів. Тепер дивлюся, ніби на сцену, і, слава Богу, менший біль. Але дуже стомлює самота і людська нещирість. Мало того, мені здається, вони якісь хворі довкола мене, вони зчиняють ґвалт, де не треба, я не вмію з цього сміятися, бо

Літа свої в Італії

На швару посіяв.

Волю свою з торністрою

Здав до магазину,

А сам вернув в Буковину

Тесать домовину.

А може, я хворий, недужий людськими болями, які менші за мій? Та й кажу:

Чи в Тегерані

В рожевім гаю,

Де одаліска

Перли збирає.

Я тужу, брате. Колись мені припишуть якісь дивоглядії за те, що моя недолуга ще мова, яка тільки-но розлучилась зі своїм ганебним байстрюком – язичієм, не вміщує того, що я бачив, здобув самоосвітою, що знав, що хотів би переселити в мій край перлами вічності, бо такий темний, що нема темнішої ночі між зорями. Не орел винен, не сокіл, що, мов знамення чужої волі, над нами пролітає, віщує смерть. Ти збагнув, чого я не з’єднаю? Того, що я пізнав, я не поєднаю з нашою співучою і тужливою мовою, яка знає тільки сльози. Я метаюся від Гете до Лейбніца, від Гюго до Фейербаха, від Шекспіра до містики. Як ми багато втратили, що не маємо здорової а й великої мови. Нема ні свого, ні чужого.

Учора я бачив на царині гулящу гуцулку. Біг за нею її чоловік з немовлям на руках і кричав: "Вернись! Куди ти? Дитина ж!" А вона кудись мандрувала на лісоруби до парубків. Дитя попискувало, він сів на неньку і заплакав. Шельма ця вернулась, вирвала дитину з його обіймів і пішла, куди її чорний слід повів. Отак і я з дитятком свого дару: кудись понесуть його шельми Дідицькі, а воно не вміє говорити, хоч людиною родилося.

У дзеркалі тім великім –

Хто може читати!

І бачу свою долю, друже, наперед. Ніхто!.. А може? А може, ніхто по-розумному не розцінить і не розв’яже мене поміж мною і людьми? Як тих людей мало! А може, хтось таки пізнає мене з духом непокори і справедливості?

Я стомив тебе. Пиши бодай зрідка. Твій Федькович".

Приїхав Нарівняк, і Федькович підняв листа до свічки (був уже вечір).

– Це я писав до тебе…

Нарівняк за правом вістового і слуги, за правом людини, яка давно помітила дитинну вдачу вищого за станом і "вельми перспективного" Федьковича-Гординського "по службі і по маєтностях", вихопив з-під свічки надгарки. І чемно запхнув до тайстри, осміхаючись.

– Можна мені на пам’ять?

Федькович недбало махнув рукою. Одразу ж відчув, що поводиться гидко: як вищий.

– Підемо в гори завтра чи сьогодні? А може, підемо кудись у гості?

Нарівняк знизав плечима, бо він приїхав погостювати, куди ще йти? Хто тут цей незрозумілий чоловік, який солдатам був батьком?

По-дядьківськи, по-вуйківськи Нарівняк розв’язав тайстру, виклав якісь, для дороги, буханчики, поставив гранчасту плящину.

– Як у тебе справи, Семене? – Федьковича знемагали біль і втома: боліли груди, і він цілу ніч не спав. (Та він не спав уже багато-багато ночей, відколи вернувся).

– Чогось невесело, милий паночку.

– Як жінка, маєш надію на сина чи вже народив?

– Донечка є… Покинула мене жінка через родичів. Лишила з дитини мішок недопранок і недоходжені чобітки. Ви ж знаєте, що мала хлопця. Ніби чекала мене, він оженився, а тепер і я, і його бідолашна зраджені. Лишила мені мішок недопраночок, з яких дитина виросла. А скільки вкрала, не хочу говорити. Нехай стільки має. Я її знав ще маленькою, родичів мало пам’ятав, а в них родинне слабоумство. Вони з тридцяти років втрачають пам’ять і витворяють таке, що і на воловій шкурі не опишеш. А ще якась цукрова недуга, росте дика кість… Та армія перекосила мені життя і нема що кому казати, бо хто нині вміє визнати, що твоя правда?

– Так завжди було, дорогий приятелю.

– А звідки взялося десять заповідей Божих?

– З несправедливого життя людського.

– Так?!.

– Авжеж, голубе милий.

– Такий туск на серці, що думаю: поїду до свого поручика Федьковича, хоч виплачуся йому на плечі, як бувало в солдатах, коли доконувала туга за рідною стороною. Думаю: поплачу, а тоді поспіваємо десь між недеями, так і Великодні проминуть, однаково не виїдеш з плугом, та й взагалі – яка робота в свята? Зчинять в селі, що обусурманився в рекрутах, безбожником став, проливаючи чужу кров. Прошу подільських гостинців, пане поручику. Сестра пекла. І сало домашнє, свіже, сам вудив.

Федькович приніс із комірки келихи і накрив у кутку столик – за робочим столом він не дозволяв собі чаркуватись.

– Знаєш, що я попрошу тебе? – звернувся до Нарівняка. – Більше не називай мене поручиком. Клич просто Юром.

– Ой ні! – зніяковів колишній вістовий. – Ні, таточку рідний, дорогенький, я так не посмію.

– То клич таточком, тільки забудьмо ту прокляту службу.

Мляво-важкий, сутулий, плитконосий Нарівняк, незважаючи на велетенський зріст, здавався горбатим. Підсунувши до столика ослін, зачовгав по світлиці.

– Добре, таточку. Вас і в армії позаочі називали татом.

– Досить про армію, – Федькович, ніби гіпнотизуючи Нарівняка, якусь мить пильно дивився йому у вічі. – Я ніколи не був на Великій Україні. Вчора мені приснився широкий степовий розліт, я пішов між травами в пояс, і відкрився аж до обрію синій Дніпро. Якісь жінки споряджали човни, наспівними голосами говорили про своє безрадне борсання в злидоті, чогось тайкома позирали на мене, як на шпигуна, а поодаль групами стояли запорожці, біля них зброя в переметах, і мені набивалася гадка, що вони мертві, застигли, порубані татарами на вічному березі Дніпра, як статуї…

Нарівняк сидів на ослоні проти вікна, увібрав голову в плечі, ніби Федькович відкривав перед ним якийсь останній рай перед пеклом. Поет із жалем глянув на нього, наче й він став мертвою скульптурою.

– Кажіть, кажіть, – раптом похопився Нарівняк. – Боже, як ми любили вас слухати!

– А ти знову своєї…

– Але ж ви цим прихилили до себе не лиш мене. Де тепер ті хлопці?..

– Десь гинуть в полі ні за що ні про що. За цапову душу і престол.

– А пригадуєте наш похід в Семигород? Як ви передали мені коня, коли я натер ногу?

– Давай краще вип’ємо, Семене. Ми не одну пару підметок стоптали в тих походах…

– А як посік наших хлопців отой Гарі… бальді!

– Він воював за правду, а ми йшли як завойовники. Пий, дорогий приятелю, бо говорила небіжка до самої смерті. Тобі з дороги треба виспатись, вже ніч надворі… Гарібальді воював справедливо. А нас послав убивати кам’яний сатрап.

– Як ми тоді тужили за домом…

– За рідною землею і в небі скучно. Пий. "Він зовсім здитинів".

– За ваше здоров’ячко, дорогий наш тату!

Вразливий Федькович порвався було встати, та схаменувся, цокнувся з колишнім вістовим, бо зрозумів, що спогадів про службу в армії не минути, випив і наклав сала на окраєць. "Оце навчив! Тепер він кликатиме мене "наш тату" і я не позбудуся з-перед очей тих хлопців, що загинули в Італії. Правду кажуть, що не вжалієш батька в наймах".

Але Нарівняк, як дивне й недорікувате уособлення народу, вніс до хати дух тужливої мудрості і терплячої скарги народу, чого не відчув Федькович на вечірці із земляками. Ні, вони ніяково брали з тарілок колишньої попаді і не знали, на яку ступити з паном офіцером Гординським. Він так хотів, щоб вони розкулися, заспівали, сипонули сріблом-злотом своїх гуцульських "прихимерок", а вони поїли, випили, вдячно розпрощалися і пішли, лишивши йому на пам’ять спогад про Губріха і Августака. От повернення! Вранці – води, а ввечері – пити. Обновити хреста – на попові ряса. В середу пестила, а кобилу вкрала…

Він відчув, що п’яніє. А Нарівняк вже похилився на руку головою. Десь треба було покласти чоловіка. Він доволік його до ослонів за "трибуналом" – своїм робочим столом – і вкрив кожухом. "Тепер куди? На конюшню чи воловню? Якогось чортового зілля привіз, мабуть, ще прапрадід закопав під вишнею. П’яний трунок. Піду на свій місток над Путилівкою".

Нічка темна гори вкрила…

Та вже засріблювалися, затягувалися шпилі Горганів. Сонце мовби шукало опори на землі, висвічуючи верховини. Шумів ліс. Здавалося, квилять десь струни і ослаблим голосом промовляє сліпий кобзар на Говерлі. Федькович розвів багаття і, мружачи від диму очі, протягло зітхнув. Довкола таки було життя. Довкола кипів його незгаслий вулкан. Десь Емілія дотанцьовувала партію з пристаркуватим румунським королем. Десь Юлія Дияконович дохрипувала сон і питала вві сні:

"Де мій коханчик Юр?"

"Там", – відповідали гори.

"Утік?"

"Так".

"Побоявся Ганицького?" "Так".

"Попівське стерво, як і я".

"Сердешні, – гомоніли смереки. – Від долі не втечеш. Вашу долю виписали розпеченим залізом. У своїй одвічній сліпоті ви її не вмієте прочитати".

"А ти гарненька", – хтось торкнувся Юлиного підборіддя.

"Крилатий?"

"Роздягайся, чому ти спиш зодягнена?" І кого не візьми, у всіх паніка перед необхідністю зробити зусилля.

"Мене ніби вилупцювали, – каже Емілія, – і тепер мені хочеться до мами".

Ласа до випивок і бенкетів, удова Марошані любила свою доню любов’ю паразитки. Вона ладна була простелити її підстілкою під першого-ліпшого мужика за чарку вина і поцілунок у руку, тоді приставляла напівглухе вухо до стіни, за якою продала Емілію, і наслухала, чи скрипить ліжко. І відпускала хтиво губи, очі бралися поволокою, а на змертвілому, жовтому, як у мерця, обличчі виступала роса. Холодна роса як розталий сніг. Мозок удови Марошані працював тільки в одному напрямку: усе збудовано і будується на чорній ненависті, на чорній невдячності і на чорних заздрощах. Ця її Емілія – що цуценя. Коли забрати в людини людську гідність, можна посилати її на вбивство і на ешафот. Але пані Марошанка не прищеплювала доньці почуття гідності. У її свідомості чіпко вкарбувалися два принципи, про які вона й собі не сміла признатися: матріархат і матюк. Ото як п’яному здається, що всі з ним на хрестинах кумували, так і їй виглядало: що всі поспіль полова. Хто такий Нойбауер? Хлопець з "веселих танців". Людина пози. Хто такий Федькович? Хлопець, який банує за устаткованим притулком, який бунтує проти власної слабості. Хто такий Кобилянський? Лицар п’ятнадцятирічних дівчаток. Але з усіх них можна щось витягти, виволокти; купити, продати, приголомшити, прибити, примусити продатися, загнати в тупик, зробити з них мумії. А це цікаво, і це можна було скуштувати завдяки Емілії, до якої всі липли, якою всі захоплювалися, в яку всі закохувалися. Der Wunsch ist des Gedankens Vater. Бажання – батько помислу. Вони всі бажали. І в змові мовчання вона торгувала Емілією як хотіла. Ніхто їй не міг дорікнути, а якщо вона й сперечалася коли-небудь "за козячу вовну", то лиш для ока. Вона берегла свої нерви, щоб нажитися при доньці краще, ніж могла при покійному Марошані. На її завсідників дуже швидко нападала погибиця. Сьогодні "Миру-злагоди!", а завтра "Пан Біг щедрий!". Вони носили не голови, а протези, їй було весело в їхній компанії, і вона до божевілля раділа, коли вони ламали протези біля Емілії. А дівка вміла дорого віддатися і стати розгніваним божеством, коли обіцяли копійку. Від вітру сім’я не народжувалася, вдова Марошані допевнилася, що донька недурна в таких справах, то нехай стане тлінню все суще. За чорною брамою пустеля. Холод. Небуття. Рай треба шукати на землі. І вона запрягала в підлість усю четвірню, піднімала відьомський батіг і смакувала доньчину кров, як вампір.

Щось схоже, але нижчого штибу Федькович побачив у Сторонеччині: вдова Дияконович і її Юлія. "У нього такі крила, як і в мене", – сказала попадя про вчителя Крилатого. І майже підштовхнула Юлію в його обійми, мовляв, на всіх святих нема дарів, а цьому, випещеному, з наших, попівських, заблуд, приділи трохи тепла. Він і в армії чував, як матері торгують доньками, як продають сестри сестер, а тоді вигонять світ за очі. Мабуть, таке трапилося і з Семеном. Ще нижчого штибу…

Вібрував місток над Путилівкою. Його ровесник.

– Іди до злидня, чого ти тремтиш? Хочеш – я прочитаю тобі вірша, спишеш на мої дивації?

Розсиптеся, думи юні,

Як тії татари,

Вдарте дзвоном, мої струни,

Від хмари до хмари…

Вже зовсім посрібліли диковерхи в снігах. "Спинився перед незбагненним і неминучим! Шуміла, видзвонювала Путилівка на порогах, як дзвінок безнадії і зневіри. В плямистій облямівці піни річка бездумно бігла до своїх родичів, вищих за станом. "Моя чиста і цнотлива! Куди в брудні води мчиш? Ось зайнявся день, ми з тобою відречені від світу, постій, утихомирся, помовкни, куди біжиш?

О ні, молитва – слаба втіха. Ти не зупинишся. То мчи не думаючи".

Вона бігла й бігла, спохаблена окутами берегів. Стриміли, нависали над нею скелі, похрускував, відтаючи, граніт, падали: якась потеруха зіржавленого каменю, уламки плиття, плити, цілі громади-гребені, а сонце встало, як місяць серпневої ночі: повисло над верхами з якимсь гарячковим блиском в очах.

"Яке нікчемне щастя – життя! Спробуй-но все це описати, коли взявся за перо. Ану спробуй!"

Чого ти плачеш, дівчино єдина…

Ні!

Хвиля ревла, хвиля заніміла, Місяць утік поза хмару, І зорі зомліли…

НІ!

І все, ох батьку милий,

Все до мене промовляє.

Оце і є моє щастя, мій рай перед пеклом. Нічого не мовив, а на полі ячмінь. Треба працювати, Юре.

А я так мало, небагато

Благав у Бога…

Треба працювати, Юре!

Семен Нарівняк, мабуть, до скону лишиться вістовим поручика Федьковича. Ось він вийшов на уздвір’я. Світилися верхи. Чи манити цього селюка-подолянина подивитись, як світяться верхогори? Не треба. Що він утямить? Його покинула дружина – і він про це думкує, спадкує, низько кланяється. Тут інше життя, Семене, це не те: "В штики!" І я вас, невмілих, сліпо шаблею одрубував від якихось "чужих", щоб ваші голови не стелилися покотом на чужій землі-землиці. Ви ж, вічні слуги й селюки, не вміли воювати. А я не хотів.

З Бога беру, Богові даю…

Він зійшов з містка-ровесника і шкодував, що не взяв з собою ні папірця, ні олівця…

Дякую за зраду, дякую за все,

За страчене літечко ще й зиму…

А як ти спочиваєш, наш вінчаний батьку?..

І буде плата, і будуть платить, не пеклом, а кров’ю.

Нас карали, катували, і ми будем бити…

Той дивний хміль покинув його аж перед осідком (брамою вмирань). Мама гортала сторінки молитовника, мовби шукала в ньому загублений слід бодай чужого життя. Він вирішив не турбувати її, бо той урок, який вона дістала, відчувався на відстанях. Ганицький просив його бути з матір’ю ласкавішим. Таж ніс він цю ластівку ніжності до неї, як лелеки несуть ластівок, крізь моря і негоди. Дашкевичка вийшла сама. У креповій сукенці чорній, з чорною пов’язкою на голові – якась уже з іншого світу. Він подумав: "Кому потрібна, Боже, ще одна зайва смерть?"

– Осипе, схаменись!

– Що, мамо?

– Дай умерти спокійно. Що в тебе за гості?

– Мій солдат. Може, я його впрошу лишитися в нас вести господарство, бо ваші, мамо, наймити просто злодії.

– Я знаю. Я все знаю. Я налила б їм окропу в очі, бо вже й тебе беруть за дурного, ніби тут чужа нива і позичений серп.

– Я теж знаю, що кий, що паляниця. Але це ваші слуги, ваші наймити, мамо.

– Здався дід на обід, а ввечері голодний ліг. Сину, я вже вмираю. Ти ще довго будеш дитиною?

– Видно, вже довіку. Нема в мене опори, мамо.

– Посвяти мені пісню і назви "Опора". Я ж тебе тримаю на плечі понині. Ти що… не відчував цього, синочку?

– Мамо!

– Облиш. Бо щось збрешеш, тоді й зовсім затвердіє для тебе серце.

– Ви мене народили, мамо, таким.

– То як з’їв калач – берись до хліба.

– Держіть собі свій хліб.

– Напиши мені пісеньку "Опора". – Вона заплакала, і він боявся її пригорнути чи втішити. Її вже освітило полум’я свічок. Це полум’я відбивалося в її холодних, зісклілих очах і молило про спасіння душі. – Напиши, синочку.

– Усім буде кара, мамо, усім нагорода, криваві потоки не пусто ринуть… Ось початок вашої "Опори".

– Дуже сумно.

– На правду ще не збив кайдани ні лях, ні гордий цар-тиран…

– Пісню. Мені пісеньку заспівай, синочку, – захиталася з боку в бік Дашкевичка, ніби щось хотіла видобути зі своїх далеких днів, та вже не було ні сили, ні бажання.

Він пішов по кобзу, вилаявся на сонного Нарівняка, та чарочку все-таки перехилив для настрою. Дашкевичка стояла в сінях, притулившись чолом до одвірка. Він поставив кобзу в куток, заніс маму до кімнати, легко уклав на лежанку і вкрив ноги рядном. Вернувшись до сіней, узяв кобзу, та чогось передумав і пішов по скрипку.

– Я вам поспіваю, мамо.

Де ти синку, ходиш, що ти, синку, бродиш?

Довкола лиш скарги, що шкоду ти робиш.

Та й буду ходити, та й буду робити,

Було мене, мамко, у сім рік женити…

– Але це чужі слова, синку. Що тут твоє, крім голосу і скрипки?

– Матусечко, послухайте.

Ой якби я знала свою пригодочку,

Тебе оженила б ще у повиточку.

Дашкевичка кволо заламала руки, мовби ховала цвинтар. Кладовище десятьох діток, а цей удався, бо живучий.

Покинь мене, – затремтіла її рука в повітрі. – Іди! Я хочу помолитися… За тебе і за все…

Він допоміг їй влягтися. Мати вмирала. І просила співати.

Що там в полі за димове?

Косять сіно Романове.

За Романом турчин ходить.

Нош сестру й маму горжить.

Ой Романе, Романочку,

Продай сестру Єленочку

За коники воронії,

За сідельця золотії

Пішов Роман додомочку.

Схилив на стіл головочку…

Видумка, продиктована неврівноваженою душею поета, – напише один з дослідників життя Федьковича. Павіки й тебе не згадають, хоч досяг старості розуму в фальшивій фрейдівській порядності. De visu. Як очевидець, говорив документовано під не зогнилого ще Габсбурга і на товчку істини продав смисл, переполохано втікаючи з місця на місце. Шукав нетям для реабілітації. Поклоніться, є в Заліщиках могила. А поруч є інша могила і напис: "От Волги до Карпат прошел наш совместный путь. Спи спокойно, дорогая кисенька. Твой мышонок".

Такі наші роковані дороги. За все треба розплачуватись: за свою радість і чуже зло. Якщо купили за гріш скупця, не думайте, що перемога.

Путилівка шурхотіла об береги ламаною кригою, і той шурхіт здіймався виярками до високих смерек, а там розсипався тихим передзвоном. Над горою висів жовтавий місяць.

"Нарівняк не втримається в цій пустелі, – подумав Федькович. – Та й Емілія тут не прогостювала б більше тижня. Саме прогостювала, бо вона тільки й думала про забави та вишукане товариство".

Йому згадалося, яка вона була чарівна тоді, десятого листопада, на вечорі Шіллера! Як чудово співала. Він запідозрив, що вона так старається для Ернста Нойбауера. А той був величний, як Бог. Відкривши вечір, він на мить замислився і, мовби вирішивши, що доповідачі нічого путнього не скажуть, доброї півтори години промовляв сам.

Мій народ, сказав він, дав світові Баха, Генделя і Бетховена. Дав Лессінга, Гердера, Клопштока, Гете, Гельдерліна, Вінкельмана і Шіллера. Дав Канта, Фіхте, Гегеля… Шіллер – із плеяди геніїв. Ці люди народилися в порожнечі. Не було самосвідомості в німців, не було чіткого зв’язку з реальним світом, тривало державне безсилля, панували обмеженість, тупий раціоналізм, реакційно-демагогічний консерватизм, освіченим людям не вистачало демократичної гідності. У цей безповітряний простір люди, яких я назвав, змушені були імпортувати ідеї з інших країн, просвітлювати громадськість античним духом істини, духом краси і добра, помножуючи його на мудрість доби Відродження, вселяти сучасникам настрої національного об’єднання і реформацій, потребу штурмувати Бастилії. Їх переслідували, дехто з них став лицарем внутрішнього визволення, а великий Гете, який закликав: "Людина завжди мусить прагнути перерости саму себе і свою добу", – залишився до цього часу незбагненним фантазером. Згадайте Лессінга. Коли помер його син, він похилив голову і промовив: "Хіба це не доказ його розуму, що треба було його тягнути у цей світ залізними обценьками?" Ці дні ще не проминули для мого народу. Гете, володар універсального духу і розуму, поет і вчений-язичник, який ішов від усвідомлення до знання і дві душі відкрив у кожному з нас, – чи не він, зрештою, виорав для себе романтичну втечу в своє внутрішнє "я"? І дозволив прогнати Клейста за новаторство в театрі?.. Цей колосальний громадянин світу почав сповідувати відчай од німецької рутини, не підтримав групу "бурі і натиску". Ворог плиткої гармонії, а прихильник боротьби за гармонійну свободу в її діалектичному устремлінні, він тихо скаржився на письмі: "Я віддаюся життю лиш для того, щоб по-людськи страждати, плакати, насолоджуватися і радіти…" – бо в русі, мовляв, зневірився, нам потрібні Кромвелі, Робесп’єри і Марати, а тут нема навіть Байронового Каїна. Та знову ж таки не допоміг ославленому демократові Фіхте цей впливовий веймарський міністр. Назвіть мені хоча б один врятований квіт з нашого життя!.. З зали хтось гукнув, що є такий квіт. Нойбауер попросив назвати. "Кантів заклик "До вічного миру", – відповів той же голос. – Його почули всі народи світу". Нойбауер посвітлів і закрив долонями очі, мовби боявся, що заплаче. Так, провадив він далі. Так, друже. Від цього заклику схаменулися навіть обдурені брехуни з боюварів. Але інтермедія деспотії і перевтілень у самих німцях не припинилася. Далі свистять капральські палиці і шпіцрутени, в зміїні клубки сплітаються відьми, ніхто з моїх одноплемінців не підтримав той набат часу, все потопає в летаргії і тевтономанії, дарма що запрацювала перша залізниця між Нюрнбергом і Фюртом… І тільки Шіллер не кинув собі землі на домовину.

Шіллер був єдиною людиною, яку не стомили німецькі традиції насильства, обманів і демагогії. Мені написали, що до вінця наших жандармських дивовиж рветься якийсь Бісмарк. Кажуть, що це не барон фон Штейн, отже, барикади не з’являться. Тим часом про народження нових Шіллерів не повідомляють. А ви знаєте, що ніщо так не послаблює сили, як бездіяльність, і ніщо так не доруйновує людські сили, як безплідність. Тепер розсудіть: наша прахристиянська справедливість умерла на пласі. Ніхто не закликає: in tirannos[152] – то й гільйотини не треба. Довкола прислухаються до тупоту кірасирських чобіт і допевнюються, що це не Наполеон веде на нас завойовників, що це наші звитяжні захисники, отже, дозволено солодко подрімати, щоб, уставши, набити шницлями шлунки. Бути солдатом, платити податі, тримати язик за зубами – ось пароль нашого брата: ми продукт крові і землі, усе наше і не наше стане нашим. Створимо собі які-небудь товариства одного дня та й будемо попивати свіже пиво, за нас думають, про нас піклуються. Фіхте вимагав для всіх людей і народів справжнього царства права? Нісенітниця! Гегель придумав якусь логіку протиріч як передумову розвитку природи і людського суспільства… Теж якась фантастика. А Шіллера ми витлумачимо як нам заманеться. Тільки ж ні і ще раз ні! Хто такий Шіллер для нас, німців, і для інших народів? Шіллер!..

"Боже! – зітхнув Федькович. – Навіщо ти так вчинив, що я все втратив? Тепер я не маю не тільки кого послухати, а й кому що мовити. З Нарівняком – лиш випити чарку, позгадувати рекрутчину і заспівати щось до сліз тужливе. Чому я караюся весь вік без провини? Нойбауер хоч має через що страждати. Він збунтував провінцію глухонімих і попівський мотлох. А я мучуся задарма".

Він з гіркотою думав, що взявся за багато справ, але нічого не довершив. Лессінг відкрив для німців Шекспіра. Він, Федькович, хотів було перекласти твори великого драматурга для свого народу, та прокляте, недолуге язичіє тільки спотворює ті шедеври. Знову писати німецькою? Шіллер писав про німців, переносячи місце дії в інші країни й інші часи. А йому писати про свій народ, переносячи дію в німецькі краї? Німці мають великих німців, і правду казав Кобилянський, що він їм не стане рівнею. Як недавній вбивця, мобілізований троном до походів на чужі народи, він так само, як Шіллер, навіть з більшим почуттям, бо від каяття та усвідомлення свого рабського становища, міг би закликати: "Обнімітеся, мільйони! Злийтесь в радості одній!" Ні. Його голос не зазвучить з Дев’ятої симфонії, і нема притулку його мирній душі, нема волі його думкам, навіть у мріях немає для нього свободи. Не даровано тобі долею піднятися над собою ні на вершечок. Ти ніхто, Федьковичу! Ніхто!

… Хотілось би перекласти й "Пісню про дзвін", й "Орлеанську діву", і "Вільгельма Телля". О вибач, Шіллере, я німий. Вибачте, смереки, ви розмовляєте людською мовою, а я людської не чув і не знаю. Обидва полюси моїх прагнень під вічною кригою. Світ не стає мрією, а мрія – світом, дорогий Новалісе[153]. Я лиш у смерті відчуваю оновлення, та, мабуть, в іншому світі теж залишуся ніким. Від друзів мене відірвали силоміць, а одиноким борцем не стану ні тут, ні там, як не став ним Клейст[154]. Твій тріумф закінчився в ту мить, коли ти був зачатий в утробі матері. Ти вмер, як усі її діти.

На жаль, Федькович зовсім не знав Генріха Гейне. Ернст Нойбауер, можливо, з якихось принципових чи власних мотивів не познайомив його з творами видатного поета. Жаль, що не читав Федькович зимової казки Гейне "Німеччина":

І, лиш на кордон приїхав я,

Забилося серце щосили

В грудях моїх, і можливо також,

Що й очі сльозу зронили.

А що вже німецьку мову почув,

Відчув себе чудно знов я,

І це не інакше як серце моє

З приємністю вмилось кров’ю.

Малу арфістку я чув – вона

Співала з теплим поривом

І досить фальшиво, – але мене

Своїм зворушила співом.

Співала вона про кохання й сум,

Про зречення й спіткання

Вгорі, у кращих світах, де всі

Зникають людські страждання.

Співала вона про долину плачу,

Де щастя шукати годі,

Про світ, де плаває душа

У вічній насолоді.

Відречення пісню співала вона,

Стару колисанку неба.

Співають вони, коли плаче народ

І дурня приспати треба…

Та кращу пісню, пісню нову,

О друзі, складу я вам нині:

Ми хочемо тут, на землі, створить

Небесного царства твердині[155].

Не знав він ще, на жаль, і Шевченкового:

Поховайте та вставайте, Кайдани порвіте

І вражою злою кров’ю Волю окропіте.

Він топився у каламутних потоках меланхолії: сильний – і майже немічний, збагачений досвідом та знаннями – й пригнічено-отупілий, багатий поверненою вітчизною – і до краю самотній, безрідний, безрадний, як немовля.

10 травня 1864 року

Відсвяткувавши Великодні, Семен Нарівняк від’їхав у Галичину. Він і слухати не захотів Федьковичевої ради лишитися в нього назавжди, хоч поет переконував, що запише йому весь маєток після себе, бо одружуватись не буде – другої Емілії на світі нема. Нарівняк сурмив кущуваті брови й сопів: він сам опікся, Федьковичевим сватом не пішов би навіть до тої превелеби – Емілії. Отож від’їхав – і ніби між чистою сторінкою та Вавилоном нічого не було.

З весною в селах з’явилися мандатори, колишні власники гірських угідь. І почалася війна всіх проти всіх, ба кожний куток був уже кимось зайнятий зі згоди громади і сільського віча. Одначе пани і паничі поводилися так, ніби реформи сорок восьмого не було і гуцулів досі не розкріпачено. Власники панщанних наділів у Сторонці зупинялися в Дашкевички. Федькович зачинявся у світлиці або втікав з обійстя. Дашкевичка потроху виходила "на сонечко", Юрій чув, як скаржиться, що жити їй лишилося менше, ніж пташці на кілку посидіти, а син не береться й за холодну воду. Не схаменеш його ні просьбою, ні грозьбою. Зухвалий, легковажний, живе як у тумані, виступає проти добрих звичаїв. Здавалося, що син чекає не дочекається, коли маму побачить на катафалку…

Тим часом між сонцем і місяцем по небу пропливали погрозливо декоративні хмари, над високими плаями гримотіли громи, а нетяма Водоріз потрясав кулаками, накликаючи дощу на долові царини. Нарешті домігся. Полилося повносилими гронами, і гронами сипалося дробовиння стукотів по дахах. Водоріз тільки в стегновій пов’язці стояв під дощем і вдячно дивився в небо, а коли дощ припинився, пішов по хатах канудити милостиню-зарібок. Путилівка несла на пожовклій хвилі ослизлі топляки і піднялась майже до місточка. На перекаті за садибою знову одірвало шмат пресованої сланцевої породи. Вода запінилась, зазеленіла, наче долили в річку трутизни.

"І я, як той берег, триваю – ні сплив, ні втонув".

У січні минулого року його спіткала така сама безнадія. Він писав Горбалю, що почуває себе птахом у клітці. "Боюся одного, що загину". І соромився тих скарг, тих побоювань: "За це прости мене, днино сьогоднішня, та й ти, руський народе… Не раз, як читаю твори української літератури, манять мене гадки… піти, співаючи, Україною чи бодай Галичиною. Хоч радше не Україною, а Галичиною, Буковиною, Угорщиною. Бо як на Україну? Щоби мене, братику, забили в Сибір?! Кортить ще мене до ненечки. Боже, потіш її та порятуй". З листом надіслав Горбалю кілька віршів. Той відповів у березні. Розрадив його кількома Шевченковими поезіями і волав: "Кріпися! Кріпись!" Федькович вивчив ті Шевченкові поезії напам’ять і тут же сказав про них у листі до Горбаля: "Соловію, хто твого голосу срібного хоч раз почув, то чи йому жабиного крекоту доживати?.. Галичино, Галичино, бідна ти, Галичино!"

Майже сто років зорієнтовані на Німеччину і німецьку культуру дослідники оскаржували Федьковича за те, що він не мав критичної оцінки на перипетії свого життя. І жодним словом не натякнули, що, як він сам зізнався, зіпсований був трохи німцями, передовсім отими романтичними самозапереченнями, самозреченнями і пошуками загальнолюдського на шкоду людському. Не посміли сказати й того, що Федькович справді був німий: відірвана кордоном по Збручу, Західна Україна не мала літературної мови, і це всіляко благословлялося Габсбургами, що зовсім онімечити цей край. А О. Маковей писав: "… він всюди добачав контраст, недостачу розуміння від людей, почувався чужим, віддаленим… Як кожний поет, він був великим ентузіастом природи, а спрага й неспромога оглядати її далі доводили до поетичних жалів на непривітній чужині, до самоти…"

Ой ні! Насамперед Федькович був вихований високою поетичною мислею славетних європейців і завдяки їй умів побачити і далі, і безконечність природи. Про це свідчать його німецькі вірші. А рідну мову він знав тільки з пісні, досить скупої на слово, а ще слово те переозвучувалося бессарабською, бойківською, гуцульською, угорсько-слов’янською, чесько-слов’янською говірками, і він був позбавлений засобів вислову.

Одначе правда про це ще не раз випливе з самої поведінки поета, його розмов і листів. Поки що він нас цікавить лише як людина, що йде від минулого до майбутнього, від свого минулого до свого майбутнього.

Його приятель із 41-го піхотного полку написав, що штабне начальство занепокоєне приходом до влади в прусському королівстві Oтто Бісмарка. "Принц-шрапнель" Вільгельм I призначив його канцлером, це те саме, що й міністр-президент, та вже є чутки, що готується анексувати решту князівств, які ще не підпорядковані Пруссії, готує напад на Остмарк (Австрію), Данію і Францію. Називають цього шваба "залізним канцлером", так любить дух казарми, залізо і кров. І попереджав приятель, щоб Федькович негайно надіслав рапорт, аби його остаточно демобілізували, бо через місяць може бути пізно: навіть відпустки офіцерам припинили. Під Відень стягують армії з усіх кордонів. У повітрі вже пахне порохом.

Він дивився зі свого місточка на бурхливу Путилівку, і його дедалі більше охоплював неспокій. У двері стукала реальність. Вона готова була порушити і те невеличке, що він мав. Коли люди перестають вірити в ідеал свободи, вони або вигадують міфи, або згадують уже вигадані. Однак тут не до цього. Треба йти на комісію з очима, писати клопотання, щоб його звільнили з армії. Треба рухатись. Годі споглядати життя із засідки. Німецькі поети-романтики гинуть один за одним тому, що досита забезпечені дворянськими маєтками. Він озирнувся на материн осідок. "А тут треба думати про хліб, думати про життя".

Дома він з жалем окинув поглядом "трибунал", завалений рукописами і книгами. На очах виступили сльози, коли взяв до рук стосик аркушів з перекладом "Слова о полку Ігоревім". Під цим стосиком лежали армійські зошити з перекладом "Пісні про Нібелунгів". Він аж застогнав: так конче не можна жити. Усе пропадало в довершеному стремлінні та в недовершеності справ. І палило вогнем неопалимої купини – знову все покинь, іди.

Кривавая доріженька з Варшави до Відня,

А хто ж її закривавив? Рекрутоньки бідні.

Гнав їх цісар, цісаревич, цісарськая мати,

Бо хотіли сиротами Польщу звоювати, –

заспівали, мовби глумлячись із нього, на Верховиковому уздвір’ї. Видно, знову там лимарська толока, готують збрую перед ходом в полонину. Співали задьористо, не до настрою пісні: кликали його з кобзою, та йому було не до товариства.

Смерть із нами, в кожному із нас… – десь у мозку народжувалася строфа, але й це він притлумив. Крізь вікно виднілося озорене сонцем пасмо гір. Йому треба було туди, за гори, виходжувати документи, кланятися, просити, пропонувати гроші…

За обкутою бляхою брамою стрибнув у сідло. Гнідий нетерпляче переступив з ноги на ногу (видно, любив мандри), та Федькович, посмикнувши вуздечку, хвильку наслухав. Мати не покликала. Тоді в дорогу!

– Куди, Юре, знову оплатився в мундир? – запитав Верховик, видибавши до воріт.

– На явку, пане добродію.

– А тебе й досі не комісували? – щиро здивувався старий.

– Та ось готуються до війни з пруссаками. Не знаю, чи й удасться.

Верховик круто вилаявся і мовби знічев’я промимрив:

– Ач, степліло. Як серед літа, палить подих… Виходить, ти до Чернівців? Ну, то щасливо! Купи там якихось газет, аби напевне довідатись, чи війна. – І, на щось нарікаючи, зашкандибав на обійстя. Гамір там одразу стих, ніби людям заплішило роти.

Смерть із нами, в кожному із нас… Ні, щось інше:

І мати синів не впізнала, що вернулись з полону. Він уже виїхав за Сторонець, далі чогось не в’язалося, то стиха сам для себе заспівав:

Ой Кошуте-угринчику, що хочеш робити?

Чи з цісарем воювати, цісариків бити?

Коли хочеш порівнятись, то поможи Боже!

І я прийду з ватагою та й бити поможу.

В Усть-Путилі він переїхав місток через Черемош на галицький бік. Надвечір спішився в Тюдові біля корчми, почепив коневі торбину з вівсом, нашвидку перекусив за шинквасом, щоб не чекати місця за столиком, знову перебрався на буковинську дорогу й вернувся ночувати до Розтоків (у селі не було мосту через річку).

Олександр Волянський зустрів його не просто як свояка (він тримав першу сестру Федьковича), а як найсердечнішого, давно очікуваного друга. Пост якусь мить постояв перед фотографією сестри, облямованою чорною стрічкою: з портретика на нього мовби глянула молода Дашкевичка. "Смерть із нами, в кожному із нас…"

– Чому досі не з’являєшся? – запитав Волянський, коли сіли вечеряти. – На Великдень що робив?

– Гостював у мене приятель з Галичини.

– Кобилянський?

– Ні, мій колишній вістовий.

– А де Антон? Це неймовірний хлопець. Де він подівся?

– Працює вчителем реальної школи у Львові. – Федькович зітхнув. – Він справді незвичайний.

– Кобилянський знав, що ти листуєшся зі мною? Федькович кивнув.

– Я писав Антонові, що всі вірші пересилаю тобі. Якби раптом що-небудь трапилося – це ж армія, походи, бої, – щоб звертався до тебе. А йому надсилав лиш те, що годилося друкувати, бо Кобилянський непосида, на місці його не завжди можна знайти. Та й не хотілося, щоб він читав написане похапцем, де-небудь на пеньку за казармами чи на короткому постої в поході.

– Це малинівка, – на секунду перериваючи бесіду, мовив Волянський. – Не терплю всякого смороду… Я так здивувався: якось листоноша приносить адресований мені пакет. Зриваю печатки, розгортаю упаковку – коштовні, із золотим тисненням видання: Євангеліє від Луки кирилицею і чеським алфавітом. У приписці Антон просить передати один примірник батькові, знає звідкілясь, що батько тюдівський священик. Довго поламав голову, поки здогадався, що дарунок той завдяки тобі.

– Такі несподіванки в його характері, – посміхнувся Федькович, думаючи: "А чи ви здогадалися заплатити Кобилянському?" Та, мовби почувши голос його думки, Волянський сказав, що переказали Кобилянському гроші ще на десять примірників Євангелія. Одначе… відповіді не отримали. – Видно, це видання дало йому можливість зібрати кошти на якусь подорож, – зареготав Федькович. – Ти уяви собі цього чоловіка ближче. Середню освіту здобув у Станіславі на гроші батька-дяка з-під Надвірни. Батько влаштував його на теологію у Львові, та він через якийсь час махнув з-під батькової опіки до Чернівців на той самий факультет і тут прийняв православ’я. Закінчивши навчання, мандрував по Німеччині, був проповідником вільної релігійної громади в Рунге, виступав як актор, вражав усіх космополітизмом, у вишиваній сорочці виїхав проповідувати до Америки, там вивчав народну медицину, став безбожником, вернувся до Львова вчителювати і жахливо бідує з жінкою і шістьма дітьми. Знає прекрасно польську, німецьку, французьку, італійську, англійську, чеську і румунську мови. Написав, що збирається до Відня захищати докторську працю з медицини і демонструвати якісь винаходи… Повір, що борг вам поверне, навіть коли доведеться продати шлюбного персня.

– Як тобі вдається знаходити цих відчайдухів?

– Нойбауер, брат… Знайомство з Нойбауером дало мені вступ не в один чесний дім у Чернівцях. При одній оказії зазнайомився з Кобилянським, а той, вчувши мої вірші, писані німецькою мовою, за дві бесіди перекував мене до самого скону.

Вони розмовляли майже за північ. Нарешті Федькович обережно запитав Волинського, "як поживає, що поробляє" його сестра Павлина.

Волинський розсміявся.

– Вона ж тебе зустрічала з війська, братику. Напиши їй. Та й переїжджав ти через Черемош у Тюдові, чому не провідав?

– Пізно виїхав, поспішав тебе побачити.

– Павлина буває в мене щосуботи й щонеділі. Та й люди цікаві навідуються. Приїжджай як-небудь. Зрештою, будеш вертатися з Чернівців – обов’язково заходь, я буду чекати. Відчуваю, що в Сторонці ти запорпався в ріллю мовчання, бо то ні село, ні місто, усі живуть врозбіж. А в нас люди щиріші. В нас і заплаканий сміх почуєш, і сміх крізь плач – ніхто зі своїми прикрощами і радощами не криється, не дихає одиноко в пустелю. Бачив, як забрунькувалися сливи і вишні? Коли вертатимеш, тут усе забіліє, задухмяниться, розіллється чистими силами… Даруй, це трохи не мої слова, але навесні всі люди поети і це не смішно.

– Зовсім не смішно, – потвердив поет. – Навпаки, ми відчуваємо в цих оновленнях природи відображення власної і вселюдської катастрофи. Нас переповнює наше посмертя. Я кажу "ми", тобто маю на увазі професійних поетів, які завжди похмуро дивляться в майбутнє.

– Але ж ви пророки!

– В майбутньому ми бачимо тільки розплату за теперішні злодіяння людей. Усі ми в цьому схожі, як сльоза на сльозу, як зажурені осінні ночі.

– Я дуже радий, братику, що ти повернув до мене з Розтоків. Гадаю, тебе ще не раз зупинить тут дорога, може, й політкуєш в мене. Тут, у долі, таки легше дихати.

Він виїхав на Вижницю, щойно заблагословилося на день. Містечко обминув, тримаючись доріжки понад Черемошем. Гнідий відпочив, досить було поторгати ногами стремена, як пускався навскач. А далі зазеленіла долина Пруту, перед обідом показалися церковні шпилі Чернівців. Він вирішив зупинитися в домі для приїжджих (Гординського для нього більше не існувало).

Поставивши Гнідого до конюшні й заплативши за три доби вперед, Федькович подався знайомими вуличками до середмістя. Люд його мало приваблював, хоч був ярмарковий день і серед барвисто зодягненого натовпу не було де голки встромити. Для усіх земних справ він уже виробив стійкі і точні абсолюти противенства (а може, почерпнув їх із книг і світосприймання інших); усе, що творилося поза його уявою, його не турбувало. Дивовижних сил життя, які рухали природу і мільйони істот, як Бог, він уже не визнавав. Особливо в ці хвилини, коли квапився до протестантської церкви на Sterngasse[156], до кам’янички Фоляковських, де мала кімнати вдовиця Марошані з Емілією. Там він слухав імпровізації Нойбауера, познайомився з Антоном Кобилянським, Костем Горбалем, Ізидором Воробкевичем; вперше почув на грудях схвильоване дівоче зітхання. Щоправда, і всю дорогу з Розтоків, і зараз його непокоїло, що трохи негоже відповів Волянському на його вигук: "Але ж ви пророки!" В майбутньому він бачив не тільки розплату, як усі ті обдаровані німці, у яких він вчився і які після революції сорок восьмого року зреклися усього, закопалися в темні закутини власного духу і тепер один за одним конають то від сухот, то від самоти. Він вірив у величне торжество людського майбутнього. А караючі очі Немезіди ніколи не дрімають.

Вийшло якось пихато, ніби заговорив із вселенської ночі небуття, вертаючись месією.

Церква. Будиночок Фоляковських. Він не збирався туди заходити. Пройшов у двір, вмостився на лавочці проти вікон у колишній кімнаті Емілії. Якось у холодний присмерк середноворіччя Емілія мовила словами Брингільди: "Страждання любові відкрили мені очі в скорботі: я побачила кінець світу".

Він соромився говорити з нею пишномов’ям. Ця стихія належала Ернсту Нойбауеру, і навіть Кобилянський та Горбаль у присутності "блискучого німця" трималися скромно. "Вічно жити, вічно творити, вічно любити", – міг сказати в цих покоях тільки Ернст. Чи: "Любовний трунок смертельний".

Риторика. Але золоті то були години. (Треба сказати, що, покинувши покої Емілії Марошані, Федькович пускався в такі нетрі загальників і "високодумних" категоризмів перед своїми вістовими, що ті просто бовваніли перед ним. Згодом червонів мов рак, але всілякі премудрі "формули" ще довго бриніли в голові).

– Тут ми разом, Еміліє, – промовив він тихо. – Душею і тілом разом, моя кохана і незабутня. Ти чуєш мене, Еміліє? Хто любить, той не зречеться. Не забудь і мене, Еміліє, в коловерті своїх балів. Любов – це наша остання опора.

Він проблукав вулицями міста до самого ранку. Так колись пробродили, розмовляючи, з Костем Горбалем. Кость із тих людей, які все життя невтомно прагнуть тільки високої і чистої людяності. Сердечний, завжди веселий і свіжий, на життя він дивився, проте, серйозно і тверезо. Зібрав чималу бібліотеку, знав безліч пісень. Жили вони з Кобилянським на одній квартирі. Якось привели сюди Федьковича, і той жахнувся: два ослінчики, застелені складеними ряднами, й по подущині на кожному, решта простору завалена книгами.

– Три дні тому з друкарні "Вісник" Вислоцького-Зборівського з Відня, а це "Dziennik Literacki".[157]

"У "Віснику" мало вістей, а в "Dzienniku" мало про літературу. Та ось бібліографічна оцінка поезій Тараса Шевченка. "Хату" Кулішеву читав коли-небудь? "Пісні народні", зібрані Максимовичем? "Історія Русі" Маркевича… Я, брате, з самого дитинства бідую і скуповую книги.

Горбаль заробляв на прожиток лекціями, які читав для селян. Поступово склав іспити за гімназію і виїхав до Львова. Наступного року закінчує університет, збирається видавати літературно-науковий часопис.

– Ти знаєш, що мене здивувало в Чернівцях, коли я приїхав сюди вперше? – запитав Горбаль того ж вечора, звертаючись до Федьковича. – Що довкола розмовляють лише німецькою і польською мовами.

– У вашій Тисмениці з таким не зустрінешся, – розсміявся Кобилянський.

– Я спалив би свою Тисменицю, – похмуро одрік Горбаль. – А русини знічено вбирають голови в плечі і соромляться рідної мови. Лонгин Лукашевич приніс мені на кілька днів "Слов’янський народопис" Шафарика. Візьми на одну ніч. Почитай, ти ж темний, онімечений солдат. Завтра принесеш, домовились? – Горбаль говорив швидко, мовби захлинаючись. Обидва з Кобилянським запустили довгі попівські пелехи і бороди, ніби маскувалися під святих отців. – Якось Лукашевич відпроваджує мене додому й каже, – вів далі скоромовкою Горбаль, – що бродить по Чернівцях неприкаяний гуцул-офіцер, який вправно малює німецькі віршики. Високого зросту, русявий… Показує твою баладу, присвячену Емілії Марошані. Читаю – по-німецькому навіть чудово. Ти вже забув, які мама пісні співала?

– Не знаю я, браття, ні літератури, ні історії нашої, – з гіркотою в голосі признався Федькович.

– А ми живемо в світі бажань і прагнень, – заходив по кімнаті Кобилянський. – Навіть перед могилою ми не звільнені від необхідності знову й знову народжуватися. Тим паче коли все слов’янство вступало в еру свого відродження. Ти відчуваєш у собі джерело життя? Ти віриш у життя?

Вони його не старалися ні принизити, ні знищити. Горбаль мав незвичайний дар пізнавати людей, їхні вдачі і вади. Він якось сумовито поглянув на Федьковича і спокійно мовив:

– Розбудись, товаришу. Твій талант і розум повинні належати тій землі, яка тебе викохала. Приходь, будемо помагати. Важко підтримувати те, чого нема. Тебе ще не забальзамували тевтони, а Нойбауером захоплюйся, та не наслідуй.

Через кілька днів Кобилянський проводжав Федьковича від Емілії Марошані на його квартиру. Федькович раптом зупинився посеред вулиці.

– Не спав я ці ночі…

– Після нашої розмови? – співчутливо спитав Кобилянський.

– Так.

– І до чого додумався?

– Не бачу, для кого писати. – Федькович підступив до ліхтаря. – Почитай, цю думку я написав у таборі під Кассано.

– Мова чиста, народна. На жаль, у чеській транскрипції. Федькович зітхнув.

– А це мій армійський щоденник з торішнього походу. Поки що тільки на це зважився.

– Слава Богу, що сам за себе взявся.

Наступного ранку примчали до Федьковича обидва: і Кобилянський, і Горбаль. Припечатали долонями два стоси книг на столі.

– Думка "Нічліг" не шедевр, – сказав Кобилянський, – але і її спробуємо надрукувати. Готуй мені добірку з п’ятнадцяти-двадцяти поезій, в мене є одна задумка, завтра ти станеш знаменитістю. Якщо маєш час, я тобі з пам’яті прочитаю кілька віршів Шевченка.

– Прошу! З великою радістю…

Не вірилось, що з того дня минуло два з половиною роки. Кобилянський і Горбаль виїхали з Чернівців, і місто мовби осиротіло без них – непосидющих, метких, комічно-дотепних і непоказно-мудрих у кожному вчинку.

Федькович з нудьги пройшовся до щовбів, де закладали фундаменти під митрополичу резиденцію. Гакман замислив якусь грандіозну споруду. Горами стояли складометри паленої цегли, штабелі дерева, незважаючи на ранній час, копошилися сотні будівельників. З відстані здавалося, що тут зводять піраміду.

– З усього видно – щось на віки робиться, – сказав Федькович до гуцула із скринькою столярних інструментів, який прямував до обгороджених штахетами рівчаків, де закладали фундамент.

Гуцул запалив люлечку, ствердно покивав головою.

– Переживе наших праправнуків і їхніх правнуків.

– Що ж тут буде?

– Палац єпископа, семінарія, семінарська церква, дім для приїжджих, парк. Будують по-столичному. Резиденція посяде всю місцину аж до лісу. Править роботами чеський архітектор Иозеф Главка. Двадцять літ тому, ще хлопчиськом, я тут ратушу опоряджував: вікна, двері… З ненем і двома братами найнялись. Гадалося, що це Візантія. Але справжня Візантія тут з’явиться, – показав рукою на муравлисько робітників на розритому пагорбі. – В Італії закупили мармур, вже випалюють різнокольорову глазуровану дахівку. Будівництво розраховане на п’ятнадцять років.

"Гакман зітре стару історію краю, – подумав Федькович. – Вона й так маловідома від Мухи до Вишневецького і Кобилиці, а цей німець добереться і до Певтінгерових таблиць".

– Як вам платять?

– Несогірш. Та жити ніде. Сам я з Глибокої, на неділю доїжджаю до дітей, а тут зафрахтували дерев’яні блощичники, нема від кліщиків спасу. Та вже закладають в лісі бараки, якось літо переб’ємося, а тоді побачимо. Ще у вірменській церкві є для мене діло. За різьбу платять вище, може, на зиму знайду помешкання в старому місті і наймуся до вірменів.

Мовби перейнявшись досадою і настроєм глибоцького різьбяра, Федькович знову простував до своєї "молитовні" на Sterngasse. Насмішка долі втамувалася навіть у назві провулка. А доля причаїлась за темними, давно не митими вікнами, і було в неї довгасте обличчя з горбкуватим носом, як у того гуцула з Глибокої, і тримала в руках дерев’яну скриньку з інструментами, мовби наготовленими для того, щоб тесати домовину. Сміх її тривав уже довго і застряг в горлі, вона не могла дихнути, лиш схвально хитнула йому головою. Він дивився на неї непорушно, як в день остаточного розрахунку. Тепер він її не боявся і не вірив їй. Сімнадцять років тому, коли він утікав у Молдову, в незнайомому місті його спіткала ніч і він заблукав саме в цей дворик і пересидів до світанку на цій дубовій чи буковій лаві. Він погладив відполіроване чиїмись ліктями бильце. Згодом, аж доки Нойбауер не привів його до вдови Марошані, він ніяк не міг розшукати цю закутинку, але, буваючи в Емілії, не смів поглянути крізь вікно на лаву, де колись знайшов прихисток.

Він утікав до Молдови ошатно вбраним паничем, стегно його зігрівав гаманець з "дарунковими срібняками", та почував себе нещаснішим за каліку-бродягу, який вхопив його на вулиці за руку і щось слиняво белькотів, намагаючись повести за собою, тому й довелося забігти сюди. Може, ще тоді тут оселився його невмирущий смуток? Бо, коли Городинський-батько привіз його до Чернівців, він уві сні оплакував маму мовби на цій лаві. Батько побоювався, що він зіслизне від нього, як тільки трапиться нагода. Вирішив переказати мамі, щоб приїхала до нього в Чернівці. Вибралися її стрічати аж за Сторожинець, і десь в корчмі чи бо на деординському набрехали, що Дашкевичка ось-ось підкотить на бричці свого коханця, стражника Воронки. І справді: віз маму Воронка. Дома Гординський збив Дашкевичку до синього м’яса.

Юрій вибіг за урядником, і той ледве одірвав мандатора від напівпритомної жінки. Мати вранці пішла шукати підводу на Сторонець, а батько замкнув його у темній комірці, і він крізь сон плакав від кривди і жалю, проклинаючи весь свій рід.

Минуще все.

Неминущі тільки кривди.

До лавчини підчовгала і майже зі скрипом вмостилася на краєчку якась бабуся з кошиком, наповненим пучечками фіалок. Ступивши в дворик, вона з острахом глипнула на офіцера з шаблею, що не зводить ока з порожніх вікон будиночка, одначе вирішила, що вертати назад пізно, й зважилась перепочити будь-що-будь. Вона не дивиться на Федьковича, її починає долати солодка стареча сонливість. У кутку дворика пака для сміття з бляшаним віком; на віку гріється біла, з чорною мордочкою кішка. Сонце припікає по-літньому зблизька, навіть скупа травиця в дворику ніби готова влягтися й віддатися спогадам про події, яких ще не було в її житті. Дворик наповнений терпкими й вологими пахощами фіалок.

– О-о-о, danke schön! – чи то Богові, чи незнайомому офіцерові дякує бабуся, важко зводячись. І ні з сього ні з того додає: – Motten fressen die Kleider und Sorgen das Herz[158].

Федьковичеві нічого на це відповісти, тільки відчуває, що й запах фіалок кудись щезає, як запах поцілунку після несподіваного ляпаса, коли дівчисько раптом отямлюється, збагнувши, що це тільки початок, а серце вже готове вискочити з грудей. "Не забувай, Еміліє! Не забувай!"

На вулиці лаються перекупки. Очевидно, стали поряд з кошиками фіалок, воюють за дверну нішу чи ріжок будинку. Ці ніколи не стомлюються від свар. Одна костить німецькою, друга польською, і всі одна одну розуміють. Голоси ще молоді й верескливі, бабусиного не чути. Кішка обережно зіскакує з віка смітниці і несе важкий живіт кудись у потаємніше місце.

"Може, життя треба любити таким, яким воно є? – думає Федькович. – З любов’ю, розлуками, чварами, війнами, беззаконням, обкраданням усієї світобудови; з аутодафе, розстрілами за неіснуючу зраду, з политим кров’ю бруком і загидженими камерами смертників; з пограбованими гробницями і порожніми містами після винищених цивілізацій? Може, слід погодитися з історією: жорстоке минуле, зловісне сучасне, моторошне майбутнє?" Йому пересохло в роті. Він випив виноградного соку за рогом будинку (молдаванин продавав сік, черпаючи його кухлем просто з бідона) й вернувся на лавочку.

"Не забувай, Еміліє… А може, все, що я бачу, чую, про що мислю, давно забуте, вкрите імлою Вавилона і попелом Карфагена? А може, й нічого не було? Тільки мої сльози на цій лаві? Проте й сліз моїх тут не пролито. Мені лиш примарилося, що я несподівано опинився на цій лаві-прихистку бродяги і втікача".

"Погана дружина нездатна стати доброю матір’ю, – вчувався йому голос оскаженілого Гординського. На материне тіло сипалися його важкі кулаки, і він знову репетував: – Не побачиш його більше, огидна гергепо. Не дам хлопця псувати…"

Коли вони верталися з Молдавії ("мене без пса з Молдови видали"), Гординський скаржився, що в нього дуже тяжка форма туберкульозу. Перед тим і Юрій пережив крупозне запалення легенів. Його охопила паніка: він раптом відчув, що вмирає поруч з ненависним батьком, потворною "любою-згубою" його великої і щасливої родини. Він умирав від жаху перед страхом умерти поруч із ним. Торік в армії він знову захворів на запалення легенів, та його не охопив переляк, і сьогодні ще мав у кишені листа до Данила Танячкевича у Львів, де лиш по-людському сумував: "Тепер лиш би жити, але що з того, коли здоров’я нема. Груди мене дуже болять…" Він лапнув по кишенях. Тут виявилося два листи до Танячкевича: того, що написав ще в квітні, він забув віддати поштарці. Ходив у гуцульському "лудинні", а лист пролежав у шинелі більше місяця. Він вирішив перечитати оба листи, можливо, переписати заново. Зробить це ввечері в домі для приїжджих і постарається поспати, як спить безтурботне немовля. А поки що треба трохи поквитатися з минулим і скинути з себе оціпеніння.

Перша квартира Адальберта Гординського, де три місяці прожив Юрій у неспокійному сорок восьмому році, містилася за два квартали від цього дворика. Забрав його Гординський тому, що син не міг пережити смерті сестри Марійки. Вона вмерла на тридцять першому році життя, була калічкою, до церкви носили її в кріселку.

"Вона так зворушливо співала, що каміння плакало".

До безтями любила Юрія, розповідала йому казки, вигадувала незвичайні пригоди і легенди, де творив добрі діла ніде, крім гір, незнаний Віщий Сокіл. Він подарував гуцулам золоті гори, карав жупанів і дуків, рятував голодних діток в переднівок. Аж підбив його одного разу з рушниці жорстокий мандатор. Підбив за те, що Сокіл завжди оповіщав людей про небезпеку чи нещастя, але того дня облітав далеку Чорногору і не встиг попередити мандатора, що отара його буде змита розливом грошових хмар. До того дня в горах було на все поліття, а тут всіх спіткала лиха година: почалися пошесті і голод, все почало вмирати. Отоді відважний і сердечний хлопчик, схожий на Марійчиного братика, подався на гору Чорний Діл до срібного джерела, приніс Віщому Соколу цілющої води, і птах ожив. Але крила в нього були перебиті, він не міг літати. Пострибком якось він добрався до Чорногори і живе там на неприступній скалі. Однаково й далі допомагає людям, йти до нього треба без зупинки сім днів і сім ночей. Дорога туди важка, проходить крізь болота і дрімучі нетрі, та Сокіл завжди подає голос зі скелі і стежку не можна змилити. Нещасливі вертають щасливими, та злі й жадібні люди, навіть чуючи голос Віщого Сокола, пропадають в диких сиглах, переобтяжені незаслуженими дарунками. Ось зібрався до Сокола добрий чоловік, у якого занедужала дівчинка… А ось пішов злий…

У ті часи, коли Гординський на три місяці забрав Юрія до себе, у Чернівцях жило менше тисячі чоловік, містечко становило собою дві вулиці, складені буквою "Т". На пагорбах було кілька невеличких хуторів з власними дерев’яними церквицями, та правилося тільки в Успенській на Каличанці й Георгіївській на Горечі. Миколаївська в Надпрутті була вже ветха, тут відчитували покійників, знайдених на шнурку, виловлених у річці чи випорпаних на громадському смітнику.

Коли батько привіз Юрія з Молдови, на стику двох вулиць з’явилась ратуша, променями розбіглися вулички і провулки уздовж Сторожинецького та Садгірського тракту і вздовж дороги на Таращани-Серет, у Молдову. Тепер місто розрослося на всі околиці, правда, центр і далі лишався двоповерховим, дерев’яним. Кам’яні будинки можна було полічити на пальцях. В одному з таких безликих паленоцегляних котеджів мешкав Нойбауер. Був уже вечір. Вікно не засвітилося у Фоляковських, в кімнатці Емілії Марошані. І небо було похмуре, без зірок. Час не одуриш, подумав Федькович, мовби прощаючись із темними вікнами в кімнатці Емілії і вітаючи яскраво освітлені вікна в Нойбауера. Життя підтримує живих.

Господар широко розвів руки і обняв поета.

– А мені в першу мить здалося, що ви не дуже зраділи з моєї появи.

– Що ви, мій друже! Ви хіба не знаєте, що я із самоти завжди вертаюся, ніби з подорожі Магеллана? Хвилечку посидьте, я заварю каву, а ось там у куточку столик, м’які крісла. Столик накритий, нам бракує тільки гарячої кави. Сідайте, зніміть скатерку – і ви відчуєте смак до життя. Bitte, mach keine Lade auf[159]. – Він з кимось перемовився за дверима, мабуть, зі служницею, бо відповів йому дзвінкий, сміхотливий голосок, а дружина розмовляла прокуреним альтом, як він часто казав поза її очі. – Розповідайте, як вам живеться, як ведеться родичам, малюйте Чорний Діл, Жупану, Яровицю, усякі там флішеві породи, дволисті проліски, шафран і нарциси, бархат і ялівець, я майже не буваю на природі і стужився, як собака на могилі господаря. Мені Кобилянський написав, що ви отримуєте відпустку і, очевидно, виклопочете звільнення зі служби. По чарочці? Наливаю.

Федькович два дні нічого не мав у роті й після чарки, підбадьорений усмішкою Нойбауера, взявся за канапки з шинкою.

– А я гадав, що найвища форма буття – це пізнання і мислення, – все ще всміхаючись, мовив Нойбауер. – Тут до передучора тривали обложні дощі. Я люблю читати і думати, коли дзюрчать ринви. То як ваші справи армійські? Ви вже на волі?

Федькович дістав із кишені послужну картку, подав Нойбауерові. Той двічі пробігся очима зверху донизу.

– Відібраний до війська добровільно, – почав читати вголос, – першого листопада п’ятдесят другого року на вісім років служби в лінії і два роки в резерві сорок першого піхотного полку. Одержав на руки три срібні леви. – Нойбауер зареготав. – О Боже! Одержав на руки три срібні леви! – повторив, поправляючи окуляри на переніссі. – 1854 – капрал, 1855 – фельдфебель, 1859 – підпоручик, брав участь у поході в Італію, 1863 – тимчасово звільнений у резерв… А що далі?

– Завтра комісія вирішить. Здоров’я моє пішло за водою, сам довгого віку не жду, бо й груди скажені… Якщо комісують, обіцяно до трьох сотень золотих ринських.

– Пригадуєте: ще в п’ятдесят дев’ятому ви щось читали про ті нещасні срібні леви?..

– А чи можна дивувати тому тлумачеві, чому продався до жовнярства за три срібні леви.

Нойбауер перевернув послужну картку.

– Осип де Федькович-Гординський, – прочитав, морщачи лоба. – Місце народження – Путилів, рік народження – 1834, релігія – римо-католицька, заняття – ніяке. – Акуратно склав картку й віддав Федьковичеві. – Ви перейшли в православну віру?

– Так.

– Це суті справи не міняє, – з якоюсь майже батьківською занепокоєністю і настановою в голосі мовив Нойбауер. – Мене бентежить графа "заняття". Що ви робите, що збираєтеся робити?

– Правду кажучи, ледащію.

– Ми всі ледащіємо, пане Федькович. І знаєте, що мене турбує? Що загальний занепад малопомітний ззовні, бо він поширився на всі сторони життя. Так завжди буває: якщо дрібнішають усі частини цілого, то розміри цих частин одна відносно одної не змінюються. Але те, що ми нидіємо, – факт незаперечний. І не лиш мене обіймає паніка. А страх перетворює людей в живі трупи. Свідомих, енергійних людей охопила непевність і невпевненість у своїх силах, яка породжує боягузтво і компроміси. Невпевненість завжди ходить з опущеними очима, бо завжди двійник: напоказ – за, про себе – моя хата скраю, аби мені вижити. Вона в один і той же час і бажає, і не бажає, тобто стереже порожнечу. Верхам нашим це на руку, бо їм спокійніше наживатися, бо вони не розуміють, що тільки розбуджений народ здатний примножувати національне багатство. Тому стараються усунути з поля діяльності людей здорових інстинктів, які – єдині – мають можливості оновлювати світ. Це не риторика, пане Федькович. Нас усіх роблять рівнозначними. А життя, як відомо, процвітає там, де поруч активно існує інше життя. Інфузорії ведуть замкнутий спосіб існування, бо це і не рослини, і не тварини. Нас запихають у подібний стан поголовно. Тому-то потрібні: спілкування, зіткнення, відкриті серця, союз однакових і різних форм, інакше діти стануть дідами, а діди – дітьми. Нас заквасили. Але ж на боротьбу з собою не можна тратити всі сили. Це злочин. Ви мене знаєте, слава Богу, п’ятий рік. Знаєте, що моя батьківщина – це істина, яку я не висловлюю, доки її не перевірю життям. Усе, що я вам кажу, – болюча правда. Суспільство однакових величин приречене на тупцювання на місці, занепад і загибель. Такими були Афіни, коли запропонували Сократові келих з отрутою. Сократ отруту випив, а Афіни впали. Та наше розуміння становища повинно перетворитися в активне втручання в життя. Я вам ось що запропоную: беруся стати видавцем вашого часопису, а ви берете на себе роль редактора. Зробити цей часопис можна й двомовним, оскільки руське населення не забезпечить передплати. Кошти на перші кроки я маю. Напишіть в Галичину й попросіть підтримки в тамтешніх літераторів. Не чую вашої відповіді. Чому ви мовчите, як могила? Ну, пане Федькович? Ви ж сильний козарлюга. Де ваше горіння, чого ви побоюєтеся? Це ж тільки слабких руйнують сильні пристрасті. Мені Антон Кобилянський показував вашого листа, де ви писали про якогось шваба Ілаша. Ви ж його перевиховали в русина! Дайте згадати: "Як мовить по-нашому, то аж від серця відлягає, а Німеччина топиться, як сніг". Тепер підтягуйте русинів. Література виражає культуру мислі і душі народу, мистецтво історично осмислює безрадісні риси буття, органічно враховуючи структурну необхідність і доцільність усього, що відбувається в природі і людському суспільстві. Кому, як не вам, пане Федькович? Я чув, що Ізидор Воробкевич почав писати німецькою мовою. Повірте, що нам, німцям, цей Воробкевич може запропонувати на стіл тільки якусь недоварену мамалижку.

– Я згоден, – твердо сказав Федькович.

– Вас не шокує, що часопис мусить бути двомовний?

– Ні.

– Історія неодмінно поставить вам на карб цю обставину.

– А мені однаково, чи піду з десятьма гріхами до пекла, чи буду їх мати одинадцять. Головне, щоб між нашими чорними горами нарешті щось зродилося.

Нойбауер показав Федьковичу невеличкий томик, виданий у Відні. Федькович добув з кишені свої "лінзи".

– Lieder aus der Bukowina. "Буковинські пісні"…

– Я вам підпишу цю книжечку. І знаєте, я давно полюбив цей край, давно відкрив би руський відділ у своїй газеті, але мені її сконфіскують. Я й так її будую наполовину з місцевих матеріалів… – Нойбауер підійшов до робочого стола й вернувся з папкою в руках. – А це філософська праця. Хочу її назвати "Die Ideonen". Мої знайомі з Європи примусили нарешті записати на папір пущені з вітрами імпровізації.

– Я завжди тяжко шкодував ваших думок і спостережень. Не раз думаю: бодай так пси траву їли, як у цих головах щось заворушилося.

– Нічого. Нехай на тисячу в одній голові проблиснула думка, я й тим вдоволений. Бачите, мене швидше сприймали б, якби я підкреслював нашу німецьку вищість і мудрість. Але я космополіт. Я думаю про людство, а не про Німеччину Бісмарка і Вільгельма. Штучні потреби моєї нації мене ніколи не схвилюють. Добиватися якоїсь химерної мети – хіба це життя? Та щойно ця мета буде осягнена, як для тих, хто для неї працював, настане фізична і духовна смерть. Адже так сталося з усіма талантами Німеччини, які, по суті, нічого не добились революцією сорок восьмого року… До кого ви звернетеся в Галичині у нашій справі?

– Кобилянський, Горбаль, Танячкевич, Шашкевич, Барвінський…

– Так. Кобилянський. Доросла дитина, яка ціле життя готує себе до життя. Наївний реформатор і наївний пророк з обличчям іконного Ісуса. Ідеаліст-фанатик і водночас холоднокровний діалектик… Кобилянський – переконаний українець, – ніколи, так би мовити, не служив чужим богам і готовий записувати рідною мовою навіть те, що їсть, хоч гігієніст, вегетаріанець, не визнає міцних напоїв і тютюну… Навряд чи подасть вам конструктивну допомогу цей пишноволосий позер. Хто її може подати? мені здається, синок Маркіяна Шашкевича. Кобилянський нам пошкодить передовсім своїм вільнодумством. Мені, наприклад, це дозволяється. А Кобилянському – ні. Нехай собі далі вірить у своє месіанство, нам потрібні люди практичного складу і темпераменту. Він нас засипле недолугими віршиками, а коли ми їх не надрукуємо, почне на всі боки скаржитися… Значить, передовсім Шашкевич, нащадок першого видавця-русина на ваших землях. Нам, пане Федькович, треба все точно зважити, бо wer sich zum Lamme macht, dem fressen die Wölfe[160]. І ще порадьтеся з Танячкевичем. Це теж видавець… До речі, вас друкують "Вечорниці"?

– Майже в кожному випуску щось буває.

– Прекрасно! А до Драгоманова ви можете написати?

– Я для нього поки що не існую.

– Жаль. Нам потрібні будуть люди, які пропагують культурні і громадянські здобутки слов’янства в Європі. Буваючи в Лейпцігу, я зупиняюся у свого доброго приятеля видавця Гергарда. Він постійно публікує серію "Російська бібліотека, а редагує її російський емігрант Іван Головін (до речі, в Росії засуджений заочно до каторжних робіт). Ви що-небудь чули про збірник поезій Пушкіна і Шевченка, який вийшов друком у Лейпцігу? Федькович заперечливо покрутив головою і зітхнув.

– О Мати Господня! – в свою чергу зітхнув Нойбауер. – Ви знаєте Бюргера, Геббеля, Фішера, Вагнера, Келлера, Клейста, Фрейліграта, Гервега, Гельдерліна, Граббе, Бюхнера, якогось Нойбауера, не кажучи вже про Гете, Гейне і Шіллера, а про Шевченка і Пушкіна не маєте уявлення. Ну, нічого. Ми це якось виправимо. Die Toten reizen schnell[161].

Федькович подумав, що сидить перед Нойбауером таким же громадянином землі – невігласом, як перед ним сидів Семен Нарівняк.

– Мені б дуже хотілося, – провадив Нойбауер, – щоб ви зосередили свою увагу на двох питаннях: програма і засади видання. Нині ніхто вже не вірить народовсько-просвітянським еманаціям. Так само сприймається абстрактний гуманізм. Часопис повинен серйозно працювати на зрілу свідомість читача, тільки тоді він дасть певну користь, поверне людські очі й світогляд до дійсності.

Отже, відповідно треба буде розміщувати добір матеріалів. Провінційний рівень часопису мене не влаштує, та, мабуть, і вас теж. По всій Європі щойно прокотилися буржуазні революції, і вже буржуазна демократія зазнає нещадної критики. Нам треба буде тримати руку на пульсі доби і відкривати новим ідеям всі парадні входи. Я не залякав вас? – Нойбауер по-дружньому торкнувся Федьковичевого плеча і чогось внутрішньо засвітився. – Усе буде гаразд. Часопис друкуватиметься у моїй друкарні, німецький відділ я поведу, в газеті я не в змозі публікувати все, що надходить з Галичини і німецьких королівств, а ви, я цього абсолютно певен, швидко зорієнтуєтеся. Отже, всі побоювання даремні. Головне для нас – з перших випусків здобути престиж герба. Якщо не збанкрутуємо, то згодом і про книжкове видавництво поміркуємо.

– Бачу, – стиха мовив Федькович, – що все моє життя завдяки вам остаточно поділиться надвоє.

– Пане Федькович! Збагніть же нарешті, що ви потрібні своїм гуцулам не як жертва Гординського. Вони й без вас мають тих жертв досхочу. Ви їм потрібні як їхнє чоло і захисник. Мечі і списи ламаються, а слово живе вічно. Ми свідомі того, що не відкриємо нових земель, не створимо ні Гамлета, ні Фауста, але ми можемо успішно працювати під знаменами Дев’ятої симфонії, весь час наближаючи до цих знамен нові й нові покоління з їхніми новими потребами і претензіями.

– Спасибі за одвертість, пане Нойбауер. З вашого дому я піду іншою людиною, і, як мовиться, вроди, доле, на врожай. – Добре подумайте про все, намітьте собі план дій, але, Боже борони, не займайте ніяких позицій. Позиція – поняття оборонців і всіляких охоронців. Ми повинні вибирати плацдарми для наступу, якщо вже вдалися до військової термінології. Плацдарми для наступу! – повторив "блискучий німець".

Він увесь вечір був чарівний, Федькович застав його трохи зчужілого для світу, мовби занедбаного, в пантофлях на босу ногу і в довгій турецькій киреї, хоч при краватці на білосніжній сорочці і з перснями на товстуватих пальцях. Нічого в його вбранні не змінилося, та це вже не сприймалося, бо на кріслі сидів чи походжав по кімнаті апостол хвилюючої, дуже зрозумілої і доступної, та чомусь невловимої правди. А ще краще сказати: ніхто ту правду не міг осягнути. Нехай він осягнув її на словах, однак хоч словами, хоч дрібними справами її утверджував, а для посполу вона лишалася неясною мрією, весною літа, яких ніколи не буде. – Ви мені писали з Пешта, що перекладаєте "Пісню про Нібелунгів", – раптом перескочив на інше Нойбауер. – Ріхард Вагнер пише на цю тему (правда, текст він зробив свій) трилогію чи тетралогію-оперу, щось на кшталт Дев’ятої симфонії; правда, у Вагнера життя – міф, тоді як у Бехтовена життя залишається життям, як сукупність досвіду, легенди і відстороненої взаємодії символів. Але я збираюся дати серію публікацій про Вагнера в газеті. Якщо ви щось встигли у перекладі "Пісні", ми запропонуємо читачеві дуже симпатичну єдність: німецького оригіналу і українського перекладу в часописі. Ось вам третина обсягу часопису. Решту підберемо, змонтуємо чесно і міцно в ході роботи.

– "Пілат" у нашому перекладі "Пишний", – задумливо сказав Федькович. – та відправи у нас відбуваються або латиною, або церковнослов’янською мовою. Я був дев’ятою дитиною – не піснею – в матері, і моя мама навчала мене польської і німецької мови, а сестра навчила тільки русинських пісень. "Пісня" ще довго не буде готова, бо рідне слово – це не космічне ехо.

– Даруйте, пане Федькович. – Нойбауер налив вино у келихи. – Не дозволяйте мені напиватися, бо я дуже експресивний німець. Вибачте, я не знав, що ви не були дев’ятою піснею в своєї матері. Що ж, обійдемося без Нібелунгів.

– Я мав у руках канонічний текст, а не текст Вагнера. А коли це трилогія чи тетралогія, то, як на мене, – висновок життя. Отут я вже боюсь, дорогий мій брате.

– Чи ви надто обережна людина, чи…

– Боягуз? – Федькович подивився "лінзами" в очі Нойбауера.

– Ні. Але як це в Шекспіра: життя втрачає той, хто його прагне набути клопотом надмірним? Так і з репутацією. Не варт про цю панну надто піклуватися, бо виходить все навпаки. Сили притягання накликають несприятливі ситуації. Ви здогадуєтеся, що я розлучився з дружиною? Так. Людина жила біля мене, а не я біля неї, і вона всі свої думки і бажання спрямовувала на те, щоб мене нищити. Буквально нищити. Я давно бачив, що вона вивезла свої речі до родичів, що якісь дрібниці спеціально виставляє перед очі, щоб я нічого не втямив. Бюджетом я ніколи не міг розпоряджатися, але гроші з шухляди стали кудись зникати, а коли доходило до прикрого, що не було за що купити шматка хліба, вона нібито позичала сотню-другу в тих же родичів. Даруйте, але вона так низько опустилася, дріб’язково переслідуючи мене, що це не можна і віддати словами. Розрив був неминучий. Я віддав їй все на волю, вона пошилася в дурні, зганьбила мене перед усіма знайомими і знову ж родичами, стала такою брудною істотою, що яка-небудь макака чепурніша. Якби я думав у ті дні про репутацію, я неодмінно зрівнявся би з нею в усьому. Та я на все махнув рукою і мене не заторкнули її підступи й знущання.

Я маю на увазі – ім’я моє не зачепили. Хоч дехто думав, що я несусвітний телепень, оскільки мовчу, мовби нічого не розумію.

Федькович прочитав строфу, виписану з якоїсь книжки після одної з суперечок із матір’ю:

Мовчу, бо не можу я мовчати,

Мовчу, хоч вкрай треба сказать,

Мовчу, бо не можу не мовчати,

Що в мовчанні мене не впізнать.

– Ось-ось, – потакнув Нойбауер. – Тепер зійшовся з недавньою вихованкою нашої гімназії і дивуюся, чому я досі був такий нещасливий в особистому житті, а тепер такий щасливий. Сам собі не можу повірити, що вона мене підвела майже до безодні. Але саме над безоднею сили покинули її і вона сама себе пожерла, не звладавши з торжества.

– Щось схоже у мене з матір’ю, – поскаржився Федькович.

– Одружуйтесь, добродію. Птахи викидають свою молодь із гнізд, коли приходить пора. З родичами ніхто ще не вживався.

– Емілія… Чи була вона в мене, чи я її вигадав?..

– Мабуть, і те, й друге. Вона була у вас, не будучи вашою, а в казармі ви її наділили рисами ідеалу. Забудьте, Емілія для нас втрачена назавжди, хоч як це гірко визнати.

– Пробачте, – ніяковіючи, почав Федькович. – Я хотів вас запитати про одну обставину.

– Ну-ну?

– Ваша колишня дружина хотіла вас бачити приниженим?

Нойбауер засміявся.

– Ви її недооцінюєте, милий Федькович. Вона хотіла бачити мене втоптаним у грязюку, обдертим і жалюгідним. Чого ж їй було скаржитися на мене директорові гімназії, єпископу? Коли в мене виходили гроші і я перебивався на каві з сухариками, вона мене голубила, як голублять осліплене ягнятко. Вона ставилася до мене так само ніжно, як ставиться кат до стратенця, повертаючи йому голову, яку має відрубати. Але саме тоді вона до мене нікого не підпускала, їй конче треба було den Stab brechen[162]. Зробити це власноруч, і вона вважала б, що вчинила зло заради того, щоб мене auf die richtige Tür bringen[163]. Мені коштувало багато сил, Федьковичу, зберігати, як то кажуть, форму. Та вона патякала на мене воротаркам і молочницям, а ті плювали на мої сліди. І це вона намагалася ad acta legen[164]. Слава Богу, ви ще не знаєте, які жінки первісно витончені в помсті заради помсти. Але ми щось вдалися в чуже поле. – Розсміявся. – Моя дружина зламала собі роги. Я знаю, що в мені щось надірвано, і, можливо, в якусь дуже неслушну мить ця надірваність мені пошкодить, завадить чи призведе до трагедії, але тепер я щасливий, Федьковичу, а ще більше щасливий, що я живу і дію. До речі, де ви ночуєте? Знову в готелі "Чорний орел"? Я вас примітив того дня, як ваш батечко Гординський наслав до вас носіїв, а ті перенесли ваші речі до його хижі. Я часом люблю блукати просторами свого самозаслання. Чую, якийсь підпоручик честить вістового, висунувшись наполовину з вікна, велить покликати солдатів і забрати від Гординського його речі. Вмить з’явилися солдати, вмить, а може й упівмиті, згорбившись під якоюсь ваготою – це, видно, були ваші папери, – несуть, шпурляють через відчинене вікно валізи. Думаю собі, що це за Sisypharbeit[165]. Мої хлоп’ята з гімназії в одну мить, так само, розвідали: гуцул, офіцер, – я це й без них бачив, – поет. А вже коли ви надіслали мені свої німецькі вірші, я на вас почав полювати. Бачите, як обертаються долі?

Федькович якось спонтанно, бо сам ніколи не знав, що здатен сказати, дивлячись, "як свічки горять", мовби з-під землі, мовив:

Не нам на прю з тобою стати,

Не нам діла твої судить…

– Я люблю вашого Шевченка, – поодчинявши вікна, з келихом заходив по кімнаті Нойбауер. Повторив:

Не нам діла твої судить.

– Ні, Федьковичу, треба судить. Він, сердешний, своєю смертю засудив. Смертію смерть поправ! Ой ні! Я прекрасно бачу, що я тут – Нойбауер, у Німеччині – ніхто? Але не будемо шукати смерті в огниві людських мрій і сподівань, дуже близьких. Може, я тут der letzter Mohikaner[166] з того духовного протесту, що звався бурею і натиском? За німецьку жертву доби ви мене не оберете, це я добре знаю. Українцем я не стану, бо я німець. Але? Я ненавиджу Азію, яка давно-предавно мала Європу, я Європи не люблю, бо вона не любить Азії. І раптом мене починає знищувати якась ганчірбаба, якась потолоч, про яку історія, помимо нас, і не гавкне. Та вони, Бісмарки, користають з часів, які дозволяють нам вмирати почепленими на спідничні очкурі. Якесь криваво-немічне створіння випхалося з-під вошивої, звичайно ж, не вашої пахви і – диктує вам вашу суспільну вартість. А ви знаєте, що святе і нице в них за один мідяк? От на цьому пружку землі і неба ви, Федьковичу, ще не бували і не мислили, ми їм даємо на сто, а вони нам на копійку. Нас, крім поліцаїв, оточують поліцаями-жінками, тоді кажуть, що ми вмираємо не від Бісмаркових блощиць, а від жіночих вошок. Ви пригадуєте, кілька років тому я був кучерявий німець? – Нойбауер стріпнув головою і показав величезну місяцеподібну лисину. – А тепер я свічу собакам темної ночі своєю, здається, недурною головою. Щастя, що в мене є ще ця дівчина і я бачив, що вона мене любить, ще коли була в пелюшках. Бо тоді й жити було б нецікаво.

Хто не бачив, що сухорлява Емальгара Ернстові нерівня?! Одначе ця хаба (як називали її позаочі) через родинні зв’язки захищала його газетку і його самого за зухвалі випади проти тронів й анархічний космополітизм, якому позаздрив би Бакунін, за всевідання і всеневтручання, які "баламутили" чемну німецьку народність аж до тих маловідомих боюварів, яких Адольф Гітлер вважав родоначальним племенем своєї раси. Але ж сам Нойбауер не раз повторював, що своїм становищем завдячує тільки Емальгарі. Коли бралися за нього з усіх боків, вона незбагненним чином вигороджувала його, стукотіла дикорослими кісточками то до Гакмана, то до директора гімназії, то ковтала його гнилим ротом, щоб перестав базікати. Через нього втратила дитя, зіпсоване недоглядом з першого року життя. І всі думали: людина, зрештою, має те, чого заслуговує. До смерті і після смерті. Ба чого ж Нойбауер мириться з тою страшною Емальгарою? Як чоловік із жінкою він з нею давно не живе (та й вона його не чекала, їй до смаку бичкуваті наймити з Чорного Орла – "сім биців без червінців"). Ниці довкола обмовляли його й тішилися, що спаплюжили обдарованого багатьма чудовими рисами й блискучим хистом ад’ютанта Мессенгаузера, віденського коменданта, розстріляного за революцію 1848 року. Ернст сам якось зізнався, що не був вірний Емальгарі жодної ночі, окрім шлюбної, а сталося так, що розійшлися, то й говорити нема про що. Справи його, звичайно, дуже похитнулися, бо заходився перекомпоновувати вірші зі збірок "Schlief und Weide" ("Тростина і верба") та "Osterreichsche Gedichte" ("Австрійські поезії") для нової книги, поспішає з поемою "Степова битва" (повна назва "Nogaia oder die Steppenschlacht"), невтомно оббігає всі салони з "літературними концертами" (імпровізаціями) – і допоможи Боже йому викрутитись, та з часописом, мабуть, нічого не вийде. Навіть його дівиця тримається з дня на день (вона хропіла, як дужий леґінь, і, либонь, снився їй сон-загадка, що… ходить гола, як спиця, й одружують її з сімастами молодцями, а й того мало – їй хоч би тисячку). Врешті-решт Нойбауер похопився, що надворі "другі зорі".

– Заночуєте в мене? – запитав трохи ніяково.

"Як побут перетворює генія на черв’яка!" – подумав Федькович, знизуючи плечима (вертатися на лавчину в подвірку Емілії він навіть фізично не міг, а візникам у таку пору самим кінського оброку мало – сплять у жолобах, відкинувши копита).

– Ідіть на кушетку в передпокій, – тоном наказу, як "чистокровний тевтон", сказав Нойбауер.

13 травня 1863 року

Він владнав справи за один день і майже падав з ніг, коли добрався до будинку для приїжджих. При жовтих церковних свічках перечитав листи до Танячкевича. Писав їх на прихміллі, наскаржився, наплакав у рукав, та шкода йому стало самого почуття, з яким "сон життя" вилився на папір, тож повписував між абзацами, що вже ніби домовився з Нойбауером про видання часопису, одначе "вся надія на Бога". У затію Нойбауера він уже не вірив, бо, коли прощався з ним, поштарка вручила "блискучому німцеві" судову вимогу дружини про передачу в її розпорядження друкарні і редакційних приміщень. Нойбауер сказав: "Нема в мене ні держави, ні права. Довкола убивці. Вчора мені виповнилося…" – і лиш розлютовано гримнув об стіл кулаком. Щойно отримавши від нього духовний і моральний "гартунок", Федькович не міг його навіть розрадити. "Для всього народу свого я стаю посміховиськом, глумливою піснею жорстокого дня, – з "Плачу Єремії" прочитав ніби лиш для стін кабінету Нойбауер. – Ось почали мені новий десяток…" І все ж, підпроваджуючи Федьковича до ратуші, Нойбауер заспокоював поета, що неодмінно виграє процес (швидше заспокоював себе), проте й це було невеличким уроком, адже сама думка про заснування журналу лишалася, була в ній добра ціна. А що не було до кого пристати в цій закутині, до кого прихилитися, бо всі грали і вимагали, щоб їм повірили в щирість, – то був сумний факт історії. Скрізь у ту пору пересловлювали, недословлювали, розмахували руками й кидали на вітер гасла. Результатом була лиш сіль в очах. Видно, це закон неминучості. Нойбауер знову перейде на каву з сухарями, дівчина утече від нього – вона заснула й захропіла, не чекаючи кінця їхньої розмови, а якщо буде в неї дитина, вона не даватиме їй груді, заставляючи видатного німця бігати на ярмарок з торбою по продукти. Ще один взір Адама і Єви. Бісмарківський.

Не хотілось йому пускати в світ ті малодушні скарги, ті листи. Але віддав їх служникові з дріб’язком на пиво лиш заради схильності до Танячкевича: він не зміг би добратися з Відня, якби той не зібрав між львів’янами гроші на дорогу. Танячкевич був надзвичайно чуйною і пунктуальною людиною, хоч лінувався писати, кинути слівце. Затримало його редагування немічних віршиків галицьких писарчуків, які водно оспівували якісь фабрики солов’їв та дятлів, що до струсу мізків довбають залізні опори на телеграфних стовпах уздовж залізниць, поки мертвими не падають в канави, стопалі материнські руки, що невтомно годують зграї покинутих лебедиць, й інші нісенітниці… Отже, невідштампований Бісмарком Нойбауер подав йому слушну ідею. Тепер зустрітись би з впливовими буковинцями, та їм не до цього. Вже й Воробкевич пише німецькою… Про мамалижку за підсліпуватими віконцями гуцульських колиб. Хто тут напише щось гідне? Хоч би так:

А ти спочиваєш, наш вінчаний пане,

Як серце вбивають, тебе і не чуть…

Федькович писав спонтанно. Спершу думка-ява, тоді почуття, а далі його не цікавило. Голос його поетичної душі і мислі перебував у динамічній рівновазі з ритмами часу: починається новий день – і на нього мовби накладають вже готові образи як продовження інших образів, як новий день є наступником дня вчорашнього. Кожна деталь реальності, переломившись у свідомості на якісь призми поетичного Я, тут же перекладалася на просторові й часові асоціації, як нотні знаки переливаються в мелодію. Це не були виплески, а був безперервний процес творення. Та приречений на мовчання. Будьте прокляті, німі епохи! Маєм-розмаєм, квіткою черемхою будемо самі по собі, самі для себе, як у чужині чужинці.

Не шкребися, доле, у сліпе вікно.

Мовчу.

Знову мовчати, бо що вдієш!

На німецьку колись згодом перейду, щоб… топтати під своїми ногами всіх в’язнів землі (звинувачення Антона Кобилянського). Антон – романтик-анархіст, та й годі. Він гидливо сплюнув, коли Федькович відповів йому словами того ж плачу: і врятованого не було, а мене самого Бог камінням обтесаним обгородив і дороги повикривлював. Тоді в моді були писання. Кобилянський здивувався, що якийсь зацькований підофіцерик з гуцулів живе в тій же, насиченій, намагніченій нездобутими ідеалами, атмосфері. "І поставив мене, наче ціль на стріли… до нирок", – додав спокійно Федькович. Вони люто посперечалися, та вже не як бунтівні рятівники-просвітники, а як конаючі в безвиході протестанти. Федькович переконав Антона, що в його становищі йому не залишається нічого іншого, як "підставити щоку тому, хто б’є, а хто б’є, нехай ганьбою своєю насичується, я не засмучую цим людських синів". Може, ця перепалка й вивела їх обох на шлях довголітньої дружби. Здається навіть, що так витлумачене непротивенство лягло в підвалини багатьох Антонових промов і проповідей.

А тепер у гори! Шкода Нойбауера, та допомогти йому несила. Й до біса з тими їхніми жінками паскудними, яких давно обміняно на жолудь з дуба. То справді повна ницість історії, коли й незначні кроки до поступовості залежать від примхи якоїсь Емальгари. Не було Мухи, Кобилиці, Довбуша, не було Шекспіра, Гете і Шіллера, все зневажено через нікчемні непорозуміння, немає ні історії, ні розуму. Моє життя – теж слабке місце в долі мого народу. Федькович гірко посміхнувся, сідлаючи Гнідого: Кобилянський пообіцяв його вбити власними руками, якщо коли-небудь посміє перейти знову на німецьку мову. Не так усе це просто з темряви нашого чорного яру.

В гори!

Коли дивитися на людину поза зв’язками з живим світом, то людина черв’як. Поплазуємо ж у передвістях ранку й одної віри. Кочерга – до печі хазяйка, та печені голуби не летять до губи.

До Волянського вирішив не повертати: було порожньо на серці, й думав, що скріпиться роботою. Коли їхав, згадки про Кассано розбурхали кров. Це ж треба було домислитись – кинути легіони сиріт на загони Гарібальді! Зрештою, цих же сиріт з рушницями вертали щоразу до Чернівців і російського кордону, коли віденські стратеги потерпали за можливість проходу російських військ на Балкани через Буковину під час Кримської війни. Гренадери сорок першого галицько-гуцульського полку стояли і тут в резерві проти подільських уланів із-за Дністра. Тут улани, там волонтери – чи не все одно? А й ні!

За руський край загинемо,

За руськую волю.

Ні шупарський подоляк Іван Крук, ні підгірняк Федько Пасічник не хотіли вмирати за Габсбургів. Чи це не було для поета наукою – кров’ю? Та за що їх посікли французи під Вероною? А під Міланом, поблизу містечка Мадженти! Генерал Карло Урбан, який командував набагато численнішим австрійським військом, після програної баталії схибився розумом. Не встигли очухатися, як розсікли рештки розбитої армії волонтери Гарібальді. Майорові Каспшицькому відрубали руку, його знайшли під горою трупів третього дня після кривавої сутички під Кастенедоле. Тоді різанина під Сольферіно, недобитки з сорок першого полку зчепилися з недобитками якоїсь французької частини за трупи й поранених на полі бою, бо за ніч і тим, і тим треба було звільнити місце для нової різні на світанку. Поле стогнало, під черевиками чавкала кров. Австріяки втратили майже три тисячі вбитими, й одинадцять тисяч дістали поранення. Зчепилися з французами, бо не могли відрізнити скривавлені мундири…

Не змогли розділити пекучий сморід ран і смерті, не могли поділитися трупами й каліками, не те що землею, сльозами жінок й плачами осиротілих голодних дітей. Довелося сліпому відрубувати від оскаженілих французьких резервістів оскаженілих кріпаків – побратимів з Понадзбруччя і Карпат. Похоронний відділ капрала Федьковича на світанні відійшов у повному складі, та кого, розсіченого, з французів прикрила ніч люті і смерті на тому боці – тільки Богові відомо. Убивав чи не вбивав? Убив чи не вбив? Кого і скільки поховала темрява на тому боці? Чи можна це поховати в забутті, в горілчаному чаді, в безумстві каяття й безумстві подиву: чому? За що? Хто ми?

Сміттям й огидою нас ти вчинив між народами.

І я піднімаю до тебе руки за душі немовлят, що гинуть на розі всіх вулиць. На землю печінка моя виливається, і день твій для мене ведмедем годуючим став…

Новобранчики-соколи

Займив цісар в чисте поле,

На лукаву Італію,

На кроваву баталію,

Ой та не мало, та й не много,

Лиш триста тисяч без одного,

А все хлопці, а все руські,

Під канони, під французькі.

Господи, воля твоя безмежна, та скільки я їх знав і знаю, готових до іншого:

За руський край загинемо,

За руськую волю.

А тим часом пророки твої провіщали для тебе марноту й фальші, щоб долю твою відвернути в вигнання… У гори!

Кочерга – до печі хазяйка, але й тут печені голуби не летять до губи. Навіть Волянського не хотілося бачити. Та Верона, те Кассано! Спогад на спогад, як день на день, а Іліади нема й, мабуть, не буде. Але щось мусить лишитися! Мусить. Як та сліпота в батька, у Чернівцях, після Італії. Він вирішив прихистити каліку-сина, сліпого сина, й цим очиститися перед сумлінням за те, що заслав сина в криваву Європу. Довелося з солдатами відбирати в батька немудрі походні речі. Побачивши обох цих сліпців, Кобилянський написав у щоденнику: вони були надзвичайно схожі – син і батько. Більше того, вони були рівні як особистості і обидва, ненавидячи один одного, один одного жаліли.

І було в житті багато подій, лиш не було життя. Не було, милостиві перепаночки.

Із першого порогового перевалу до вічного царства гір виднілися верховини Магури, Біскова, Кінашки, а далі вже вгадувалися за серпанками землі і пам’яті Розсічний, Сінна, Букова, Ванчин, Пліша, Магура-друта, що вище, Скипова. А там, ще далі, у повному невираззі Лозова, Яровиця, Козарка… Поверхами поставали гори одна над одною, як атланти Венеції. Ось чому не закінчує смерть людську дорогу. Ніколи несправедлива не уб’є прагнення зазирнути за обрій, бо й там піраміди.

Скільки поховано на скитах!

І все-таки він тут ще жив. Якийсь новий Дюмлер на Унтер-ден-Лінден сплохував, збанкрутував, треба чогось чекати, якогось неіснуючого життєпису капельмейстера Йоганнеса Крейслера в малоісторичних історіях кота Мура. Нойбауер сплохував! Треба списуватися з галичанами, інакше часопису тут не підняти, це єдине, що тут потрібне більш, ніж якийсь там Федькович.

Треба піднімати це крок за кроком, чин за чином. А коли вмреш, Федьковичу, позамерзають кларнети і зустрінеш небо своє покинутим, без ключів від планети. Як Гординський.

"Боялися його, як Господа-Бога, – свідчив про нього згодом один з гуцулів. – Він був хитрий, а для хлопів тиран. Перед ним усе тремтіло. За сто кроків здіймали капелюхи".

Ось яким був батько. Доброго сліду не полишив у людській пам’яті. Не зраджувала його мама Дашкевичка. Куди вже було зраджувати! А він тримав любасок на перевалах, волік кар’єру і був з цього мудріший за інших.

Мати нас тільки пестила…

Іван Ганицький спровадив до катуші волонтерів Кобилиці й за брата Івана давав Йосипові-Юрію гроші на реальну школу. Щоб грамоту в гробі заслужити. Kreishauptschule! Коли Гординський переїхав до Чернівців і влаштувався службовцем магістрату, Юрій пожив із ним три місяці, й довелося втікати. Воля-неволя, люба-згуба, плач крізь сміх і жаль до могили… Ото й дитинство.

Ото й дитинство!

Призимець весни.

Батько ходив у польсько-панській ноші, а я гірко бідував. Чи не маю я права скаржитися, коли скарга – моє життя?

Я бачив тільки ревнощі, нарікання, бійки і чвари, лишався тим, ким мене народили, та вони сказали, що я ніким не був і ніким не стану. До купця писарем оддали, тоді в мандри витурили і вік занапастили, тоді, рятуючи, вперли до шаблі цісарської рятувати на нічийному перед новим побоїщем полі сирітські голови наосліп, ба, як офіцера, навчили рубати шиї, забувши, що трон моя чужина. І під знаком цим все! Як офіцер, я справувався перед вищими чинами, бо за моїм плечем стояли сироти з Поділля і Карпат. Я був чемний і упрохував чемно триматися своїх солдатів. Але мені купили вищий офіцерський мандат й призначили до другої, вищої, компанії гренадерів, щоб осліплими очима краще рубав повстанців Гарібальді. Бачили в мені внутрішню інтелігентність…

То звідки ж, пане-брате, взятися поезії Вергілія? Зима в зимі настала!

Згадую знову і знову Івана Крука з Шупакри, хлопців із Чокова. Був я, здається, плаксивим парубком у солдатах. Та й сліпий голови їм рятував. Вояк – сиротина цивілізованого світу. Підпорісник кривавої долі. Браття, став я нишком казати, наводіть розум пережити цю лиху годину.

Ардял. Дезертирство, самостріли, самовбивства і вбивства, арешти, тута, окопна смерть. Пияцтво, розтлін, сутяжництво, доноси.

Браття!..

Чи був я людиною?!

Та ніби скріпився муштрою, дослухався до всіх голосів світу, мовби знав їх, як голоси смерек, та й більше чомусь знав. Але, на своє нещастя, Бог мав щастя називатися Богом, а я називаюся людиною. До 1859 року – порожня царинка в моєму житті. Жодних активних спогадок і… нічого не зроблено. Одно, що можна було винести з Чернівців, – німецький дух, який всевладно панував над мудрими і дурнями. І, знімечений буковинець, я шукав під шпіцрутенами свого народу, як конаючий Мойсей з Господніми заповідями, а народу того й не було, бо він ще не народився. Вільгельмівський фельдфебель, я не міг навіть напитися, як офіцер, бо був лиш претендентом на інтендантство. Просився в Аппеля писарем до в’язниці, щоб вийти зі смердючого Stiftu на вулиці Marijahilfe в околиці Відня. Кельнер повищив мене аж у відході з Трієста до Венеції, під ливними дощами зажадавши викупу горілкою, бо йшли ми без боїв, виконуючи функції корпусу негайного втручання.

У Вижниці, в невеличкій капличці з потемнілими вітражами і розтопленими свічами, він написав свою другу біографію для Дідицького. Так десь писав і першу для збірочки "Поезії Іосифа Федьковича". Коли вийшла та книжечка, ховався у чернечо-солдатських патинках і довгому плащовому халаті поверх солдатської сорочки з тісною, як зашморг (історія диктувала порівняння), облямівкою в потемках Stiftu, не сміючи нікому похвалитися, хоч писав Дідицький у передмові, що Федькович… одразу вибився у верхи літератури, й увижалися широкі та плоскі гребені Чорногори, і думав трохи зухвало: а нашого Бога не треба захищати, пане Дідицький, бо він високо.

Чому люди знищують огулом те, чого нездатні створити поодинці?

Не пора, пане Дідицький, передчасно возвеличувати, я ще не посів свого неприступного скиту. Ця зірочка – мій початок, лиш циганка-волошка на рідному полі. Чужими ногами стоптано це поле, спробую його засіяти не кривавими квітками, а незміряним світом щирого серця, тоді всі переконаються, що мій початок такий же початок, як і ваш. Тож треба працювати, ваша скромносте Федькович, на ста конях їхати поперед дикої долі та добре напитися солоного моря, аби біді нашій задзвонили дзвони. Гаразд і те, що писарчуки львівські не картають, як сорокалітню повію з Marijahilfe, яку сама Богородиця позбавила благословення і допомоги. Чернетки другої біографії він робив у Семигороді в січні, перед очікуваним від’їздом на Буковину. Думав – своє мливо молотиму до самого гроба, а вдалися ті штрихи спробою самоосвідчення, мов передчуття бездомництва та паломництв на "доріжках-моріжках, під сивою зозулею і чужими зорями". Тоді ж вирішив, що "Новобранчика" не опублікують, збояться, та, може, згодом пропхне його в Коломиї Патрицький (коріння з-під білого каміння). Та сталося так, що поема, де діяв "упосліджений" гнобителями солдат-поет, зубожілий сирота цісарсько-попівського раю, була викарбувана аж на руїнах золотої брами, коли престоли здобули в історії право "на п’ять стопів глини" (і навіки їм нагородою кара!).

Його визнали, й інакше не могло трапитися. Судити суддю засуджений не може. Не зажив поваги Йосиф Левицький за написаний польсько-руським й до змішу церковним макаронізмом величальний "Стихъ во честь Его Превосходительству Преосвященейшему Кирь Михаилу Левицкому, Митрополиту Галицкому, Архиепископови Львовскому, Его Императорского Величества действительному тайному советникови, докторови С. Богословия и т. д…". Не було черні й для інших, хто лиш крізь зуби називав цю чернь народом, для кого не було ні Котляревського, ні Квітки, ні Шевченка, хто русинів хотів бачити хоча б поляками, Тургенева та Некрасова цнотливо соромився, а до Островського нездатен був наблизитися навіть школярським розумінням.

З неславою посходили в безгубі чорні могили усі зрадники й дозволені патріоти. Тому-то й гідність Федьковичу за громадянську зрілість у похмурі часи. Він перший на скелястих зламах Ґорганів зборов апофеози абсурдних декретів і темряву батьків та без’язиких… онуків, що не зажили спогаду і стріляних хрестів.

З глобального мороку, де навіть міль не водилась, народжувались винахідники жорстоких розправ, які виступали то під власними прізвищами, то посилалися на неживих, маскувалися під месників і месій, і їх поет не міг ані минути, ані схаменути, ані оскаржити перед людьми, але то були дні без сміху, й навіть поетичні жалі Федьковича, де згадується та потороч, вищі сенсом нині в симфонії вільного слова, ніж пекучий факт історії. Хай лихо не пом’яне…

Воювали вони за деспотів й асиміляторів, ходили в жалобі за династіями, мов шолудиві пси за жебраком, і спричинилися ще за життя поета, а ще більше після його смерті, до злочинних фальсифікацій його життя, дико сваволили над його творами і листами, з єзуїтською злобою рубали кривими ножами пуповину, яка зв’язувала його з народом. Та про це ще буде мовлено, а тут слушно з прикрою досадою сказати, як гидко часом поводилися з ним його затуркані земляки з простого стану.

Якось Федькович забрів на церковну відправу у Розтоки (з листа до галицького публіциста Данила Танячкевича). Лишилася в людей і дрімуча ненависть до "чужаків", лишилися підсвідомі реліктові потуги дикого роду, та здивувало поета, що сивоголові у високих старощах лісоруби й плотогони не заступилися за прибульця перед ревнивими парубками. Місцевий парох урятував його від побоїв, і довелося впокорено покинути село. Такі бунти заради бунтів бачив згодом в інших селах: якісь ізоляціоністські настрої панували в свідомості гуцулів, і годі їх було виправдати. Що ж, приблукав у село якийсь незрозумілий офіцер із замашками гірняка, споглядає юрбу й поблажливо осміхається… Чоловік мовби з іншого світу – незвіданого і неприступного. Чоловік елегантний, стриманий, чемний. Якийсь німець, бо й не біла ворона, і не райська пташка. А може, провісник загального занепаду прняцького щепу? Коли б знав Федькович, як малоросійські підпанки звинуватили Шевченка в блюзнірстві, якби міг зазирнути в майбутнє, нате, як підбурені селяни закидають камінням Франка, як… Він, як ідеаліст, розумів своє покликання і шукав виправдання землякам не там де слід. Або штовхали його на це його власна відчуженість і самота, бо темрява, озлобленість, бездушність, черствість, егоїзм завжди конфліктні, а села гірські на ту пору чорно квітли погарищами, з ознаками вчадіння й отруєння провадили на кладовища задубілих мерців, ночами чулися з царин погрозливі погуки і прокляття, попередження про розправу сусіда над сусідом, родича над родичем, одноіменця над одноіменцем. То справді був упадок, і ніхто нічого не здобував, перемагаючи, як ті худі єгипетські корови, що поїли товстих, а ситими не стали. Розбрат й ізоляція не ставали чинниками еволюції. У склі віків добрі традиції не віддзеркалювались, а крига непевності сповзала з гір, тому й холод обіймав старого і малого.

Це був не просто бунт заради бунту. Це був бунт на колінах. У марнотних клопотах не народжувалися молочно-медові ріки. В житті не видно було нічого істотного і законного. Сонно дрімали на призьбах недвиги, воловодилися за пусте спустошені люди, менш-більш освічені страждали не категоричністю, як це переважно буває, а крайнощами до ножа. Краплини роздзьобували скелі, в русі перебувала лиш клейка імла.

Бісмарк об’єднував королівства, вбиваючи провінції.

А Спартак умер із мечем, бо не був рабом.

У Дихтинці Федьковича настигла злива. Він заховав під сідло тобівочку з документами про остаточне звільнення з армії. Прямовисні струмені дощу заливали очі, він дав коневі волю, і той пішов убрід через наповнені водою ковбані, вириті на дорозі гірськими спливами вже цієї весни. Мабуть, треба було заночувати у Волинського в Розтоках, хоч додому й лишалося менше десяти кілометрів: Киселиці, Тораки – й Сторонець. Одяг промок. Дома знову доведеться перевдягатися у що попало, топити піч, щоб просушитися й зігрітись: слугам мати звеліла не потикатися на синову половину. Він страхітливо стомився і, як тернину, ковтав своє обложне безсилля. Навіть які-небудь банальні рядки не наверталися на гадку.

Зі скидів на дорогу зливалися мутні водоспади. А в Тораках, які лиш трохи вище, ніж Дихтинець, падав мокрий сніг. Коли наблизився до Стороння, околичні царини й узлісся біліли, мов серед зими.

На подвір’ї, вже машинально, Федькович глипнув на мамине вікно. Зі щемом згадав, як ласкаво вона приймала його наприкінці березня.

Що з тобою сталося, нене?!

Чому я весь час розчаровую людей і вони починають підглядати за мною, як дідові опеньки з гною?

Я не пророк, кожне слово якого стає святим, тому пророка завжди карають і страчують. І, здається, не вселюдський болеїд, якого звикли бачити тільки в сльозах, тому навіть дітям хочеться закидати його камінням, щоб побачити спотворене риданням обличчя. Та коли люди здебільша кажуть про інших тільки те, що самі з себе являють у житті, то мені безнастанно щось накидають, щось про мене вигадують. Мабуть, тому, що я не є минулим людським. Я є для людей їхнім непередбаченим майбутнім, про яке вони думають з недовірою й острахом.

Вітер доніс шелест Путилівки. Стиха шепотіли смереки. Між хмарами проблиснув місяць.

Місяцю-князю,

Срібний королю,

Мила розмова,

Друже, з тобою!

Як сам з собою,

Як брат з сестрою,

Так я з тобою!..

Місяцю-князю,

Дністровський царю,

Чом ти сховався

За чорну хмару,

Коли ми тяжко,

Коли ми важко,

Коли сердечко

Б’ється, як пташка?..

Місяць оре темне небо, а я три думки гадаю, що мені діяти, з чого починати, аби щось у собі переробити на краще.

Святий супокою, Звінчаюся, серце моє, Навіки з тобою Без корогвів і без попа…

Він добре знав, що таким чутливим, образливим і навіть трагічним зробила його любов до Емілії. Панна Марошанка намагалася розбудити його пристрасті пестливими співчуттями, підкресленим розумінням його вразливості, і зрештою після розлуки з нею в його душі накопичилося стільки дрібних і пекучих образ на людей, що він часто ставав плаксивим хлопчиськом. Останнім жалем всі жалі несу до тебе… Своєю зрадою Емілія зневажила його до могили.

Насідали присмерки, та в маминій половині не світилося. Дашкевичка полюбляла вечірні сповіді перед Богом у цілковитій темряві. У себе на столі застав розгардіяш, наче покопошилися півні після бою. Він пошкодував, що досі не оглух серцем до всього цього. Знову кольнуло в грудях, коли згадав, як напали на нього збандичілі розтоцькі парубки, як діти й молодиці стали закидати його камінням.

"Схаменіться, люди! – закричав піп Костинович. – Це ж урльоповий цісарський офіцер Федькович-Гординський. Поет Федькович, людоньки, ваш адвокат і заступник перед світом. – Видно, Костинович здогадався, що цей розпавичений підпоручик – Федькович, з описів Ганицького чи Волянського, Олександрового батька. – Ану дайте дорогу!" – кинувся на юрбу з дерев’яним розп’яттям. Пробившись крізь ватагу парубків, парох узяв Федьковича під руку, від нервового збудження насталено стиснув лікоть і провів до линвового моста на Черемоші. Услід улюлюкали: "Хай тільки ще раз сюди потикнеться, ми йому повернемо голову в той бік, куди очі не дивляться".

У кошику для папірців валялися клапті порваних листів. Він болісно скривився і почав здирати з себе піддубенілий на холоді мундир. "Кожний має свою правду в своїй господі". Тільки ж тої правди, як поля, за днину не сходити. Листи зі Львова й від товаришів по війську з Семигорода. З маминої половини долинув дражливий сміх Меланії Верховик. "Господь з тобою, сердешна". Знову згадав, як волав до натовпу парох Костинович: "Та він же син шановної Дашкевички зі Стороння, син мандатора Гординського. Пошкодуйте хоч матір стару, в якої Богородиця забрала десятеро діток під свою святу опіку. Він у неї один лишився".

І шматує листи від нещасних вояків! Меланія щось оповідала Дашкевичці, та мовби силкувалася підтримати розмову, та щосекунди скаржно чи знудьговано кректала, кашляла й била долонями об подушку, ніби когось шмагала за свою знедолю.

Федькович затопив у печі й дивився на відсвіти полум’я, що пробивалися крізь щілини в дверцятах і полільнику. За вікном усе поглинула липка біла імла. На оборі прочалапав по ще скованій морозом грязюці котрийсь зі слуг. Через хвильку прочалапав назад. Тут же Меланія покинула Дашкевичку, та, коли вийшла з хати, хвіртка не скрипнула, зате почулися голоси десь за причільною стіною. На людські стосунки треба дивитися крізь вселенську комедію, – подумав поет. – Навіть на трагічні закінчення цих стосунків. Досконалість бачення життя неможлива без певної частки гумору". Мабуть, той плішивий, у сірих габардинових штанях, повів Меланію в хлівець. Що ж! Ця молодиця вже нічого не втратить у людських очах, її наповнене жагою тіло лишиться нетлінним ще на сто літ після того, як його покине душа. Воно законсервоване аміаком, як стума, що оповила гори.

"Де ви, мої обморожені мрії? Коли ти повернеш на весну, зимо сподівань, до тихих скрипок Вівальді?" До добротворного поля вселюдської пам’яті від чужих, як свічка в руках покійника, прапорів. Коли повернеш, зимо? Коли народиш найчорнішого ворона? Коли змиєш хвилею каміння одвічних прокльонів і поклони календарям?.. Коли?"

Жінки – як та вода, як та земля, як таємниця життя у житті, що продовжує життя і спричиняє вічну погоню за життям, як оселя страху в межиріччі життя і смерті… Жінки йому вже навіть не осміхалися (услід за матір’ю і сергіївською попівною, склавши йому вирок невживчивого нелюда у дивацьких фантазіях). Він їм теж не показував очей з-під товстих і змутнілих ще в Італії лінз. Кланявся, як на тінь ночі, як на усвідомлене самоприречення й погано замасковану неприязнь світу, з яким неможливо було розминутися. Ще одне сумовище його невдач. Ходжу й дивлюся, хто стрягає в мене рушничний дріб, чому, за що, яка мета в тому "добить"?.. Ні, то лиш мозаїка людського неприйняття незрозумілого, хвала Творцеві, що народив людину в противагах до чужого світу. Може, це дикий закон поступу.

І все ж він аж надто прицінково вдивлявся в портрет Павлини Волянської, що не знати чому зберігала пам’ять. Пишногруда, жаглива дівиця "на трьох". Сопоноса, з випнутим підборіддям і хтивою нижньою губою, наче німий ювілей ще дитячої розпусти і жадоби помститися за власну непогамовність, кара явища, що зветься місцевою, корінною гуцулією, дрімка лежача істота з солодкої ночі і гіркого дня, якесь уособлення точби та егоїзму – чому вона йому на гадці, чому перед очима? Лиш тому, що вдома він на чужині? Дивно, як риси її вкарбувалися в його пам’ять навіки. Наче щоб убити в ньому Емілію. І він з показною щирістю усміхається до портрета Павлини в оселі її брата, його щирого товариша, побратима, який вочевидь не радий його поглипуванням на портрет і міг би сказати пізнішим тлумаченням таких дурниць: а цезарі й легіонери перевампірили Венер.

Відкладав собі дні, коли поїде. Живе – в живому. Побачити її живу і справжню! Він не школяр і відійде. Що йому загрожує? Лиш стухи минулих мук і розчарувань. В Емілії. Ще один урок з німецької ґрунтованості почуттів, розрахунків і вчинків.

Місяць масляно-чорногорий. Гора Чорна з-за гори. Чорногора. Як карта сподівань і порожнечі. А може, наблизиш цю безконечність до слова, зрозумілого закону?

А капітан за плечима: "Будеш мовчать, хлопче?"

І жінки як жито, а я як не жнивець до жнив…

І всі мов спіймані на тисячі зрад. Хоч жито стоїть два метри в корені, і смеречина в камінь вросла, й століть налічив цей час недолюдь і людоїдів час. Вожді, молоком материнським поєні, віддали псам синів, і пси годовані стережуть вождів.

Усі дороги сходжено, а я за кимсь ще йду. Ти вмер, Тарасе. А я живу? Живу, то йду, Кобзарю. Йду. Бо живуть і мислять поза вічністю. Не для вічності зачаття, хрестини, шлюби і вмирини. Працюють, співають і пишуть свою історію, хоч вставайте, прадіди, з могил і падайте під колеса. Чинники людства і чинники людяності розминулися ще до великого розселення племен. Ні в якій симфонії чисел, зір і прагнень та бажань не здійсниться шлях до справедливості без нас. З усього видно так, Кобзарю великий. Як сфінксові із тліну знищених поколінь. Іти з тобою, за тобою. В засніжені галактики сподівань. У народження зі смерті. Хай зробили дульку, після якої буде дуля, хай розтирають нас на міль, нам непросто штани вкоротити.

Чогось я все про все, і все не все, і сорок сім пішло без слів, а я ще тут… мудрую про Жону. Рим тримався на тому, що без особистого життя в громадянина не може бути держави. Імперії… Імперії узаконеної злочинності і грядущої загибелі усіх імперій, заснованих на законі злочину, де людям від голоду ноги не зростуть. Паплюжно-гидке становище в людини, що думає про інших. Хоч спийсь на мокрий горщик. Імперія дозволяє спитись, а тоді примусить не пити чи зашле в Солотвин копати сіль для Версалю.

Так прикро, що чую, як минають віки. Марноти марнот.

Дашкевичка цілий день, стогнучи, порала. Сміття виносила на лопатці по жмені до урвища. Гуцули в передвесняному неробстві так і робили все обрядом, будь-яке діло розтягаючи на днину й тиждень, смакували кожний рух і доторк (можливо, так народилися їхні копіткі ремесла: килимарство, різьбярство, тесана скульптура, вишивка й карбування). Одначе Дашкевичка супроводжувала своє порання таким безсилим смутком, покректуванням і зітханням, що синові хотілося тікати світ за очі. Та й чулися на додачу нарікання на "невдаху", який майже місяць, як коло діток, "ворожив" біля дичок з прищепленими живцями, та вони не приймались ("І не приживуться, безплідна рука").

Навіть біблійні речники людства і людяності не могли його врятувати від материних шпильок, настояних на грубому просторіччі, в яке часом любив заслухуватись, відтінюючи в ньому пісню самої душі народної. І тут тебе карають твоєю мовою. Мовою, яка опирається на потаємні глибини пізнання і допомагає володіти пізнаними образами. То що робити поезії, коли вона лиш частка отак зганьбленої культури? З якого сміття витягати ідеали, які відповідають найвищій мірі людської правди? Яка ідеальна ідеальність в особі та образах здатна тут правити за приклад для всіх? А всі питання життя аж просяться до вічних висот, де панує тільки істина і неможливе найменше роздвоєння ідеї і буття, недопустиме будь-яке спрощення таємниці долі і вселенського океану. Ось тебе безнастанно збивають на бруд, затоптують історію, вселюдське називають лише поганим. Спробуй у таких умовах стриміти до святих верховин.

Отож на тобі усе про все і ще не все. Та й взавтра тобі через голову виллють помий. Доживай до досконалості! Маєш волю і демократію. Навіть твоя мама чекає, що ти раптом завиєш псом на місяць.

Місяцю-князю…

– Ти анонім.

Замикаючись од вульгарії життя в кайдани самоти, він у відсвітах полум’я з смерекових полін безнастанно ходив по дузі часу, себе шукаючи. Якою жаданою в армії була оця воля в предковічній гуцульській ноші! Він зодяг кептарик і вишивану сорочку, бачив себе то лісорубом у нетрях Перкалаби, то плотогоном у гірських зливах на Ворітцях, Яловичорі, Шипинецькому чи Біскові, то ходив за Гнідим у борозні на скиді царини. Мріяв, що стане мандрівним співцем по всій Русі (коби не Сибір чи царська муштрована колона), то знемагав від того, що завдяки матері кожен дурень став уже йому парою, хоч не набрався від Реткеля німецької однозначної тупості й не змішав з нею сентиментальну мрійливість мешканця плаїв. Невластивим було йому і прагнення здаватися іншим, ніж був насправді. Він зріс дитям Лук’яна Кобилиці, якому старший брат Іван (що втік у Молдову) зібрав легіон озброєних до зубів верхівців, Юрій ходив на Сергіївські полонини до брата, коли Кобилиця чекав з угрів допомоги генерала Бема, а не дочекавшись, сам вирішив іти в Угорщину підсобити гуцульською силою Петефі й Кошуту… Був його дитям. Ніжним і войовничим, скаржно і грімливо пам’ятливим. Чи не тому планував утечу до Сербії, аби уникнути зіткнення з гренадерами Гарібальді.

Хоча б Горбаль приблукався. Кость не писав, заївся з галицькими брехунцями про те, яку мову слід вибрати для українців під Австрією. Латинкою друкували "богослов’я, баснеслов’я і лихослов’я". А Кобилянський поринув у клопоти про видання "гідного часів" журналу, домовлявся то з Драгомановим, то з Кулішем, навіть планував перетягнути Федьковича до Львова "на ширший простір", одначе теж мовчав. Йому цих хлопців не вистачало до фізичного болю в серці. Він виглядав їх із сідла на перевалах, вертаючись додому, топтав мундир (пенсійні офіцери змушені були носити уніформу). Дарма, марнота марнот. Горбаль сказав би: "Усі ми, чоловіче милий, ходимо в мундирах. Спартак, уже без крові в тілі, на колінах відбивався від легіонерів гладіаторським мечем… Байдуже, яка на нас ноша. Ми створені для того, щоб мислити і боротися". У ті дні мандрівний проповідник Кость Горбаль неминуче розповів би Федьковичу про те, що Європа лікується чи нездужає соціалізмом, що набрав поширення маніфест другого конгресу Союзу комуністів. Теж не збагну їх, сказав би Кость, але я схвалюю рух. Я не люблю імен, крім Гете, і тебе щиро закликаю вірити тільки в рух, у спіраль, що складається з драбин і гільйотин. А ти розплакався: гуцули, гуцульська ноша, гуцульський діалект. Їх на галицьких землях до трьох сотень, і з кожного можна створити велику мову. Проте наш рідний галицько-пронімечений сепаратизм шукає сепаратизму, як Нерон трутизни. Здичавіла ми віть без предтеч.

Ці хлопці не прагнули знайти всі відповіді на історію, але завжди були готові їх шукати з тою легкістю, з якою людина іде з відром по воду. Вони жили діяльністю, а не споглядали життя з погляду вічності й для вічності ("… готов усе моє принести на вівтар матері Русі, на вівтар людськості").

Про художника Рудольфа Реткеля писав і сам Федькович, начитавшись Шевченкової біографії: того, мовляв, врятували добрі люди з Петербурзької академії мистецтв, а в мене був берлінський академік. Месіанство в геть розваленій габсбурзькій імперії, що мала перед світом тільки пристойний одяг – відпрацьовану культуру, було в моді навіть для відьом, і жоден новоз’явлений месія не міг обійтися без "авторитетного вчителя", як Моцарт без Сальєрі. Те, що в Кобзаря було правдою-істиною, в Федьковича постало смішною вигадкою навіть для Смаль-Стоцького. Роткель тільки знищив малого Федьковича і згадував на заході своїх днів "хлоп’ятко", яке пустив за водою. Нині розшукані факти закреслюють експресивного берлінця в житті поета без співчуття і жалю як щось "поза його жіночим характером" (Франко), і мов Роткель не навчав Федьковича, сам не знав, сам нічого не створив, проживши життя на утриманні брата-аптекаря й удвічі старшої за брата його дружини незнаного походження, яка тримала ярмаркову лядку на плацу глухого містечка Нямц у Молдові. Та привіз Роткель із Берліна кілька томиків німецьких поетів-містиків з самоповішаного світанку романтизму. В них Федькович почерпнув "солоних вод" перед кривавим водопіллям сорок восьмого року й весни народів.

Перед тим вмерла моя сестра Марія. Іван одружився з Олександрою Сочеван і подався до Чернівців, а відтак до Молдови. Іван був рукою з мечем гладіатора в силах, які зібрали гори, але весна народів стала зимою чи спізнілою осінню. Я не раз думаю: якби генерал Бем познайомив Івана з Петефі, як мене познайомили з ад’ютантом генерала повстання у Відні Нойбауером, то, може, й Габсбурги не трималися на Дев’ятій симфонії і впали б від неї, як від Берліозового маршу "Бастилія".

А капітан за плечима: "Будеш мовчать, хлопче?"

Не все сказано, що передумано. Не все кажеться, що здумковано. Що перейдено, що засолено…

Очима.

Жито зрощено,

Поле скошено,

Горе списано,

Долю пройдено.

Знак із долів іде – вверх шаблі ростуть,

І за тридцять літ полином назвуть.

Та вже називають. Як чоловіка, якого переїхав поїзд на тепер умерлій залізниці. Нема що везти. Нема що вивозити.

Літо було схоже на осінь, як тілиста дівиця на благочестиву брехню "інтересу". Було вже літо. І було схоже на осінь. Був якийсь рік негідний – ще червень, а вже зів’яло, не розвинувшись, засниділо на корені й на пні. І дні, і роки, і рідний дім. І затхлий світ нових і старих імперій. Упоперек возів коні вперлися копитами в землю, стомлювались ратища, і стовпи вставали над недобитими людьми. І сам я блукаю, як потрать світу, що не стоїть і не йде, а лиш чекає загибелі планети й Страшного суду. Куди не поглянь, ніхто вже не йшов у бій за людину, щоб людина не лишалася рабом. Не хотіли вмирати на розп’яттях Ісуса, хоч легше було вмерти, ніж жити. Ніж за ніщо працювати в поті чола і падати в муках, ніби нічого не трапилось і нічого з нічого таки не вийшло, як із мостини старого містка.

Ішов блудом, манівцями шістдесят третій рік. Без прикмет і наслідків падав у пустелю фальші, інерції застою переважали всі фантазії снів. Очі, що чогось вичікували й виглядали, потроху смеркли в сліпоті, хрести ламалися під вантажем зневаг, братовбивства і дітовбивства, навіть привахтені до камінних командорів шаблі вбивали іскрами, а ночами німі командори рівняли з землею кладовища, топтали прадідівські каяття, а на ранок немовлятами в чотири скоки добиралися до палаців та імператорів, щоб палити вістрями день, не знаючи провини. Як пояснити яловість цивілізації, яку навіть Шіллер і Гете нездатні були розбудити під прахом пірамід і Вавилонів. Чи, може, то насунувся вечір революції, щоб невдовзі піднятися досвітком її торжества? Чогось ніхто не жадав собі здоров’я і не шукав цілющої води. Були тільки п’яні захоплення і п’яна миттєва гідність батьків, дітей і внуків.

Так, він вернувся з армії зовсім ушкодженим і вернувся в пустелю. Емілія зосталася в пам’яті нерозумною сиротою, Юлія покриткою стала. Ще була Павлина. Брат назвав її хтивою коровою самопомсти.

Вороняча пустеля. Розлюдення людини на всіх шаблях і поверхах життя. Тіні минулих століть будять тільки божевільних, бо завтра людини лише на тому світі. І я родом із мертвих.

О ні, армійська служба його не оздоровила як сподівався старий Гординський, а ще більше знищила. Його оточували мертві погляди, до бездуму жорстокі очі стежили за ним по світу, в тому числі й по світу Європи, яка прагнула відродження під знаменами Марксового "Маніфесту" та душилася від Бісмаркової волі. Смерть ходила привидом за капіталом, та підстерігала й розум, і совість. А він належав до всіх розрядів: і до тих, які накладали на себе руки в безгомінні віку, і до тих, що плакали без руху, і до тих, що западали в перехмілля й починали дивитися на все байдужими очима, як тварини без об’ємного бачення. Він бував кожним серед усіх, як може бувати лиш поет. Тож не дивно, що часами йому хотілося гукнути: пропади все пропадом, і ти, Боже! Хоч добре усвідомлював, що це означає.

Пропади – це не відповідати, це топтати дозволене й не-дозволене, давай шабаш, усі злочинці, й ніхто ні за що не відповідає; ідолів теж скидати, традиції і дахи на хатах, дітей викидати з купелі, а колисками топити кострища з людським м’ясом… розгул крові і дикунства, геть святині і пророків, батьків і мудреців; право ножа і розбою, рвати знамена, перевернути світ і звалити в темряву планету; голі самиці гасають по лісах за п’яними чоловіками, президенти ґвалтують хлоп’ят, поїдають печених дівчаток і запивають молоком породілей; людиноподібна мавпа прагне космічного катаклізму, і неважливо, що це вже сталося: хочемо крові! Грабежів, хрускоту кісток, червоних слідів за немовлятами і прокази для всіх! Віспи, тифу, цвинтарів! Для всіх розп’ять, на душу населення. Найвищий рівень життя у зас-вітлрму безмір’ї – розп’яття для кожного, навіть ненародженого, для котів і крокодилів, для ластів’ят і носорогів. Придумати пташині розп’яття, а підкованими блохами стріляти в серця, музеї і мавзолеї. Голу Венеру – на Голгофу, і висотою до Місяця, лицарям нової віри і жандармерії – вільний доступ у мільйонновмісне лоно деконструйованої до жіночої повноти богині. Господньому Ангелу дзвонити тільки з гармат. Спалити дерева, бо віднині дерево не символ життя. Є лиш один символ всесущості – зґвалтована недолітками покійниця. І пропади все пропадом, все зайшло в тупість небес, ми досягай апофеозу сили і насолоди, наш апостол і пророк – маркіз де Сад. Хай святиться тисячолітнє царство Боже на землі, ера тисячолітнього блаженства шарпаків Ganz unten, на самому дні.

Та хоч як дивно, фантазії самоти і непоправності життя ніколи не мали над ним повної влади. Він несподівано посміхався сам до себе і тихо шепотів:

Дума, бочко, дума! Пана вчи розума!

І десь тут же взялося: моя непотрібність – це ваша зайвість. Я бідний, як Шуберт в епітомах моїх чорно-гірських пропілеїв, але не скам’янію, як Нібо у скелю, бо горя не знаю, пісня в душі бринить, не стихає, лиш би не стати в цих настроях партачем, у цій зарваниці, де прагнення волі і людяності властиве людині з материної утроби, та лиш будує перелоги між Цезарем і Квазімодо, як меч і недочасне благословення. Нічого, могили треба оберігати тридцять років, але Христос прожив тридцять три. Моя жінка не з мого ребра склепана, та через п’ять років після другої дитини стане не квасеницею, а відьмою чи й мефістофелем. Народ мій – поет землі і часу, земля народжує ритми, а час – слова і мелодії. Я поки що нічого не домігся, проте нічого й не відмігся, ніщо не зупинив, нічому не запобіг, але я готовий до всього. І до мурів, і до брам. Не хочу бути для людей богом, але й псом не стану.

На водоспаді вже не шуміла пересохла Путилівка. І не розмовляли смереки. Давно вже їх не чув. Як пірат з неправедним злотом на безлюдному острові, нічого не чув, крім шелесту хвиль в самому мозку і шелесту привидів з колись живих і діяльних людей із закривавленими самопалами. Хрести на долях. Божевільна жінка, символізуючи історію, шукає храму в кінці безлюдної, перевішаної вулиці, в безлюдному місті, забрукованому шумерами, з гаками шибениць на кожному розі. Можна сперечатися про те, як бачити речі, є перше і друге, вічне бачення невмирущого. Друге – як істина з полону приземленого рослинного буття, що вирвалася з пут, як душа з пораненого тіла на порозі смерті. Але чому повсякчасно розриває цю єдність землі буття, як пуповину невинності, вкорочуючи й собі життя? Щоб здійснена і нездійснена драма існували поруч? Що означає "Вперед"?

На жаль, далекий шлях в краї південні,

Залиті теплим сонцем золотим.

А тут, у нас, життя таке нужденне –

В країні горя і холодних зим,

Де мерзнуть сироти у ніч зимову

І навіть Бог німий від мук і бід.

Хіба почуєш пісню тут чудову,

Як в людськім серці замерзає лід?

Тому пробач, не гнівайся, благаю,

Що пісні гідної я ще не склав,

Що в пісні тій я Спаса не вгадаю,

Хоча за це усе життя своє б віддав.

"Не хочу додомцю!" – кричить дитя безпутній жінці з бездомів’їв. "Додому хочу!" – кричить друге, що звикло жить в болоті. В країні горя і холодних зим, в зазозуленій імперії найвищої культури поза життєвими основами і традиціями народів, погрузлої в безвір’я світу без божеств, у ситість первісного людожерства.

Старий Верховик з-за воріт причащав доньку.

– Жінко без серця! Та вже в три погибелі ходиш разом зі мною, твоїм батьком. Дітей же пошануй, бо він колоди смерекові носить на плечах аж до Берегомета. О Каїне проклятий, навіть твоїй матері Бог простить, а моїй жоні прощення не буде за таку доньку. Ось пішла з малими тритінню в темряву по калюжах, бо їй дозволене таке життя, коли немає мужа, дитячими личками забиває палі осрамітної долі. Коновал! Всевишнього оточили нечестиві мавпи в засечаних спідницях, якого ще чекати горя з наших благословень!

Верховик плакав, схилившись на заворітницю, і цвьохав батогом розмочений дощем коров’ячий кізяк. Скосивши раптом на Юра око під замуленим муром огорожі, над Гнідим у сідлі і при зброї, сміючись і плачучи, зареготав:

– А ти куди під ніч? Втікаєш з дому?

Пречиста Діво, радуйся, Маріє!

Бо я не можу…

– До Волянських, пане Верховик. Як надовго затримаюсь, скажіть матусі, щоб не тривожилась, я в них.

– Ади… – ткнув пальцем в присмерки Верховик, у той бік, куди попленталась з дітьми Меланія, хоча десь за горицями ті вечорниці ховалися, де весело їй було споглядати залицяння парубків до дівчат, а коли дівчата розбігалися, шукали смоковницю її спідничної губи. – Ади, пішла в поточний, як Аза, з двоїма ведмедичками. У нетрі. А нам з матір’ю в могилі лягати псами на могилах і відплакувати дітей. На зерні живуть люди, і людина – зерно, а дитина?

Зійду із крил, у безвість невідому

Я йду із дому.

Подумав: я так і не надіслав Костеві Горбалю цю, записану від старого Верховика, думу. Обривають моє життя порожні дні, як виплакані очі.

В терпкий хміль самоти.

Може, ці фольклорні вправи вартні більшого, ніж усе, що сам створив?

Без нагая мене виписують із життя. Так колись видали з Молдови. Але Гординському нема що дивувати. А мати Дашкевичка, посіявши довкола неприязнь, забирає землю з-під ніг. У Чернівцях, коли вмерла дванадцятирічна сестра Павлинка, мати з горя проклинала всіх, усю родину, і годі було повірити, що вона при своєму розумі. Але ще тоді він побачив у ній таку несамовиту жорстокість, родиво такої люті, що її образ жахав його довгі літа мало не щоночі, а всі вимерлі сестри ввижалися нещасними калічками під її чорно затисненими кулаками. Тепер він боявся матері більше, ніж батька Гординського, якому потайсерця потроху прощав, уже без зла, лиш за звичкою називав песим ляхом.

Знову повело мене по колу часу, знову розростається безвихідь, як гори з глибин, – не стрепенутись, а вже западають сутінки, година другої варти почалась, і лиш вітри гудуть, як тятиви ординських луків. Де мої корони, карети й золоті стремена, Боже, де мій храм пісень, я ж вернувся сюди із тернових доріг. Нехай би вже задзвонили з надхмар’я дзвони Нірвани…

Старий Верховик кошлатить розчепіреними пальцями віниччя білого волосся і кричить навздогін:

– Праведно жити – то не виходити з власної хати.

Ні, вперед! Понад осінньою рікою, над смерканням життя. Місяць спинився на Верховиковому подвір’ї, старий знову повис на воротах, і пливуть на нього з гір хмари обурень, далекі від цісарського вуха. А чи не вклонитися мені престолові? Попросити дозволу на видання газети, пристойної посади в повітовій школі чи й розбудити зацікавлення владики у гімназії чи семінарії для гуцульської молоді? Стану апостолом просвіти на вході в Чорногору, треба вірити тільки в рух.

Ба напишу! Завтра ж у Розтоках, у Волянського, напишу до цісаря клопотання про часопис і про школи, вкину листа на галицькому боці, щоб наші комісари не простежили. Сіль то сіль! Нехай уже прихмарить сіллю і зреформоване лжею цісарське небо, бо ж досі його добра воля лиш серед риб і птахів та в мороці дурних надій. Не закатує ж за таку зухвалість.

Відступив ось від рідного тину – і вже два добрі наміри: клопотання про освіту для місцевої молоді й часопис і… Павлина…

Ніч спотиком кружляла за місяцем поміж верхами, як монах за свічкою в катакомбах монастиря, поки не поринула в тлі блакиті. Низовий вітер з Черемошу студив чоло, попирхував ніздрями Гнідий над проваллями і темними вибоїнами на гостинці. Скільки ночей прогаяно марно під замком у матінки Дашкевички, коли така розкіш – мандрувати за місяцем на колесі часу! Це і не випадок, і не клята неминучість, це моя воля, тільки тут повернення. Загасити ліхтар небуття, за справи! Ще ніхто не складав цінності псам на прив’язі під стінами тління. Рубай поли, Федьковичу! Бо лишишся для потомства дурнем, як сак, а ти ж маєш себе за іншого:

Ich gehöre zu denen,

Die am Wege sterben, –

І твій слід невловимий, як високий птах, гуцульський батько із Стороння. Це твій герб, і опір твій – вперед! На три віки, що минули й ще прийдуть, хоч ближче тобі сардак, ніж Гординя, усі придомки всіх століть, дідицькі недуги, і слава, й статки.

Зі снів і марів йому не раз з’являлися поважні сподвижники його роду: прадід Микола Гординський де Федькович, високошанований засновник клану, володар Гордині і придомку Федьковичів дід Михайло, дядько Йосип – впливовий радник у львівському намісництві, дядько Андрій – знаний в Галичині лікар. Усе то люди красних становищ, з університетськими дипломами, пишнішого шифру в спадку предків годі було шукати, але Юрій чув у собі іншу силу крові і в замаху на розмаяні знамена власних чинів на це ніколи не посилався, як і на протоієрейські лисини й сутани Дашкевичів. Він свідомо осирочував себе, щоб недолею з’єднатися з простолюдом і стати його захисником. А в сиріт завжди більше падінь, ніж піднесень. Одначе в дорозі до Волянських він підламав себе, зміркувавши: якщо писати цісареві, то згадати походження неминуче, інакше в престольних канцеляріях лист залишиться без уваги. Йому навіть сподобалося, що розіграє з себе перед вельможними принижену скромність представника родовитого клану: бо що таке якийсь провінційний часопис, якась повітова гімназія чи народна школа! Мета варта була навіть брехні, навіть вкраденого походження. Та й Павлин і він вирішив змалювати себе в султанській киреї. За це матінка його тільки похвалила б. Що ж, обманути владик і попів не гріх, коли б не було, то можна й винайти свій дім. Хіба батько не виродив себе заново, щоб стати можновладцем і тираном? Я лиш добра прагну. Онде пішла дорога над Білим Черемошем у Довгопілля, де стояв батьків панський дім. Коли батько став невірним матінці, вона зодяглася гуцулкою й подалася підстерігати його з любасками до Копинівської гори, та він погнав верхи у Розтоки. А коли мати й сюди добилася, звелів жандармам побити дружину кольбами. Ота жорстокість їхня вбила сина, та й досі він знемагає під нею. Зрештою, жорстокість народжується там, де нема характерів. Цією гідністю не наділив Бог ні матір, ні батька, а Юрій осягнув з того лиш розбурхану уяву, що межувала майже з розбещеністю в стихії казки з вигаданими героями. Щастя його полягало в тому, що це була казка митця, його власний твір, у якому не було місця для тортур, фальшивої педагогіки і помсти.

Гнідий наче розумів, що йому не слід поспішати, нехай помислить-поміркує, злетить і осяде, як лавинний сніг, хай кригою зарублюються спогади на дні серця. Першопричина всього – вибух, він уже відбувся, тепер він мусить пізнавати себе і все в розгортанні дороги, бо це вертихвістка, яку хвилює тільки насолода. Так, у спалаху згоріло чимало, і вибух стався, усіх прозрінь наслідок. Його поле перед ним стояло пустопаш, проблем вистачить, а робота його ніколи не стомлює. Стомлювали обов’язки, до яких не лежала душа. Мабуть, тому так мало дум перейшло на музику слова. Пробач, пісне.

Пане моя,

Ладо моя,

Урочисте свято!

Ці рядки будуть належати Павлині. Їй скаже їх легінь-вівчарик у шовковій полонині, але додасть, що на обох полах його сардака кров минулого кохання, його кров, тепер він воскрес, розшукавши свою Павлину.

А я думав, моя зоре,

Що ти десь за морем…

Дві пісні рожеві моєму коханню на поклін я перероблю для Павлини, бо Емілія нас обох зрадила. Це не буде святотатством, бо кохання, що приходить до розбитого жінкою серця, не є святотатством.

А що лишиться із послань An Emilie, якщо йому відкриється справжнє щастя з іншою? Можливо, якісь наївні версифікації, виконані ще до неї, в передчутті їхньої зустрічі, чи ті, що лишилися в її альбомі. Важко припустити, що все заграбастає розситіла попівна з Тюдова, в глибині обличчя якої ледь вгадуються риси його матері. Природа підсовує несподіванки. Олександр Волянський недовго прожив з його сестрицею, та досі бринить її усміх з його лиця, і бризне її швидкий погляд з його очей, і губи стулить в огірченій задумі, як вона. Дивом предивним перебрала це Павлина від брата, і мама Дашкевичка жахнулась би перед таємницею перевтілень чи наслідувань, відкривши в Павлининому образі ледь приховану спільноту з образами її вимерлих від сухот дочок. "Мої дівчатка", – називає їх в скорботі мама. Бідна вона моя. Чого ж ти така кручена, нене! Нехай пропащим стану, але приведу тобі невістку, трохи схожу на твоїх дівчаток, хоч і поза міру вгодовану та самопевну. Тільки і її примушу покинути панський стан. Розфарбую від пальм під очима і зніму червону ікону з обличчя. Якщо Бог справді раб добра й дає мені дві зірки на небі, то й небо повинно стати чистим, хоч я вирушив у дорогу лиш із скелетом мани. Як народ, де сором за клопіт про слова, хоч не має й на гривню держави.

Олександр відкинув ворота навстіж і, здавалося, готовий був занести його разом з конем на обійстя. Зціпивши в обіймах, довго не відпускав, промовляючи:

– Що ж ти, брате, нас забув, їхав із Чернівців – прошмигнув повз осідок, як якийсь злодій із Сокільської дебри. А я книжок тобі надбав тим часом, новин всіляких назбирав, ношу лепську, гуцульську купив… Ну, в хату, в хату, нам треба жити, а не в могили закопуватись. Я відчуваю твої настрої за шістсот миль і чув, що ти через це всілякі непрощені трагедії описуєш, сам себе добиваючи. Хіба ти не знаєш, що старший не має права на смерть, коли молодший ще дитя? Я хочу, щоб ти мені виніс пляшку слив’янки на могилу, а не назворот. Га? Нестимеш мене в домовині до цвинтаря, а на деці бочівка спопелюхи. І люди будуть за нами співати:

Чи він стулений, як зима,

Чи серця у грудях нема,

Що все мовчить, як та могила,

Нікого й словом не займа?

У відчинених до кухні дверях стояла усміхнена Павлина.

– Та цмокни ж попівночку в щоку, – не вгавав розхмеліло радісний Олександр. – А я подумую собі: чого це вона третій день зволікає з від’їздом? Видно, це їй наснилось, що ти мусиш до мене завітати, та й дивиться третій день не за водою, а проти води, ніби каченят чекає з Путилівки.

– Що ти мелеш? – трохи зашарілась Павлина. – Він нездужав, Юрію, тільки сьогодні з ліжка піднявся. Але ми вам надзвичайно раді.

– Готуй на стіл, – махнув рукою на Павлину Олександр. – Онде твої книги, – показав на пакунки вздовж ослінчика біля скрині. Розслоняючи вікна в світлиці, читав Федьковичеве:

Єдина ти моя! Чи Господь так дав,

Чи долі цариці судили?

Як вітер з горою, як риба з водою,

Як рожа з весною ми жили!

Я в тобі, ти в мені, душа по душі,

Голубко ти моя!..

Юрій відчув, що йому тут невимовно добре, а все інше підробка. Підробка і політика, і держава, і віра, і прагнення справедливості, і батьківство, і діло, і ледарство, й істина, що все підлягає плинові часу і розтокам світів у безвісті. Підробка все, крім щирості добрих сердець і покордонних стовпів на бескидах.

– А як далі? – урвав його думки Олександр.

– Не знаю, – стенув плечима Федькович. – Ще не знаю…

– Чому ти не закінчуєш?

– Тисячі справ у селянина і тисячі професій на день. І все переходить з вечора на ранок до безконечності.

– Знаєш, я ось провалявся тиждень і безнастанно ніби себе пригадую з якихось позаминулих днів, ніби виходжу щоразу з якихось темних земель та й не знаю, куди податися.

– Буває й таке. Видно, це зарід старості.

– О ні, ще ні! Старість пре одним тягом. А це якісь пробудження з "колись", які вже були, але я їх не прожив, бо пам’ятаю лиш страви і питво, без писаних слідів. Коли я тебе побачив біля воріт, то подумав: ці диваки, поети, живуть реальніше, ніж ми, пересічні, бо вони щокроку карбують свої сліди.

Я в тобі, ти в мені, душа по душі…

Павлина внесла тацю з картоплею. Запах присмаженої на соняшниковій олії цибулі, прянокислий аромат квашеної капусти і яблук, м’ятноосвіжливий подих ганишу від огірків і… дух жінки: зрілої, повносилої, мовчазно-неприступної, з пишними персами та рум’янцями на щоках – чого кращого йому бажати в його голодній студниці з "трибуналом" і горами списаного паперу по усіх закутках! Ще рік – і ти станеш шарпаком-посіпакою без дружини та жіночого догляду, а я не можу, а Меланія невміла й неохоча. Місиш носом брудну подушку, і голова зруділа від поту і макових снів. Женися, Юрику, бо грошики лічиш, а грейцари сплять. Ніби зі мли тебе пообіцяли мені, так не маю над тобою слова. Красень з білого сміху… Друг дому Юрій Ганицький, батько якого, Іван, видав доносом Лук’яна Кобилицю, заходив у патетику: чи одного в ізоляції вже вдушила смерть! Його очі мовби засинали в холодному осерді, зупинені на розп’ятті. Люди, племена і народи прагнуть з єднатися коли не в хресті, то в зорі чи місяці, тільки не в кинджалі. Так Господь велів і заповів Ісус, вмираючи за людей і відмовляючись заради них од земного щастя. Вступаючи в шлюб за законами віри, ти вступаєш в союз народу в його безсмерті і благодаті Божій. Від кого ти набрався цього вовчого хлопоманства? З порожнього, Юре, не наллєш. А писав із Семигороддя, що коли живий-здоровий вернешся, то збудуєш церкву край обійстя. Невіром став. Пекучими трунками споюєш гуцулів, а стверджуєш, що любиш їх, що з гуцульського лона вийшов на лан. Це так словом навчаєш і прикладом ведеш?! Блуд. Усі твої наміри – як пес, що пробіг по снігу. Ну скинув кабат офіцера! Кажеш – калина і кров. А навіщо гуцулам мудрагель у сардаці? Отакий саморозіп’ятий брехун, що проти всіх повстав!..

Попи прокляті, дайте мені спокій, німо волав він, тремтячими пальцями витираючи окуляри й бачачи перед собою лиш білу пляму вікна. Згиньте, висвячені дияволи. Як вас земля носить?

Він ніколи не виказував Волянському своєї ненависті до патлатих чорноризників, але той її відчував і, будучи попом, сам лаяв їх… полишивши безсмертя. При цьому у Федьковича тільки вус тремтів від стримуваного сміху. Але слухав Олександра до самого кінця, не перебиваючи, наче вечірню молитву, бо згадувано було тут і отця Кантемира, й превелебників Левицьких, і можновладних Губріхів та Августаків. Віддихуючись, Олександр здебільша закінчував: "Das ist ja ein Narr", – та й будь же з такими щирий!

Юрій випадково завважив, що поміж себе Волянські розмовляють тільки польською. Зрештою, і матінка Дашкевичка в перші тижні після його повернення вперто, попівським звичаєм нав’язувала йому "мову панів". Та він уперто відповідав наголосно-дідьчим гуцульським діалектом, аж спотворюючи: "смирика", "сплит", "нибиса"…

– Записав для тебе кілька пісень і кілька бувалиць, – Олександр подав Федьковичу нотний зошит. – Бувалиці на звороті. – Посміхнувся: – Консисторія відлучила б мене від церкви, якби довідалась, що, крім чаркувань, занотовую для тебе сороміцькі сценки з попівського життя.

– Невимовне вдячний тобі, Олександре.

Павлина вийшла до столу в чорній оксамитовій сукні, із скромним разком коралового намиста довкола шиї. Вона була неймовірно вродлива, тільки вадила їй повнота. Перебравши усіх женихів із Галичини та Буковини, вона перестала дбати про стан і зодягалася незугарно до несмаку. Коли вона наливала собі й чоловікам слив’янки, Олександр здивовано видивлявся на неї і не стримався:

– Яка розкішна пава – моя сестричка! Для тебе, Юрику. Щось це неспроста. А я радий був би, щоб ви побралися. Давайте я вас заручу сьогодні. – Він метнувся до ванькирика й вернувся зі скринькою із коштовностями. – Ось заповітні персні. Я їх купив у Коломиї саме для цього випадку. Пальці, прошу панства. Ну-ну, Павлинко. А тепер ти, Юрику. Ну? Ну? За вас, молодята, – підняв келих. Випивши до дна, заплескав у долоні: – Та я ж предивне диво сотворив. – І налив собі ще раз.

Він пожвавішав, розохотився до чарки, і на столі з’явилася друга й третя карафка зі слив’янкою. Потім подав Федьковичу гітару.

– Тепер співати, чортенята! Чи ви вже забули, що я вас заручив? Цілуйтесь. Бо зараз же вкладу у постіль, а мені кортить поспівати. – Силоміць пригнув їм голови, обох розцілував, тоді раптом підбіг до портрета дружини, облямованого чорною стрічкою, і заплакав, як маленька дитина. – Боже, який ти несправедливий! Це ти в нас затоптав суверен людини і людяності, Господи Творче наш. Ти забрав її від мене, і я став невіром, пияком і розпусником. Як байстрюк, я виплив на час і, як жандарм з ґирлиґою і Бісмарк з попівною, чиню нові Європи, щоб насолодитись чужим.

І знову заридав.

Щось переваживши в собі, Павлина обняла його за плечі і прошепотіла у вухо:

– Ти сп’янів. Ходімо, я тобі постелю.

– Він твій, – показав Олександр на Юрія рукою.

– Так. Ми про це поговоримо.

– Не відпускай, – уже в дверях до ванькирика промимрив Волинський.

– Ні. Він залишиться з нами.

– Не відпускай, бо втече в Сокільську дебру. – І знову вернувся. – Він вічна помилка. Він помилка вічності.

– Так, так, іди спати.

– Я все століття пройшов пішки, а він книжник. Я з історії, а він з книжки. Але він збудує піраміди освіти, бо майстер наслідувань, а я лиш парох, я з іншого цвинтаря народився, із зерна барвінку. Але в нього неврівноважена посада на землі, ми йому мусимо допомогти. Він не пізнав свого роду і сирітства хрестів.

На Юрієвих очах Волинський перетворювався у Ганицького, і він махом ковтнув чарку слив’янки.

– У нього ще гарячка, – сказала Павлина.

– Ми й заручилися для його одужання.

– Він сердечний до тебе, Юрію. Він тебе до безтями любить.

– Я знаю. Шкода тільки, що і в нього Бог – це якість на всі виверти долі. Як жінка з рук жандарма.

Павлина розсміялась:

– Як чужа жінка в тенетах пушкаря… Але на брата не гнівайся, він же як дитина. Якось приходить з відправи, ніби зілля-зради напився, геть у хмарах. Каже, ковтнув у захристі слив’янки, вийшов до вівтаря й прогримів, відкашлявшись: "Міцна і добра…" Звичайно, про горілочку. Ледве викрутив: "Міцна і добра воля твоя, о Господи, але за громами не вчуєш мене". Каже, була та слив’яночка, мабуть, століттям прикопана, бо молов якісь придибашки, яких для тебе насписував. А тоді – я вас з Юрком поберу. І, видно, не переставав про це думати. – Вона сумовито позирнула на обручку. – А це нічого не означає, крім того, що він сп’янів. Ти й лихої долі не вгадаєш. Здається мені, що втоплю я її колись в Черемоші, де верби коси чешуть. І лиш гори за мною одним голосом заплачуть.

– Не треба… – Він спробував її обняти, але вона вперлася в його груди обома руками і відвернула голову. – Не треба, – повторив він і відійшов до столу, налив у келихи слив’янки й подумав: "Нап’юся". Та посидів хвильку мовчки і його охопив якийсь грайливий настрій. – Не треба, дівчино, скупана росою. Я в вічних зорях прочитав уже твою долю. Вона – мов Кам’яна Багачка: горда, неприступна і величава. А я, тебе бачачи, почуваю себе так, ніби Довбушів скарб розшукав.

– Ой перестань. – Вона підійшла до столу й підняла свій келишок. – За тебе, Юрчику. Я твої пісні знаю напам’ять, з жодної ладу не вийняти. Але проти тебе я малограмотна попівна, лиш скрипка з Бескидів, готова озватися на твою мелодію, папоротин цвіт твоїх незабувань. Для твого серця я вже розмова з калиною, тому прошу тебе: не знущайся. Найбільш нещасні і найбільш жалюгідні люди, яких Бог позбавив талантів. Вони ціле життя борсаються самі за себе, але їх ніхто ніколи не визнає і вони божеволіють у власних вигадках про себе. І я така. Ми просто немудрі сини і дочки землі, яку сто плугів не зорють, навіть такі, як ти. Нам без тебе нема й Бога. Але щось хитре засвітилося в твоїх очах перед тим, як ти… скупав мене в росі. І моє серце затужило раптом, як сова, бо нині скоївся жарт, що колись мене уб’є. Я проста для тебе, і ти наді мною так гірко не жартуй. І ще раз прошу тебе: не ображайся на брата.

"Я не знаю жінок, – подумав він, червоніючи. – Ось де найчистіша і найдосконаліша поезія: жінка! Дарма що зрада. Дарма що флірт. Дарма що відмова. Життя, і мислення, і терпіння, і прокляття. А хто поети? Вічні підлітки з душами сивих дідів. Ще не доїхав, а вже зміркував, як падати на голі перса. Бім-бем з Трафальгарської площі, чужа наука, чужа туга, та й плач і біль, та й плач і біль без віри в божество. Ні Емілія, ні Юлія, ні Стефа Попович не створили мені почуття ars poética, бо я приміряв їх до себе. А ця прирівняла мене до себе. Первісне мистецтво самої природи. Троянда з-під шовкового листя. А ти танцюєш "Циганочку" в червоній сорочці. Якщо ти зробиш цю дівчину своєю дружиною, ти пізнаєш свій рід земний без перевдягань. Або химерами спровокуєш її до вербової коси над Черемошем".

Він поклявся сам собі, що буде перед нею щирим.

Вгамувавши спрагу здорової плоті, вона розситіло спала з ним, поклавши голову на його плече. І він ніби поздоровішав, досі вважаючи себе істотою у ста недуг. Метафори не сприймалися, вони посміхались одне з одного, знаючи свої потреби, і ті потреби негайно вдовольняли. Обоє ні за чим не шкодували, бажаючи одного, щоб Олександра і вдень і вночі відвозили на хрестини чи молебні, освячувати нові осідки, церковні фундаменти чи "прокляті місця".

Одначе й не писалось. Будь-які дослідження і спостереження стали зайвими, Федьковичів девіз "дивитися, думати і говорити" втратив смисл, як розмита могила. Павлина впорядкувала для Юрія окрему кімнату з оглядом ще квітучих царин, поклала на столі стосик чистого паперу й письмове приладдя. Олександр, дарма що не прокидався з перепоїв, звідкілясь привіз пакунок галицьких часописів і Гоголевого "Тараса Бульбу", та все те припадало порохами згайнованих днів. Він чекав, що вона покличе його до роботи, попросить, щоб прочитав нові поезії, але його мовби поставили перед випробуванням: працюватимеш чи віддасися безтурботному рослинному буттю. Так майнуло кілька тижнів. І не пастка, і не пустка, а якась самозреченість серед зручностей і повільний зсув у порожнечу. Проза. Полон. Нидіння. Гітара висіла на клинку. Гнідий перестав бити копитами у критому задвірку, погода була рівна, як полярна ніч. Якось він подумав, що, звичайно, вирветься звідси, але й тікатиме сюди раз по раз, бо звідав чогось сумірного з гниттям чи безсилим вмиранням, потреба якого жила в ньому з самого народження. Це була вроджена потреба генерального попівського смороду і ситої попівської затхлості, передана йому від Галицьких і Городинських разом із зародком його істоти. Отаке-то, штамповані діти кріпацтва. Вас гризуть іще трупоїди панства і хамства, а лінощі духу і тіла – постійна ластівка мого дому, як кров на каїнських руках, як тіні злих велетів на Хрестаревій скелі, як маковий цвіт зітятих батиями голів. Вінчання з ледачою смертю дає вам насолоду, заради ситих утіх самі собі готові рити гріб і саркофаг. Тим часом повітова управа бачила за поетом лиш одну ваду – хворобливий нахил до мужицтва – і перед крайовою управою характеризувала його цілком однозначно: "Дивність і ексцентричність його поведінки полягає в тому, що при його високій освіті він, всупереч всім соціальним вимогам, обертається виключно в товаристві місцевого селянства, якому по неуцтву і грубості немає подібного". Були й застереження: чи не переслідує він своїми несподіваними зниканнями і з’явами та мандрівками "заборонену ціль"? Це вже був прямий донос Губріхів та Августаків. За ним стежили, пояснюючи його відмову приятелювати і співпрацювати з ними як доказ неблагонадійності, хоч досі його провина перед обома превелебними родинами полягала тільки в тому, що відмовився від посади гувернанта для їхніх доньок.

Після прогулянки на Сокільський скит Павлина запровадила його до своєї опочивальні.

– Приляж. Ти сьогодні погано виглядаєш.

– Мабуть, вночі я покину вас, моя горличко.

– Чого це так раптом? Я тобі набридла? Тобі в нас погано?

– Погано, погано… – Його вухо протестувало проти повторів, як і проти спотворених на польський лад слівець чи висловів.

– Тобі зі мною зле? – аж зблідла Павлина.

– Мушу їхати до свого трибуналу.

– Якого ще трибуналу?!

– До свого робочого стола.

– Що тебе мучить, Юрику? – З Павлининих очей покотилися сльози.

– Мої плечі покроєні шпіцрутенами… – По хвилі додав: – Ні. Я незадоволений сам із себе. Якась туга мене й далі тре, хоч гори повні пісні і барвінку… Упокоїти її не маю сили.

– Яка ж туга, рідний мій?

– За волею. Я свою долю впізнаю в людських плачах, а не в перинах парника. Проте вибач. Я не поет з поеми, а поет з життя. Навіть у снах люди ідуть до мене, як діти-сироти, яким треба допомогти, але навіть у снах кати не тремтять переді мною, як перед сумлінням часу. Іду писати, Павлинко. Даруй мені за цю нескромність, але, може, ще вдарю сивим віком у молоді струни. Я з давен-давна нерозлучний з народом у хлопській неволі, а перо нині дорожче за царство.

Про своє покликання годі краще сказати. Мовби розуміючи його, Павлина закивала головою, та раптом якийсь ворожий струмінь пробіг по її тілу, лишивши на обличчі тінь мстивої образи. Він подумав, що коли вона проситиме, то лишиться ще на один-два дні. Це не ведмежо-понура тупість Ганицьких, які ревнували його до літературної праці. Це туск розлуки… Не раз, покидаючи світ нічних образів, що повинні вдосконалити світ, він спорожніло й стомлено дивився на верхогори і чув, як Меланія матері, а мати Меланії шепотіли: "Він здивачів зовсім". Спека болю обпікала його серце, він ледве стримувався, щоб не заридати через цю дрімучу зневагу, й опинявся мовби в безмежному хороводі безумства, якому досі ще не придумано назви. Тихо казав сам собі: ми не пішли далі, ніж ті, що карбували символи на скелях. І, дивлячись на гори списаного паперу, шепотів: мої поховані міста…

– Зостанься ще, Юрику. Прошу…

Він втішено закружляв Павлину по світлиці, приказуючи:

– Моя ти ясновидице соколина, моя чарівнице! Ми з іншого цвинтаря народилися… Із порятунку…

Було ще два дні і дві ночі щастя. Потім цілу ніч добирався додому й, коли в світанкових сутінках вмостився за трибунал", тихо мовив:

– Пробач… Я теж людина… – І навіть припав вухом до лоскітливо-прохолодного полірованого тису. – Пробач, братчику, ти цього не збагнеш. Сьогодні я перед тобою від’ємний плюс. Лжевисота. Марево. Гість з минулого на всі кольори епох. Ми надолужимо, самі себе наздоженемо, бо спокій тримаємо в душі, а роботу в серці. Не треба нам чужих Парижів, бо маєм Коломию. – Заходився розкладати на ослонах привезені від Волянського книжки й часописи. Нойбауер на першій полосі своєї газетки набрав великими чорними літерами слова Бісмарка: "Коли ми переконаємо світ, що йому ризиковано на нас нападати, ми зробимо з Європи Німеччину". Ось чим запахла гармонія світового різноголосся! Такого гасла не посоромиться жодний тиран. Ти чуєш, трибунале: коли переконають, що ризиковано нападати… А які сили його стримають?.. Корона мислі й прагнень супостата – зробити з Європи Німеччину. Це не на одну днину арифметика. Тому й колінкують тевтони перед канцлером. В карти розігрують Європу до шибениці. Як же нам просвітити цю ніч темну, і довгу, і дику? Як розсудити неправого з правим, тирана з рабами?

Чи ж навіки сидітимуть

Кати на престолах,

Кати правди, кати волі?

Ні, мусить прийти, прийде час!

Як поганці в однім ранці

В болоті утонуть.

І посадимо на престолі не вовка, а волю! Не встигнете розпродати небо на грейцари, іуди. Вам уже й зозуля не кує, бо довший час лиш біля великих величин і простір їх у Бога за межею. Всезмога людського океану замикає вас у колі карликової смерті, а не в черепахових панцирях.

Для сну йому лишалося не більше двох годин на добу. За неповний місяць він впорядкував збірку народних пісень та й власну, з нотами, під назвою "Співанки Федьковича", поезію Новобранець" переробив на поему "Дезертир", присвятивши її Костеві Гороалю, викінчив поему "Лук’ян Кобилиця" (дарма Вахнянин непокоївся, що навіть заручини завадять Федьковичеві "змогтися" на гідні речі, а одруження взагалі може погубити його талант). Не "забрала його дівка усі пера", пов’язавши очі рушником. Заново було перечитано Гете і Лєрмонтова, не звладаючи з плином ритмомелодики, Танячкевичу написав листа віршованого:

Я ж бо тебе не зречуся,

Руський мій сардаче!

Тепер аж я заспіваю,

Тепер аж заплачу,

Бо маю я в що утерти –

Широкії поли…

Не скину тя, мій сардаче,

Ніколи, ніколи!

За "трибуналом" мить стискалася до іскорки, як зірниця в полі неба. Він розкладав чисті аркуші у три рядки вздовж стола, зазначивши назви віршів і поем, і рука його бігла по них, як по клавіатурі органа, нотуючи голос серця і поетичного сумління. А в короткі хвилини перепочинку вибігав аж до заворітниці з підсвідомим сподіванням, що з-за вигину дороги з’явиться вершник: кохана дівчина з-під Сокільської гори. (Він подумки називав Павлину Сокільською княгинею, та неодмінно бачив її тільки в гуцульській ноші і був певен, що, коли й світ не змінити перевдяганням, попівна в народному строї стане для нього стократ дорожчою). І якось наприкінці дня пара баских сивків Волянського підкотила мідноковану бричку до брами. Він щойно закінчив свої "Дві пісні рожеві. Моєму коханню на поклін". Це було потрясіння: вона на відстані денної дороги почула його заклики – і прибула.

Правда, з Олександром.

– Мої ж ви красні соколики, срібні розточата, діамантові тюдівчата і стозлоті гуцулята! – Від зворушення в Юрія запотілися скельця окулярів. – Мої ви серденяточка, я ж вас ще з Христового воскресіння виглядаю вздовж Черемошу і Путилівки, моя скрипка на Кам’яній Багачці вас чекає, шабля почеплена на Писаному камені, щоб опришки не напали, а пістоль на двох колесах з Букової жерло скосив, щоб мандатор мита не взяв. Прошу, прошу до господи. Ідіть на обійстя, сам коней розпряжу і корму дам.

– Гаразд, ми віддамо поклін паніматці Дашкевичці тим часом.

Олександр узяв Павлину під руку і повів на ліву половину оселі. Юрій загнав коней під оборіг і почепив їм по торбині з вівсом на шиї. Передок у бричці був набитий клунками – якісь пожитки чи гостинці. Смеркалося, вже падала роса. Бричку вкрив старими сардаками, осміхнувся: вони в мене широкополі, як багацький тік. У таких піднімеш всі висоти світу, а почуваєш себе, як день без гризот і монах при зачиненій брамі.

Матінка Дашкевичка готова була серед ночі бити в дзвони до всіх парохів округи: поспішайте, доки ще дихаю, мій син посватав красуню панотця Михайла Волянського з Тюдова, усі посвідчите людям мою згоду і прихильність до цієї вельми чемної панни, бо хтозна, як він крутне носом, коли вмру, який вітер рознесе його добрі наміри по Біскових дебрицях. Одною рукою вона тримала хусточку біля очей, друга не відпускала руку Павлини, і, вся в чорному, ніби щойно з похорону, вона погойдувалася тулубом в такт якомусь внутрішньому: нарешті, нарешті, нарешті, так, так, так… Тепер його обіймуть і Витошинські, і Кобринські, і Волинські та Кантемири, і Дияконовичі (на знак недавньої любові з Юличкою) та Левицькі… Тепер він як цап на кілочку, аж тепер йому скрутять роги, вправлять мізки. Усі Різдвяні церкви Христові повстануть, коли завихторить дурити світ цій красній панні, й Дашкевичка ще раз наблизила очі до Павлининого обличчя, на довгу мить примкнула повіки і щось нечутно промовила, що могло означати й благословення матері. Обличчя Дашкевички мовби запеклося певністю: все у мене вмре, та голова лишиться, цю Довбушеву зухвалість з нього виб’ють.

Юрій дав їм можливість "надихатись попівським сопухом", сам же очистив для частування "трибунал", приніс з пивниці бочівку тернівки й вудженої дичини, позичив у Верховика коровай житнього хліба, Меланія зав’язала йому в хустку дві тарілки холодцю, бери, Юрчику, я це до Зелених свят двох півнів зарізала, щоб і тому, в Бісковому лісі, лишилося. До холодцю втер свіжого хрону з присівку, вибрав квашених огірків і маринованої сливи, засмажив яєчню – прошу, попадята, до солоного столу поета в першому поколінні. Атож, кіт поїв кошенят, а кішка думає, що собака. Але в нас усе без трупів і примар, самі переконуйтесь, що ми не салогуби з гусячих перин. Наше гасло – повстаньте, гнані кобзарі! Я вже вам про це сказав. Запрошую в наш зруйнований руський рід, він барвінкове зерня світу.

Олександр лишив Павлину причепуритися на половині Дашкевички. Оглянувши з порога наготовлені закуски і питво, почухав п’ятірнею за вухом.

– Православна консисторія доручила мені виголосити проповідь у Сторонці. Завтра, після обходу зі святими дарами. Запрошено, крім мене, священиків з Дихтинця і Дов-гопілля, післязавтра відправа в тому ж складі в їхніх селах, а в мої Розтоки приїдуть семінаристи з Чернівців. Що б ти мені дорадив сказати помимо баєчки про Каїна й Авеля?

Федькович розсміявся:

– Щось би таке про гуцулів-опришків:

І до мечів своїх ясних

Простягнули руки,

І віддадуть кару в кару

І муки за муки.

І подеруть на онучі

Ті ваші соболі,

І посадять на престолі

Не вовка, а волю.

Волянський, сміючись, похитав головою.

– Ой Федьковичу, Федьковичу! Занапастив я, здається, нашу Павлину, узяв гріх на душу, розбив дівчині дзеркало.

– Вернешся з чистилища й відмолиш гріх у підніжжях повалених вівтарів.

– Ти невиправний, брате. Тоді наливай, поки дівка стрічки в косу вплітає. Мама до нас не вийде, каже, що нездужає. Наливай, враже сниво! Наливай…

І з того, як Павлина зайшла до світлиці, і з того, як сіла в куток на ослін і відсторонено втупилась у переплетені пальці, Юрій зрозумів змову, навіть зраду. Вже матінка проконсультувала наречену, як з ним поводитись, як тримати віжки, смикати за вудила. Навіть Олександр відчув переміну в настрої Павлини.

– Що ти підсунув оці наперсточки, Юрію. – І, відштовхнувши келишок, прогарчав: – Є в цьому домі хоча б гільзяна кварта? Якою пшоно міряють?

Юрій приніс з комірки угорські бронзові пугарики.

– Ну ось, – посміхнувся Олександр. – На гривну злота, на діжу дукатів. Після такого, – підняв до носа пугарика, – підемо на ліктях в капеверуш.

І всім налив слив’янки, розглянувся по світлиці, мовби питаючи: "А де я вас спати покладу?" Та чогось всміхнувся, махом випив і наліг на дичину. "Мати б отаке здоров’я", – подумав Федькович. А ця зчужіла панна! Амазонський тропік і вовча яма на зломах. Щось серйозне їй сказала матінка, що не вертаються води. Ну що ж, коли кохана так щиро сприймає чужі застороги, на життя не сподівайся. Охопила вже її нудьга знебулості, здається, ми прийшли на край усіх надій, як улеглі сніги по узворах. Щоб ти вже до образів засміялась, дорога нене, коли так звично тобі все знищувати перед рідним сином! Мабуть, нема нічого жорстокішого за ненависть, що виникає між кревними. Вона, як рінець у гірському потоці, заносить серце, замулює, чикрижить хребцями недовіри в семизлуках і скутах нерозминань. Гай-гай, нене!..

Він ніколи не п’янів. Неуважно слухав текст Олександрової проповіді, спрямованої в тьмисту далеч віків, і думав, чому Нойбауер обмежився одною-єдиною цитатою з неофіційної Бісмаркової бесіди з якимсь латиноамериканським послом – без посилань на джерела і коментарів. Хитрюга – "блискучий німець". Він кинув репліку Бісмарка на здогади читачів. Але виникав сумнів, що слова ці Бісмаркові не належать, що це якийсь шкідливий підкоп під канцлера.

– Ти бачив Бісмарків аншлаг у газеті Нойбауера? – запитав Олександра.

– Так. Це по-німецьки вбивчий випад проти нової імперії. Ні слова за, ні слова проти, думайте, панове, що хочете, але знайте, що нова Німеччина планує походи і на схід, і на захід.

Бісмарк – це війна… Банальний висновок зробила Європа. Бісмарк, подумав Федькович, – перманентна трагедія усіх народів Європи в недосяжних майбутностях. Поки що це два мужики, а три партії, та незабаром усе причавить маршава навала пажерливих молодців з кривавими ощепами і на випнях Європи засвітяться ліхтарі небуття для нині існуючих племен. А тим часом незрушною позою вбивають дракона. Бути мені з німцями, щоб врятувати свій народ? Стати нам німцями?..

Він зітхнув, і Павлина, зрозумівши це по-своєму, сіла біля нього. Він обняв її за плечі і зазирнув у вічі.

– Не наливай більше Олександрові, – тихо мовила Павлина.

– Чому?.. Це його особиста справа.

– Він отак засидиться до ранку і стане ганчіркою.

– А мені можна?

– О, тобі можна! – вона притулилась щокою до його щоки. – Ти кремінь. І це твоя особиста справа, хоч Дашкевичка просила оберігати тебе від пиятик з Олександром.

– Тільки з ним?

– Не тільки з ним…

– А з ким іще?

– З гуцулами… В корчмах…

– Візьмеш мене на ланцюг?

– Ніколи в світі, Юре. Тебе можна вбити, а поневолити несила нікому. Не бійся, я тебе на вужівку не припну. Але мене ті напучення чогось дуже засмутили. Мені тебе раптом так шкода стало… мій яворе під вітрами!..

– Дякую, Павлинко.

– Вона хотіла б бути з тобою суворою, як з пустотливим хлопчаком.

– Вона і валянком не посоромилась би зробити. А тоді б намочила і скликала дивитися: пірне чи буде жити? Жорстока, немічна старість.

Олександр дрімав, відкинувшись на спинку ослона. Павлина кивнула на нього і осміхнулась:

– От забавник… І так щоднини: то любомудрствує, то западає в нетяму, ви, чемні парафіяни, майтеся гараздом, а мені віддайте моє можне. Легко так жити. – Вона скинула на Юрія очима. – Але весь його розум у тому, що на щирість ніхто ще не прожив. Каже: люди живуть "на силу". А лиш відчують за тобою слабину – відсахнуться, як від прокази. Каже: і ти, Павлинко, зрадиш мене на людські киви, коли занеможу.

– Ви що там зажили назад, молодята? – раптом потягнувся Олександр. – Ти що розбріхуєш, Павлинко? Знайшли собі дерево спокуси. Ану за пугарики та чогось вже нами спів’яного на додачу. Тільки, Юрику, я прошу пісні без розлуки. Пий і бери гітару, досить вам зводи водити та переколи орати. Не забувайте, що роки терзань ростуть з людським віком, треба жити, забувши успадковані гріхи. Чого нас принижує ваше щастя? Чому ви від когось ніби залежні?

– Ні, ні, хлопці, – заперечила Павлина. – Там хвора жінка, даруйте нам цю ніч без пісень.

– Ну що ж! Не будемо їм душі ламати, Юрику? – Але напівжартома-напівіронічно додав: – А я думав, що колесо за колесом не потягне.

– Та ні, – мовби виправдовувалась Павлина. – Я розумію, що таке старечі капризи і що таке недуга.

– А ти завважив, Юрику, що я заручив тебе з нареченою поета? – Олександр, сміючись, підступив до них і церемонно поцілував Павлині руку. – Вона сказала цілком поетично: подаруйте нам ніч без пісень. Якого легеня це не зворушить?

– Якщо в нього все на місці, – додав Федькович, прищуривши на попівну око.

– Ви рівня з усіх поглядів, молодята.

– Ще й славетна, – розсміявся Юрій. – Хоч кажуть, що честолюбство притаманне кволим людям, ми досягли висот, слава Богу, не думаючи про байронівську смерть.

– Браво, Юрику. Налий нам з цієї нагоди… Поки живі ми в наших помислах. "Налий" – найважливіша прикмета нашого духу.

– Піднімеченого духу, – докинув, сміючись, Федькович.

– Геть, німці! Геть, ляхи!

– І геть, їхні повірники!

– Фальшиві ерудити і правдиві ляжні.

– Ти з нами, Павлинко?

– Так. За вас!

– Тільки жаль, що ця ніч промине без пісень. А згадайте:

Wo man singt, da lass dich grötlich wieder:

Böse Menschen haben keine Lieder[167].

– А я знову додам, – підняв руку Федькович, – коли нема діянь народних, нема й пісень.

Олександр збив на жарт.

– Сьогодні на цьому пюпітрі, – показав на "трибунал", – Господь заповів вам діяння без пісень, молодята. А я де сплю? В конюшні?

– У хатчині для слуг. Ти ж слуга Божий.

– Лиш не зачніть сьогодні гуцуленя, бо Господь мені це не простить. То дозвольте мені в лігво для слуг? Завтра в мене меса весни.

Отець Ганицький ще раз облагодіяв многостраждальну Дашкевичку: обідню трапезу влаштували в її домі. Тонкогубі церковні сестриці в один мент позносили столи, ослони, килими, з’явилася гора полив’яних мисок, ви шикувано ложки з виделками, поставці, заросені, погрібної прохолоди графини з вишнівками, слив’янкою, порічковою наливкою і ще якимись цукристими та медовими трунками.

Столи аж вгиналися від наїдків: з низьких довбаних ночов для розчини на пампушки звисали півметрові смажені пструги, на бронзових підносах – пропечені до рожевого поросята із спіралями закручених хвостиків, вуджена, причасничена баранина, дзбанятка з хроновим соусом на сметані, лискучі житні паляниці, уквітчані китицями калини, галуззям мирту і веретенами воскових свічок… Мобільності богобоязливих сторончан могло б позаздрити Бісмаркове оточення, ба й церемоніальні служби цісарських двірців.

Гостину влаштували просто неба, на високому муравистому березі Путилівки. Павлина метушилася між молодицями на правах господині, до неї зверталися за порадою, то губили, то розшукували, то переймали з рук вилежані лляні скатерки чи вазонята мушкателі. Юрій не вписувався у цей шарварок. Ці рідковолосі, горбоносі, плішаві дяки й попи на одне обличчя із засаленими потилицями і спітнілими руками знову з’явилися, ніби з дурного сну. Десь вони вже встигли причаститися, бликали на голі литки сестриць змутнілими очима й по-вовчому тягли носом запахи м’ясної печені зі столів.

– Який погожий день, – мрійливо проспівав Ганицький, по-змовницьки стискаючи Федьковичеву руку. – Природа, сину, – це радість, це біль, це звічна трагедія, але такий день, як сьогодні, – це як весняні голоси сопілок в полонині. – І зблиснув угнутими досередини зубами ховрашка, й засміявся утробою.

Отець Левицький пискляво скаржився отцеві Кантемиру на поганий апетит: мені в дитинстві зіпсували кров цукерками, того волосся вилізло, того, вибачте, то запори, то проноси, то така різь мучить, що корчуся, як вуж на вогні.

Отець Кантемир глухим баритоном виказував співчуття:

– Отака коаліція… Отака коаліція… Отака: от та й ет!.. От та ет…

Характер отця Левицького народився зі звички скаржитися, і він додав:

– Який день чудовий, пане, а мені шкодить. Млість.

– Отака коаліція…

– Млість…

– Розстроєний вік.

– Був мені голос, що скоро помру.

– От та й ет, – зітхнув отець Кантемир і подався шукати Волянського. Це Олександр у комірчині потроху скріплював їх "Христовою кров’ю".

– Чоловік – будовче створіння, а жінка – рождаюче, – ні з сього ні з того сказав сам до себе отець Левицький і зозулясто покосився на Павлинку.

– От та й ет, – сказав отець Кантемир, виходячи з хати під руку з Волянським.

– У красний храм. У домовину, – сказав сам до себе отець Кантемир. – В’янеш, як квітка без сонця.

– Істина, добро, краса, культура… – Отець Ганицький звідкілясь припровадив сергіївського вчителя Крилатого. За ними, мовби крадучись, приклавши пальця до рота, не спускаючи ока з Федьковича, вальсувала Стефанія Попович.

Отець Ганицький став боком і показав на неї рукою:

– Сюрприз, Юрію! Ми даруємо тобі нашу вірність. Це одна з тих великих жінок, яким потрібні і чоловіки, і дім, і діти, і батьківщина.

Буковецька вчителька була зодягнена в довгу сукню з чорного оксамиту, якась госпітальна стрижка, нервово посмикувалися вії і губи. Вона вітально помахала Федьковичеві рукою і рушила до Павлини. Юрій здивувався, дивлячись, як вони по-сестринському розціловуються. Зрештою, продибашна Стефанія де не бувала. Подумав: вона давно вже, мабуть, грає в долю, в характер і темперамент, в минуле і майбутнє, в народження, переродження… Зі всього видно, що й смерть розіграє. У цьому вони з Павлиною схожі, тому й така ніжність між ними… Від захоплення до зневаги… Бракує тут сьогодні тільки Губріха і Августака. Пошкодують батьки повіту, що не побували на гостині.

За столом узявся правувати отець Галицький. В сутолоці Стефанія Попович не встигла пробитися до Федьковича. Він сів у кінці крайнього столика – не судитимуть за скромність судом ворога, а Стефанія з Павлиною примостилися між сестрицями й нерухавими серед святих отців дяками, очевидно, домовилися поспівати. Молилися мовчки, Олександр Волянський обмахнув хрестом роздвоєне підборіддя і взявся за графин з парухою.

– Слава тобі, Господе, Боже наш, – відкашлявшись, пробурмотів отець Ганицький.

– Слава тобі, Всевишньому, – хором підхопили дяки і сестриці, мов на відправі.

Павлина, мабуть, щось розповіла Стефанії про свої взаємини з Федьковичем, бо та дивилася на нього мрійно-покірним поглядом, ніби їй з ним всміхалося щастя найближчої ночі.

Жінки пустили по рядах макітерку з парастасом, тоді пішли в рух поставці. Носи в попів дуже швидко загнітилися, дяки посміливішали, молодиці розв’язали вузлики соромливої стриманості. Павлина сиділа загадково-мовчазна, уся ця оказія мовби її не стосувалася, та й Федькович раптом перестав існувати. Чи не прохопилася їй Стефанія про Юлію Дияконович? Ця дворушна невинність здатна на все.

Він нізащо не хотів би втрачати Павлину. Багато чого в ній і в неї сприймав з поблажливістю старшого брата. Вихована вона на прикладах марнотратства, в безладді старих батьків, які більше пильнували своїх хвороб, ніж пізно народжену дитину, відчувалась в ній якась необачна навіженість, виснажлива для інших примхливість, були й нежіночі грубощі. Але тут же ламкий характер і глибока поетичність душі. За короткий час він навчився від неї дивитися на багато речей її захопленими очима, до того не бачачи в них нічого таємничого чи істотного. А що казати про ту майже дитячу бурхливу піднесеність, коли від щастя весь світ здавався їй безхмарним і безмірно щасливим, коли вона пританцьовувала біля кожної фіалочки і починала співати для бджілки між пелюстками яблуневого цвіту! Здавалося, що його думки, народжені в її присутності, від її зворушення, проймають світові океани і безконечності, а без неї його життя залишиться життям молюска під замшілою плиткою на зарінку Путилівки. Він нізащо не хотів би втратити Павлину. Йому аж серце завмерло від припущення, що це може трапитись. Коли вже розійдуться ці старі дрімаки з мого обійстя? Я хочу не раю, а спочинку. А може, я вже скараний за ту хвильку спокою і щастя?

– Дерев не перепишеш, жінок не перелюбиш, – басив отцеві Левицькому отець Кантемир, стріпуючи остяки пструга з чорної, як ворон, бороди.

– А я їй так і сказав: розглянься, прикинь, зваж. Мало таких прикладів маєш, що поки піп – попадя, а без попа пропадя?

Ну й втихомирилась?

– Що ж, в правдивості коріння всіх чеснот. Але як воно буває! Паству виховуємо, а своїх жінок і дочок не вміємо прикоськати.

– У своїх кривдах ми уповаємо на Йосафатову долину.

– Цим ми рятуємося тільки в своїй душі.

– Та й виходить, що всі дурні, а ми найдурніші… Отці Левицький і Кантемир вже не слухали один одного, та й ніхто вже нікого не слухав. На царинках групами сиділи гуцули в темних гачах, білих сорочках і білих кожушках. Хто ще в шапці, хто в капелюсі, палили люльки, щось гомоніли поміж себе. З якою радістю він би гукнув це братство на обійстя, до цих столів, до цих поставців та закусок! А ще б ударила троїста, та взялися легені й дівчата в кружка, та заспівати б, аби сама вічність постелилася килимами до верхів Чорногори! А тут гончарі печуть хліб…

Їдять та п’ють, п’ють та їдять. Позачасове існування. Масагети. Шнурочками ходять за стайню і знову за стіл. В присмерки поведуть шнурочками сестриць на царини, тоді будуть кликати: "Ти вже? Гай, вертаймось, пора виїжджати. А ти біжи. Тільки не забудь підмитися в поточині, бо поламає дома ребра…" І побачив Бог усе, що створив: і все було дуже добре. А ти возлюби їх і живи праведно, бо вони закусять після тебе солов’їними язичками зі срібних тарелів і увійдуть у царство Боже, перш ніж мотузку всилять крізь вушко голки.

Федькович прослухав усю службу. Правили на церковному майдані при виносних райських воротах, отці співали, як боги, натовп з довколишніх сіл та хуторів аж захлинався в риданні, коли проспівали "Розіпни його" й Олександр словами Понтія Пілата одрік: "На хресті!" Пауза. Тоді Олександр зобразив рухами рук, як на Ісуса напинають терновий вінок, і глухо серед могильної тиші мовив: "Радій, царю іудейський! Проповідь розпочав словами: "Блажен, хто скуштує хліба в царстві Божому". Далі якась софістика: Бог виорав немудре світу, щоб посрамити мудре, царство Боже – це достаток вина і пшениці, тож благословиться нехай те місце, де їдять і п’ють… одначе про гуцульські землі, які пани не уступили після скасування кріпацтва й досі тримають у голоді тисячі верховинців, говорив палко й до болю переконливо.

Олександрові можна пробачити і цинізм, і пияцтво, подумав Федькович. А ти, поете, за бенкетними шинквасами говориш про абстрактні болі й абстрактних катів.

Під час Олександрової проповіді він нишком споглядав отця Левицького. Цей хирлячок у немитих кісках аж мінявся з обличчя од "праведного" гніву, і не цукор спінювався в його крові, а закипала жовч. Із завтрашньою поштою консисторія і Гаман отримають ядучі доноси на схизму Олександра. Та Волянський ретельно споює Левицького (онде вже дрімає в макітрі), виправдуватиметься, що пишуть на нього п’яні заздрісники. Та й не посміє Левицький дослівно цитувати отця Олександра, який іменем Христа закликав руйнувати "світобудову вселюдської несправедливості"… Римську імперію, матір усіх мерзот земних, і який стрясав рукою повітря: "Незабаром похитнуться від її падіння моря і твердь". І не хто інший, як сам Нерон, що вбив свою матір і брата, його догідники, що повсюдно знищили поняття людської гідності навіть в заповітах Ісуса, не хто інший, як вони підпалять Рим, і Флавіїв жереб не дістанеться нікому. Трохи нелогічно вклинився у проповідь Йосиф Флавін з сорока обложеними в печері ізраїльтянами, бо це ніби продовжувало панування римлян, але це вже "святая святих Олександрової інтуїції, розрахованої на сплячу юрбу (у тексті Олександрової проповіді тої недоречності не було). Та й закінчення "природа забезпечує вам проживання, а Бог вічність та справедливість" не в’язалося з реалістичним пафосом проповіді. А загалом Олександр – прекрасна несподіванка, такі попи здатні повести в бій.

В якусь мить Федькович перезирнувся з Олександром – той сидів осібно на приставному стільці в торці стола. Волянський змовницьки підморгнув Федьковичу, мовляв, усе обійдеться, все гаразд. А відтак, мовби рухало їх одне почуття, зайшли провідати Дашкевичку. Мати сиділа між подушками з молитовником, сухими очима дивилася просто себе, нічого не розрізняючи. Федькович поцілував її в холодну скроню.

– Гарно там у вас? – кволим голосом запитала Дашкевичка. – Статечно?

– Так, мамо.

– Усе дуже пристойно, – потвердив Олександр.

– Слава Богу. Подай мені, синку, травички. – Дашкевичка показала на горнятко з якимись відварами, які їй готувала Меланія Верховик. – Дякую… – До Олександра: – Ви заночуєте в мене?

– А-а-а, – махнув Олександр на вікно, під яким сиділи гості. – Роз’їдуться, а ми ще з Юриком погомонимо.

– Павлина лишиться?

– Так.

– Скажете, щоб зайшла на хвильку.

– Її не одірвеш від Стефи Попович.

– Нехай обидві прийдуть, я щось таке… своє хочу попросити.

Надворі Федькович розповів про своє занепокоєння щодо Левицького. Олександр посміхнувся:

– Імператор Траян сказав про анонімні доноси: "Це поганий приклад і не відповідає духові нашого часу". Гакман – розумний чоловік.

– Але ж культ одного владики завжди є породженням собачого многовладдя.

– І виправданням деспотії, – сплеснув руками Олександр. – Будемо сподіватися, що мені не звелять, як Сенеці, покінчити життя самогубством.

– Ти ще сниш своєю проповіддю.

– А тебе вона не зворушила?

– Спасибі, Олександре.

– Поглянь, як обжираються богоїди, – Олександр кивнув на столи, де сиділи дяки.

– Як кумранські символи.

– Для цих правда і кривда – одне й те ж саме, а страждання – угодний Богові подвиг. Тільки чуже страждання.

– Та щоб Всевишній ніколи не втручався в земні справи, наводячи невигідну для них справедливість.

– До "кінця днів". – Олександр, сміючись, обняв Юрія за плечі. – Домовились…

– До повного розвалу.

– Бо віра без діла мертва. Ось Стефанія щось до тебе має, стримить, як вуж на хвилі.

Вона його привітала з вибором, невиразно пошкодувала, що Павлина – родичка "галілейського мандрівника" (Олександра).

– Але я знаю, що ваші приятелі назовуть це смертельним промахом.

– Танячкевич, Горбаль, Шашкевич-син?

– Так, – ствердно кивнула Стефанія.

– А ви якої думки?

– Амазонка втікатиме, щоб її вічно наздоганяли.

– Така вона, муза генія, – посміхнувся Федькович.

– Ой…

– Або безжальний присуд долі.

– Федьковичу: ой!.. Я хотіла б тільки одного: щоб у вас не трапилося ні зречення, ні каяття.

– І не увижалися обломки давніх образів?

– О ні, не треба.

– Виходить, що сто коханок менше розорюють, ніж одна дурна жінка?

– Але й це пусте.

– Тоді сумна моя безвість.

– Ні. Я вас знаю, ви завжди готові до гіршого.

– Amor fati? Мужня воля до того, щоб пережити своє життя? Ніцше?

Вона прицмокнула і стенула плечима.

– Завжди бути готовим до найстрашнішого? – запитав знову Федькович.

– Я сказала – ви завжди готові до гіршого. Це не вирок, а тільки застереження з невідомого майбутнього, ніби оселя вашого духу чи, сказати б, поетичний стан. Але ми забрели кудись дуже далеко. Я просто маю на увазі її манірність, половинчастість… Павлина – егоїстка, Федьковичу. Даруйте, але я мусила вам про це сказати. На щастя, ви вмієте зберігати самовладання, і ще я вірю в магічний вплив вашої посади й особистості.

– Буде що буде.

– Ви не забуваєте, що я вас люблю?

– Забуваю…

– Не забувайте, Федьковичу. Я невродлива, навіть потворна, мене забудьте, але пам’ятайте, що я вас люблю. Згадуйте, коли вам буде важко. Я буду з вами. Впрягайтеся… І вибачте…

– Ви про що тут воркуєте? – стала між ними й взяла під руки Павлина. – Ану, ану! Почервоніли!..

– Ти ж знаєш, що я безпутниця, суще безчестя і тільки думаю, як би відбити від тебе Федьковича.

– Пізно, мамо, до школи, – розсміялася Павлина, притискаючи до стану Юрієву руку. – Цей грішник приречений, ти його від мене не врятуєш.

– А що я вам казала, – засміялася Стефанія. – А ви думаєте, що лиш відьми знімають зірки з неба.

– Цікаво, скільки потрібно відьом на одну дружину? – весело сказав Федькович.

– Ти бач, яка черга до раю, Стефо?

– Що ж, одну прагне озолотити. Молодець, Федьковичу. Вас покинути? Поворкуйте і ви. А я піду твого Олександра розважати. Хочу йому поцілувати руку за сьогоднішню проповідь.

– Іди, іди, це джерельце не вичерпаєш. – До Юрія: – Чогось він як занехаяна дитина, відколи за столом.

– Гіркота сміливості.

– А на цю вічну вдову мені завжди жаль дивитися, – сказала Павлина про Стефанію. – Вона розумна?

– Дуже.

– І така нещасна!

– Наївна самітниця, що прагне ласки, товариства, дитини, слави, багатства…

– Нещасна, – повторила Павлина. – Вона, звичайно, розуміє, що нічого не досягне. Звіршуй про це. Але щоб вона не здогадалась.

– Я про жінок не пишу.

– Ти ж мені читав?

– Це інше.

– А про маму напишеш?

– Ні… Мабуть, ні.

– Дивно. А що тобі говорила про мене Стефа Попович?

– Що ти трохи гримасна.

– Ну, це я їй сама сказала про себе. Я їй ще сказала, що боюся стати для тебе обтяжливою. У мене дуже нерівний характер, часом я до всього на світі в перекорі, чогось бунтую, готова накликати війну. – Вона скрушно зітхнула, тоді несподівано запитала: – Ти не будеш сердитися, якщо ми кілька тижнів не будемо бачитись?

– З чим це пов’язано?

– Мені треба поїхати в Коломию до родичів.

– А коли ти мене познайомиш з батьком?

– Після повернення.

– Гаразд. У мене теж набралося чимало невідкладних справ.

– Але ти ніби ображений. Це не вибрики старої діви, Юрію. І я не якесь блудливе поріддя. То наші майнові чи спадщанні клопоти, батько хворий, навіть до Розтоків не зважиться поїхати.

– Добре, кажу. У мене до біса роботи, не жіночих зваб.

– Образився! – якось аж втішно підкреслила Павлина.

– Ні. Це дерево для мене без листу. Я хотів би, щоб кожне з нас жило своїми власними турботами, як водиться в добрих подружжях, але й ніхто не повинен забувати спільних цілей, бо не хотів би я повторювати помилки своїх батьків.

– А коли мені доведеться пробути там до осені?

– Я житиму радощами пам’яті.

– Ти злоріка. – Вона окинула його тривожним поглядом і раптом випалила: – У тебе ще хтось є, крім мене.

– Я неповний тиждень залицявся до Юлії Дияконович.

– Ти з нею бачишся?

– Ні. Вона вийшла заміж за Крилатого.

– Холодні печалі невдалого парубкування…

– Ця шкодлива кішка народилася для іншого чоловіка.

– Але ти з жалем згадуєш про неї.

– З жалем до себе: що такої вроди не заслуговую.

– Без приносу нема льосу.

– Її вже і Крилатий поховав між померлими богинями.

– Ти на все маєш виправдання.

– Просто я не розминаюся з неминучим.

– Навіть з розчаруваннями, наклепами, невдячністю?

– Я живу з власної необхідності жити – і край. Я не претендую на гріх і святість водночас, бо це річ неможлива.

– Коли я тобі обридну, ти спробуєш спекатися мене?

– Я не хочу, щоб ти мені обридла, і, будь ласка, досить цих вправ.

– Ти не будеш зі мною брутальний?

– Мене це так само непокоїть. Але ні. Коли все розумієш, то все прощаєш.

– Тобі муляє якась непевність. Я вже так зрослася з тобою, що відчуваю все-все. Муляє, правда?

– Так.

– Даруй, але я повинна знати, що й чому. Ти проти батьків озлоблений, Ганицького спік би на вогні за фальшивість, Августаків ледве святкуєш… Але ж є в тебе і приятелі: галичани, Нойбауер, Воробкевич, наш Олександр. Ще хто?

Він подумав, що, мабуть, гидко ховатися за плечі історії, та чому їй не назвати справжніх апостолів-обранців, адже людина мусить комусь поклонятися.

– Я дивлюся на маму як на святу, що осиротіла у власному материнстві. Вона вбиває мою любов, бо їй цього дуже мало проти вимерлих від сухот дітей.

– Мама для тебе не приклад.

– Це лиш моя німа молитва. – Він мовби прислухався сам до себе, машинально протер скельця окулярів. – Молитва… Ваш Олександр сказав би – на безвік.

– А хто понад усіма?

Він у ваганні поглянув на неї.

– Це надто далекі люди…

– Не хочеш, щоб я знала?

– Не розумію, що це тобі дасть. Ну, це… Христос. Це Спартак, Гарібальді, Шевченко. Такі речі не пояснюють.

– Навіть нареченим?

Несподівано його обійняв якийсь довірливий оптимізм, ніби щойно переступив поріг до себе справжнього, та сказав мовби жартома:

– Назвав я тобі їх заспіль, не подумавши, але це і є мої апостоли. Навіть здається мені, що сам Бог відкриває їх, а хто їх не бачить самим серцем, той просто сліпий.

– Але ж сам Бог не велів судити сліпців, Юрію.

– Я не осуджую. І пробач, що я про це неохоче розповів. Мені важко щось приховувати перед тобою. Колись я все виклав би, як перед власним сумлінням.

– Твій батько з високошляхетного роду?

– Гординські – вельможі Розгір’я. Колись поїдемо з тобою на Самбірщину?

– Не хочу.

– Чому?

– Ми надто бідні люди, щоб при великих ставати великими. Нам краще між чужими. Родичі завжди багато вимагають і через це жорстокі, не прощають навіть дрібниці.

– Так, – зітхнув він. – Родичі – категоричні егоїсти, які нічого не прощають.

– А ти сказав, що коли все розумієш, то все і прощаєш.

– Не всі здатні все зрозуміти.

Вечірній вітер схмелив над вікном святкове галуззя, задебелів щось в маю над одвірком. Скупе листячко верболозу вже згорнулося гусінню й скоцюроленими баранцями – наймальовничіше свято між весною та літом набирала ніч, і вже ні та, ні інша пора року мовби не шукала в собі віри.

– Ходімо спати? – спитала Павлина.

– Стели. Гості збираються до від’їзду.

– Ще будуть прощатися з мамою?

– Не треба. Подумає, що всі тут непевні за її здоров’я.

– Але ж вона хоче вийти. Просила нас зі Стефою допомогти.

Федькович мовчки дивився на ще омиту сонцем, схожу на білу фортецю, непорочно-неприступну скелю по той бік річки. Думав: щойно народившись, імітуємо смерть. І це прощання мама продемонструє як останнє.

* * *

І вже був день. Молодий, свіжий і повносилий, як Великдень. Якось Танячкевич назвав отакий день "днем для мертвонароджених". Тепер і йому так подумалось. Так виглядало навіть із сонця, що мовби й не пливло у небі. Десь у глибинах пам’яті бриніли Шекспірові сонети: я би покликав смерть, чи… я покличу смерть, чи… я кличу смерть.

Умирає мама. Меланія Верховик знову до ранку спала зі слугою Юзиком, недужим грижею, а десь на Бісковому скиті рубає смереки її чоловік, кажуть, справдешній леґінь. Зітни їй голову, замість смеречини, що на гранітах, у двох – трьох сантиметрах напиленої віками глинки, пустила корені на тисячоліття. Дивно: той Іванко не зітне Меланії голову. Бо сам хоче жити, і катуша навіть уві сні обходить його сторонцем.

Гнідий гатив копитами підлогу. Виходь, коню. Аж стрепенувсь на кроки господаря та запах люльки, аж мокротою взялися шия і круп. Легковажна ти пуряво між скляницями Горганів і небес! Шаблон слуги. Моя ердельська покаро. Ідемо на Бісків, поглянемо, як рубають смереки. Як стинають голови верхам.

Та ступав поруч із осідланим, завуздеченим конем, як вже не раз між стременами гір, коли не в міру послужливий Гнідий ламав на копитах підкови і спинався на верхи у кривавих вухналях.

Жовтим мулом текла Путилівка. Десь у перевалах спливи. Річищем упереверть котилися пні, довго, як на руський місяць, встрягали у лесові береги смереки.

Мовчав ліс, і мовчала дорога. Тут, де так само чоловіка ніхто не має за чоловіка. Лиш чую німо-чорний крик епох. Соромливо-мовчазне "хочу" і не можу".

Так я до вас стримів, гори! Чекав усім тілом, як спокою від тривог. А ви німі й сліпі. Скільки вам казати: а ви німі й сліпі! Як людський рід і гуцульський щеп. Посілок недуги й безнадії.

Вмирає мама. Павлина повіялась до Коломиї. Дарма це все з Павлиною. Моя чергова помилка. Двічі ніяка ця затримана діва. На зуб старому цапу. Але ж люблю тебе, Павлино, як останнє сподівання щастя. Люблю жагою здоров’я і могили. А ти лиш тіло без душі й жалю. Хоч умри, не озвешся, не назвешся. Хоч умри, ти як Химка Забіяка: тільки примха крові. А я… Мов бунтівний той негерой, що знає стиглість сонця, та не має. В державі страмоти я офіцер без шаблі. Отут. У безвісті пропавши. З пенсійними витратами на власну смерть. А хтось для цього вночі під шрапнеллю золотого добуває. Й не вернеться, не спишуть на постій додому, там і закопають, може, ще живого. Отак мені корона платить. Гнідий закам’янів. І я стою, ніби причмелений, немов приріс у мить принуки до землі, та й прошу знову й знов: малу дитину не гнівіть, не кривдьте муху, моя-бо справедливість і милосердя з усіх часів. А ти вже схаменувся б, Бісмарку: усе, що ти сказав, дзвіночок перепіяв.

Пречиста Діво, радуйся, Маріє…

Поїли зрад-зілля, в немилицях ходимо. У світлі каганців і мовчазної покори.

Чисте поле Романове…

Даруйте, хлопці, за цей пенсійний доброжиток.

Навіщо я Павлині так багато наплів про себе, про тих апостолів і нічліги усіх моїх жінок? Вона це з насміхом розбріхує комусь. А кажуть, що майбутнє, як дитя, народжується в бруді. Батьками цих справ не дозволено судити. Але навіщо цій істоті я любов розкрив? Освідчився, як леґінь у потоці. Ще одна небилиця мого життя. А Наполеон сидів собі на пні, коли тонули улани. Безумство самозабуття? Чи переможця смерті?

І це марниці. Що там із смереками? З чоловіками і жінками моєї Чорногори? Отож-бо, братці, є: коли я стану імператором Індії, то зроблю вас губернаторами Кашмірів.

Павлина виїхала "не будь здоров" і не пустопаш. Ніби я винен, що їй треба їхати до Коломиї. Дивно. Мовби полили тебе розлуками після живої смерті. Некеровані причини і безпорадне буття. Ні тобі справедливості чи дяки, ні тверезості чи невдаваного самовбивства. Достоту як у країні Бісмаркових світань. Ніби засвітився ще один ангел світла після неба Клаузенбурга, Торди і Ардяла в поході гуцульських легіонів на смерть до Ломбардії. Але все-таки там щось було. Трохи власних історій, трохи Вільмара. Був у пам’яті камінний Погар, де біс на скрипці грає. А ще опис земель австрійського царства, релігії, звичаї, професії, біблійні легенди… та два дні їзди на конях з Чернівців додому. Там щось таки було. А це нова завіса в пекельні знегоди. Шкода, Павлино, що ти покинула мене, як недоношену дитину. Я став народжуватися… Народжуємося на погостах рівними, а вмираємо завжди підтяті. Як ледні потемків. Як тупорилі й засечені жандарми. Гоморра і трахома. Німий крик душі…

І криваві приторки болю. І мандрівка без стрівань. І глибини оспалих надій в глибині непробудного сну. І снігура непрожитого життя…

Гнітюче розчаровуєш мене, Павлино, вбиваєш. За що? Хто навчив тебе такого підлого знущання?

Ну, справи, клопоти спадщанні… Але за що ти кривдиш мене через якусь дурну потребу?.. Вона прощалась теж, як мама: мовби назавжди.

Обставин, які б його хоч трохи щадили, в житті таки не було. Навіть більше: все ніби вигасло для нього разом з його переселенським чи розселенським родоводом. Вигасло, умерло, щезло, не проміряне ним ні на карати, ні на грейцар, в душі лиш скімлило дитя жалю до всього сущого, часами зривалося на ридання, годі було таке серце збагнути, щоб вгомонити. Як плач сторіч, стояв він над чужим світом, не маючи до кого прихилитись. Навіть хлопці зі Львова здебільша не могли його зрозуміти, та совість мали, намагалися подати руку бодай для потиску. Однак усякому людському дріб’язку чогось любо було познущатися з нього. Навіть отой від’їзд Павлини. Все, що між ними було, потонуло в її химерах, просто якомусь божевіллі: вона жадала бачити його іншим, ніж він був, а іншим він не міг стати, бо це означало, що йому кінець. За звичайну жіночу вередливість це годі було прийняти. То був протест проти нього самого, продиктований неясністю розуму жінки, яка повелася нагло, нахабно й підло, заявивши, що зрадить його, якщо він не відмовиться від літературної праці. Вона хотіла його бачити вчителем, суддею, жандармом… тільки не поетом, це звання не мало для неї найменшого престижу. Раптом! Бо до відвідин його дому в Сторонці пишалася, що він поет, мудрець, пророк… Він розумів, що мати не встигла отак переконати Павлину, але це був той же самий протест жінки супроти материнства Творця. Павлину годі було схаменути, вона потоптала в ньому все, як дрімуча віслиця. Після тої сцени перспектив на їхнє одруження лишилося дуже мало.

Весь той вечір був якийсь пекельний. Мама мала урочисто прощатися з гостями. Бряжчала збруя над вигоном, грубо лаяли коней підпилі дяки, і вже відроги Чорногори поглинув присмерк, коли, поправивши пружинні передки на возах й заславши м’які сидіння бричок, хто звідки зійшлися через розчинену браму на осідок. Мати в супроводі Павлини Волянської та Стефанії Попович з’явилася в дверях, тримаючи в руках молитовник у засмальцьованій обкладинці. Обличчя її, як і до цього, відливало смертельною блідістю, й беззвучно ворушилися посинілі, аж фіолетові, губи, їй мовчки цілували руку, та вона вже не реагувала ні на що. Нарешті Ганицький кивком голови звелів дівчатам одвести її до хати. Бо й справді виглядало, що тут лаштували показ самої смерті, а таких видовищ попи й дяки надивилися досхочу, та й за гроші. Гримотом коліс котилися дороги вверх на Сергії, в діл – на Тораки. Над плесом Путилівки, зблискуючи, мов ятагани, шугали, ловлячи мух, меткі пструги.

Від осідку знову відкотилося життя. "Навіть пісні цвітуть і одцвітають…" Життя – яке вже не яке, та схлинуло геть, як розбита хвиля. Над горами стемніла безхмарна блакить, і, безсило облизавши солоні губи, на околицю впала тиша. Він запалив усі свічники в своїй робочій кімнаті. Одриваючи прутики воску від почорнілої бронзи, думав про матір. Одної людини часом вистачає і на рід, і на село, і на імперію, досить назвати їй посаду. Це завжди потвердять дзвони нашого сумління, коли ми відчуваємо, що найвища посада на землі – бути людиною.

За вікном над кришталевими ущовбами скель в неуловлену мить зблиснув холодний місяць-розкрій. Пригорби вкрилися синім бряском нічного світання, лиш ліс чорнів над Сторонцем високою, непорушною стіною, немовби вінчаючи світовий кордон до чужих стихій.

Павлина вбігла до хати – ніби ввірвалась у самоту його дитинства. Вони міцно пригорнулися одне до одного й отак, не мовлячи ні слова, простояли посеред світлиці цілу вічність.

– Не піду нікуди звідси, – нарешті простогнала вона. – Не хочу. Не піду. Не покину, не залишу. Умру отут, бо лиш тут моє життя.

Він мовчки гладив її коси.

Йому нарешті здалося, що він здобув собі незалежність генія: є певні статки, є вірна людина поряд, є ім’я і людська повага, залишається працювати з властивою йому невсипущою відданістю – і світ він виправить коли не в скорому часі, то нехай далеко згодом. Я створив свій дім, хотілося йому сказати. Винайшов, видобув з нічого, будучи нагородженим на право його мати. Святе Письмо для тебе справдилося, але справдилось, щоб ти його утвердив власним прикладом. На партитурі часів і стосунків буде записана нова неповторна мелодія, симфонія незалежності і щастя, осягнених генієм. Колись він вкриє славою оцей забутий світ, забуту землю цю. Як скальд рунів, він створить нову сагу про Фрітьофа. Я її видам під назвою "Слава Ігоря". Тегнерові і в могилі не присниться, що я зроблю все краще.

У ту хвилину ще тривало щастя. Він вірив, що ця нерозривна мить крицею років стане й кріпитиме його до плідних звитяг. Хоч навіть потай себе думав, що оті їх пообічні самоз’ясування трохи позбавили обох і святої піднесеності почуттів, і попередніх заглиблень, які винагороджували кожен порух їхніх сердець.

Дарма я посилався перед нею на Христа і Гарібальді… Але тоді я не посмів би назвати Шевченка. Моє сторіччя ознаменоване не тільки Бісмарком і Бонапартом. Є Гете, Байрон, Бетховен і Шевченко. Для нащадків усе буде зрівняно до цих висот, таких відмінних засобами й наслідками історичної місії. Вони заклали оцінку віку і переоцінили для наступних поколінь минулі вічності.

А я лиш проїв останню копійку на сіль…

І ніби ця думка настроїла Павлину, збунтувала кров. Вона затремтіла, як прогнана і програна тінь, стала його хулою і ганьбою, указною провісницею нових його занепадів. Істерика її заплуталась у жалюгідних шатах ночі, і про це моторошно згадувати. Павлини нема.

Усі невідповідності тої миті обняла якась сценічна кривда. Я впустив у своє життя брудну людину. Мій дім в облозі паскуд.

Ліс, наче вовк, прикинувся, що спить. Лісоруби полуднували на ялицях. Слухали перестуки дятлів у нетрищах. Здавалося, там працюють сокири. І тонко, як пила, подзвонював Бісків потік у заповненій серпанком ущелині.

– Сідайте до гурту, – запросив Федьковича до навхрест покладених колод ніби знайомий з обличчя, кульгавий на одну ногу й з непокритою головою, лисий гуцул.

Знайомість та була нереальною. Гуцул на кульзі, обличчя солдатське, набрякле за півтора десятка років вівсяною кашею. За такий строк служби усі обличчя мов з-під одного пензля над трафаретом.

– А де тут Івана Лугиню побачити?

– О, він ще вище, пане підпоручик. Аж за Острим каменем на перевалі. Там з окремою ватагою трелюють кіньми. А ми ручками, кілочками, на прямому спуску.

– Та бачив, як зорали гору в Бісків яр. Чому жолобів не зладнали? Й підходу сюди зовсім нема…

– Панові нетерпець на угри колоди вивезти. А підходи?.. Ми звідси й не злазимо. По линві харчу й воду подають, спимо у зрубовій хижі. І зазимуємо. Як каторжні солекопи-засланці. Раби римські в камінних штольнях.

Сивоусі й безвусі гуцулики в перехняблених під негодами зелених крисанях зчужіло дзьобали двома пальцями зруділу бринзю з брудних платинок на колінах, їх уже ніщо не цікавило. Хіба що їжа та сон.

– Гору ви, хлопці, зруйнували.

– Життя не так зруйновано?

Федькович розгорнув топірцем тоненький сірий наліт землі на крем’яному щиту. Витягнув руками два зрослі воловоди коріння.

– Дивись. Один корінь пішов до того пенька, а цей іде до тамтого. Росло дві смереки, а корені ось тут зрослися мертво, ніби дві руки з твого тулуба. Якщо котра-небудь смерека банувала через нестачу вологи, то їй допомагала вижити інша із свого коріння. Отак уся ця гора пророслася кореневищами дерев і трималась літами в найнещадніші роки. А ви що натворили? Землею ця скеля вже ніколи не візьметься, і дерево її ніколи вже не вкриє.

– Я, пане, відрубаною ногою навіть за жіночу литку не можу зачепитись.

– Але живеш. Лісоруб посміхнувся.

– Розказати тобі, що роблять вовки, коли не дають собі ради з собачою зграєю? Вовк міг би відбитися і від псячої тьми. Але своїм лаєм пси його доводять до оскаженілості і він кидається на першого-ліпшого пса, щоб перегризти йому горло. І задавлює. Але тим часом решта псів розриває неприступного звіра. Отак і я вже готовий кинутися на будь-кого, хто мені заважає заробити мідяка, хоч знаю, що мене повісять. Я чиню те, що мушу чинити. Того й бачиш мене тут, того я ще живий.

– А внизу живуть його діти, – додав зморений жовтільницею сивий лісоруб, що й очей не звів на Федьковича, прислухаючись до розмови. Репліку він кинув теж мовби до землі. Додав: – Того й бачиш нас ще живими. А для інших ми вже ніби поховані. Сюди хіба дивак завихторить.

– Ми заковані самими небесами.

– На ланцюгу з повішеного Ісуса.

– Ти справді дивак, підпоручику.

З протилежної колоди звівся чисто поголений кремезний парубійко й перекинув з руки в руку топір.

– Не будеш же ти стріляти в нас зі своїх пістолетів за те, що рубаємо ліс, аби заробити на хліб? – Погрози в його голосі, одначе, не було, він тут же невинно посміхнувся: – І ти не загнаний вовк, і ми не хижаки. Хіба ми не знаємо, що весь Бісків сплівся корінням, як грибниця? Але вставай, братці, до роботи, бо з пайових слів та порад не проживеш.

Вони, досить численний гурт, немовби провалилися десь за стіною смерек. Зацюкали сокири, заскімлили пили, з тріскотом і шумом стали падати дерева. Лиш іноді вкрадалася мить, коли вітер доносив з-за хребта гул Біскового водоспаду.

Ось і мудрість часів.

Чи в землю ще вросте народ, як ліс, суцільним клопотом й доцільним існуванням? Kennst du das Haus? Auf Säulen ruht sein Dach…[168] Усе чомусь не те. Довкола повій постелився. Люди як одинокі вовки. І не докоряй, на топори не візьмеш. Нема землі – нема й народу. Нема народу – нема мови. Нема мови – нема пророка. Пустеля, полином укрита. Бог посіяв лиш вогонь і смерч. І тиф та чуму. І потенцію до виродження. Щоб витурити Івана на Бісків за грейцаром, Меланія зчиняє вереск, і спить з Юзиком та іншими, і народжує дітей, які не стануть людьми, і не буде народу…

Was hat man dir, du armes Kind, getan?[169] Часи навчать!..

Навчать, прокляті, і зневіри, і покори.

Треба воістину бути апостолом чи й самим Христом, аби не занепасти духом. Аби сенс і смисл твого життя не звели до дурних обставин. Аби прожитий у болях день не переклали на марноти своїх буднів чи днів, сказав би Танячкевич, для мертвонароджених…

Виявилося, що леґінь, який перекидав у руках сокиру, ховався на Бісковому від служби в цісарській армії. А жовтушний дідок ховався там п’ятнадцять літ від засуду за бунт у загонах Кобилиці. Хто за що ховались інші хлопці, і тільки шурхіт спиляних смерек засвідчував їхнє існування, бо й мерців не спускали на поховання додолу, а прикривали тіла несвяченим бісковим плиттям, і замість смерек виростали хрести на гранітній оселі втікача, чорта і Бога. Федькович побував там і не гостем, і не батьком для ще юних, і не сином для тих, що доживали віку. Він знову щось лишень підгледів, аби зосталось без слідів. Аби лиш в серці викроївся біль, аби за "тих" сльозу вписати в книгу для "дозволених". Перед його очима до самої смерті стоятимуть жалюгідні, напівголі, знищені люди.

Коли він зійшов з хребта, була вже ніч. Зблиснув і тут же заховався за Бісків золотавий місяць.

Місяцю-князю,

Білий вівчарю,

Вийди, голубе,

З чорної хмари!

Бо я далеко

Сю ніч мандрую,

Сю ніч мандрую,

Де цар ночує…

На добраніч, земле! І сьогодні, як учора, тебе я маю і не маю.

І в таких настроях його застав Танячкевич з товаришем. Аж тепер я закінчу свою рапсодію про світогляд, подумав Федькович. Ні, світоглядну рапсодію. Ніби тільки для цього існую, ніби життя дає мені снагу не до праці, а пустопорожніх медитацій. На яких теоріях я повинен виїжджати перед цими хлопцями? Ах, що таке поезія взагалі! Поезія – це міфотворчість символу і почуття в плинній стихії організованої мови. Хто це сказав? Звісно, Федькович. А що означає жити? Жити – це вірити в чари. А що таке міф? Це інтуїція пізнання. Мені дорікатимуть за діалектизми. Я скажу: моя мова – носій моєї особистості, виразник мого історичного мислення, мого досвіду, внутрішніх устремлінь та широти надій на людство і світ. О, не так уже й погано. Але я їм спробую влаштувати пиятику. Невеличку оргію безпам’ятства, бо тільки так справдяться усі сподівання людства… коли ми здолаємо інерції до звичного.

І ніби все було вгадано чи наперед розіграно.

– Я ж казав, – обнімаючи його, сипло бубонів Танячкевич, – що поезія – особливий світ, який розкриває душу за клопотами днів. Дивіться, які стоси списаного паперу! Порожнечу життя вміють обходити лишень діти і поети.

– Завдяки наївності, – додав, сміючись, Федькович.

– Тільки в тій мірі, в якій уява і література – наука співчуття. В цій мірі діти і поети – ясновидці. Ми ледве добралися в твої заковані горами дороги і потоки.

– Гм… – знову посміхнувся Федькович (очі його світилися неудаваною радістю, бо він давно чекав цього візиту). – Заковані горем, братчику мій, голубе мій щирий. Ви ступили на скровлену землю, де крижаніють очі від людського горя. Якось я піднявся на Бісків скит…

Всадовивши хлопців, став розповідати.

Зодягнений під краківського панка, братчик-родимець Данило Танячкевич і на словах, і на ділі віроісповідував дві "факторології": галицько-буковинський сепаратизм і польсько-німецьку "філософську" схоластерію. До "матінки Австрії" він теж мав особливе ставлення – де і ким було програно стільки політичних баталій до повної поразки? Все австрійське – геть, воно неварте виїденого яйця. А ось Федькович і Буковина – те саме, що Шевченко й Україна, і затримана на Буковині православна віра – це… "наша ціль", що врятує від загибелі всі слов’янські народи. Первосвящеником православного слов’яниста Танячкевич вважав чернівецького єпископа Євгенія Гакмана, політичним заступником – Ернста Нойбауера, культурним поводирем – Юрія Федьковича… Зрештою, для Федьковича він завжди залишався потрібною людиною, хоч сам Федькович сприймав його завжди іронічно, а коли той відстоював необхідність власної, української шляхти, тицяв йому під ніс дулю.

– А чи є на Бісковому наші галицькі втікачі-молодці? – спитав Танячкевич, вислухавши, мало не зі слізьми, розповідь Федьковича. Поет змушений був його розчарувати: нема, жодного нема. – От би легіон покари там заснувати! Тобі з шаблею і пістолями туди б з’являтися та муштрувати військо до зброї під хоругвами православного Христа!

– Давай вип’ємо, – сказав Федькович, прямуючи з поставцем до барилка з горілкою в кутку на ослоні.

– Нас і так вбивають пияцтво і жиди. Народ у корчмах зубожів, а уніати і латинники продають Русь на аукціонах. Зволощені гуцули і собі почали мріяти про дунайську імперію, сполячені галичани – про віслянську, знімечені русини не дають розвалитися Австрії.

– Коли б ти не був містиком, – вертаючись з наповненим поставцем, мовив Федькович, – я повірив би, що цей колот просто моралізаторство. Між церемоніями перемог і порятунком втечею.

– Ти теж містик, Юрію, і теж тебе непокоїть почуття ланця.

– В скарбівні слова.

– Ой ні! Усі ми кущ сухого полину, Юрію. Суєта і марнослав’я. Марево осені в пригаслий день. Ми містики, бо не бачимо наслідків своїх потрачених зусиль. Ми потонули в словах, які навіть біс на Біскові не чує. І твоїх не чує. Я собі взяв мету – щоб ти був почутий, а ти думаєш тільки про те, що я цього не вмію зробити в єдиносутності тебе й русинів, Бога і життя. Я, мов Ієронім при Феодосію, при тобі, проте письма в моїх оцінках не приймаєш. А ми оба і проти вівтарів, і проти тронів.

– І кажемо, як Августин: нема спасіння поза церквою.

– Бо на цю пору справді нема ані батька, ані матері.

– І народ приречений на нещасну необхідність грішити.

– Miseza necessitas peccandi. Рятує нас молитва й каяття.

– В Америці втікачі знищили рабство для втікачів.

– І Пій дев’ятий опублікував "Силлабус", перелік всеземних блукань сучасності. Геть реалізм, неореалізм, раціоналізм, свободу слова і науки, хай живуть іконодули і згине соціалізм, хай мощі стануть на вуглах святими реліквіями замість проституток, світ знищили жінки, жиди й жандарми, давай з Бісмарком будувати оранжерею прогресу. Реварум новарум. Побазікаємо про нові справи. Я п’ю за твоє здоров’я, Даниле Танячкевич. За політичне вірування. Щоб неторканими лишилися всі справи для всіх. Я п’ю за твоє здоров’я, Танячкевич. Я не знав, що з моєї розповіді в твоїй присутності із Біскового скиту утвориться Бісмарків скит оновлення. Церква – і шляхта чи купці та промисловці. Kulturkämpfer! Бач, як переплітається історія! Римляни не скинули Пія Дев’ятого в Тібр, але ставленик апостола Петра, я думаю, не буде повергнутий. Бісмарк поставить пія на пія, зробить із пія пія, а ти з Гакмана хочеш мати владику для православних. Доки цих попівських війн, коли народ вмирає. Смерть тлумачать як всевластя намісника Бога і непорочне зачаття Марії. І всі намагаються відімкнути двері могили Петровими ключами. В парламентаріях і руїнах абсолюції. Твій Гакман не завтра, то післязавтра вишле посольство до Ватикану. Знак згоди, милосердя і прогресу. Твій Гакман заснував у Чернівцях німецький університет. Чи ще засновує, щось таке писав мені Нойбауер. Допиваю, братчику, за тебе, бо дав мені хоч виговоритись.

– А ти знаєш все про все.

Знаю. Того й конаю. Транснаціональні єдності православ’я чи католицизму… Та ще раз: пропадіть, попи! Є люди. Є діти. Є батьки і матері. Є зорана земля, що сіє хліб. Наш світ ще нічого не зробив не тільки для людини, а й для немовляти. Мама народжує дитину гірше, як та вовчиця. Коли вовчиці нема чим виплекати вовчуків, то вовк лягає перед лігвиськом, щоб вовчиця роздерла і нагодувала його тілом та кров’ю потомство вовче. Коли і цього мало, а вовк це вже завбачив, то кличе свого брата вмерти після нього і брат іде й вмирає під іклами. І вовчий рід триває. А люди? А народи? А імперії? Закляте самовбивство у вбивствах. Найцінніше в людях – здатність творити. Кому це потрібно нині? Така потреба – лиш живе й трагічне видіння. Як невинна жінка в постелі.

– Дівчина…

– І дівчина, і дружина.

– І вовк.

– Так, і вовк, братчику. Мені про цих вовків на Бісковому так наговорили!..

– Налий же й нам.

– Скажу Юзикові, щоб подали оленя. Цей вовк підстрелив.

Коли вернувся з другої половини, давши слузі розпорядження накривати на стіл, Танячкевич знудьговано походжав по світлиці, знічев’я то піднімав, то клав на "трибунал" котрийсь з його рукописів.

– Університет, Юрію, ще не відкривають, хоч все для нього підготовлено, – сказав гість. – Цю оказію хочуть присвятити до сторіччя з часу приєднання Буковини до Австрії. В цьому я Гакмана не схвалюю, як і в багатьох інших вчинках. Відкриття університету стане актом завершення германізації краю, поличником для безвольних русинів і бундючних волохів. Григорій Воробкевич написав мені: нехай ця, тобто німецька, культура і в німецькій одежі, але це культура, а не варварство, бо сам із себе народ не може чимось стати. Тепер ти можеш зрозуміти засади мого сепаратизму?

– Ти надто категоричний у всьому і дуже швидко міняєш свої погляди.

– Залежно від обставин. Щось корисне для народу можна нині робити в тому разі, коли стаєш під ті чи інші знамена.

– Перша свічка, яку зліпила людина, догорівши, народила думку про Бога і про смерть. А до цього все, що горіло на очах в людини, горіло без певного смислу і значення. Ми запізно думаємо і запізно виправдуємося перед історією.

– Але свічка все-таки символ смерті, а не життя. Ми хочемо полум’я, справжнього багаття розвою, тому доводиться бути дипломатом, а не лиш поборником справи.

– Господь би вам очі заплював, пани дипломати, та й ваші справи, в яких черв’яками свій вік, як у хрону, живете. Орудою своєю ви тільки глибше закріпачуєте люд. Після розмови в Киселицях Гакман запросив мене на гостину в офіцерському мундирі. Та я не пішов.

– І ти вважаєш, що це добре?

– Не про мову чи віру треба нині говорити. Не до захоплень сутичними перестрілками. Треба говорити про народ, від народу, іменем народу. Народ підточується не поганістю батьківства, а відсутністю батьків. Де ви, заступники народні, в історичній цілості народу, в його часовій повноті для наступних віків?!. Дипломати!.. Та… проклятуща моя натура! Чого я з тобою лаюся?! Сідаймо до чарки. Ще ти мені станеш ігнорантом, батьку милий. Тільки через те, що не розуміюся на німецькій дипломатії. Гнила солома політичної грамоти. Сідай за стіл, паничу. Не перерубав я твого лісу, а ти мого, та й не будемо заганяти рибу в чужий сак.

– Ти маєш на увазі Sotictatea pentru cultura si literatura?

– Боже, які ж ви, політики, конкретні у власній історії!

– В той час, коли від поту зброя мусить червоніти…

– Хоча б так. Месіанізм і містика мені так само обридли. Якесь безкриле самоіснування.

– В надрах апостольства.

– Безперечно. Мене болить, і я не хочу йти в країну загадкових сфінксів. У праджерела тіней та ворота будучини. Мене болить моя Буковинська Русь. І Червона Русь, Закарпатська, і Велика, і Біла, і Мала у єдності небес і мого, руського, походження. Мій сепаратизм – єднання для життя, а не для того, щоб когось пережити чи вижити, і основи іншої я не шукаю, як тієї, щоб людьми стати і людську велич з гонором у світ нести, щоб всі народи шанували та й обдаровані ми з ними навзаєм були. Тим часом в пасквільній "Лопаті" висміюють Шевченка і Чернишевського, а я хворий їхніми вселюдськими хворобами став й готовий наслідувати до божевілля наслідувань. На щастя, так лиш в самоті. Коли хоч ти ось тут, я чую силу і призначення. Сідай вже, не ходи. Я переклад Шекспіра злагодив та й розмовляю то як блазень, то як король, і мовою, і віршами. Прости. З поезії виходиш п’яний в день тверезий, тебе й візьме пушкар-жандарм, немов з корчми. Та пий, товариш твій вже спить. А я хотів сп’яніти, бо несила в слова убгати… Де-то ті слова?!

– Ти хоч знаєш, чому не друкують тебе у Львові?

– А звідки знати? Комусь колись зрубаю голову та покладу на палю. Я гуцул.

– Вкотре повторюють: у віршах Федьковича пробивається українофільство, котре в духівництва більш не має симпатії.

– Усе йде в мене не так, як повинно б. А ваші літературні монополісти мене донищують.

– То чому не створюєш свій літературний край, на що я уповаю?

– На пенсію, яку мені дає корона за пограбовані по Європі міста й солдатські кладовища? На вдовині сльози засную часопис? Тут і так з кожної шпари визирають середньовічні часи і захланність. Знаєш, братчику, я почав думати про власну смерть. Українці сваряться, аби що-небудь зробити. А я в них гордий геній упослідженого людства. Я не вмію дихати духом лжеперемін і пристосовництва. Я навіть до мами, що вмирає, не вмію як слід підійти. Я щойно втратив кохану. Мені треба було народитися на тисячу миль від сторонців чи на тисячу років вперед. Ти ніби приїхав, щоб надивитись на диварні штуки дивогляда.

Гірка біда – не мати серця в грудях,

Та гірша є: їх двоє в грудях мати…

– Юрію, ти писав мені про безлюддя епохи. Про розколини душі, про алкоголь, який єдиний тебе єднає з простолюдом, про працю для народу, про свої невдоволення всім, в тому числі й собою, про свою амбітність і перенаселення фантазії людьми з вигаданого світу, про свою вселюдську вдачу – цілувати в руку і не коритись, про перо, сильніше за гармати… Ти мені про це писав… Але я бачу, що ти йдеш, не зупиняючись, та куди?

– За світом йду.

– За світом в Сторонці?

– Так. Тут мені за все заплачено зрадою.

– Я хочу випити, бо мені важко з тобою розмовляти. І вип’ю знаєш за що? За те, щоб ти внезабарі перебрався до Львова. Ти тут скиснеш у наполеонівських плачах, а там будеш воювати, перемагати, утвердишся не в самоті мислення, а в діях, які здобудуть оцінку. Ти там дуже потрібен, хоч на Буковині не менше. Знання чужого життя подвоює життя, а ти тут замкнувся на власному, того й задумався про смерть. Треба тобі звідси виїхати. – Я до вашого аристократизму не надаюсь.

– А коли тебе тут звинувачують у тісних зносинах з найпростішою голотою – це краще?

– Так.

– Вибач, але я переконуюсь, що світ починає тебе втрачати.

– Мені байдуже.

– Ой, ще заплачеш, братчику! Ой заплачеш.

– Твій приятель ось заснув. Ато це?

Танячкевич зневажливо махнув рукою й, навіщось задувши один із свічників, надпив із поставця. Відтак надкусив шматочок вудженої дичини, зробив якусь театральну паузу й прочитав Федьковичеве:

Вони, як ніч з землею,

Одне в одне зійшлись.

Федькович зняв з клинка гітару.

– Я буду стиха, бо ненечка нездужають.

Возьміть мене на топори,

Занесіть мня в сині гори,

В сині гори занесіть мня,

На біл камінь положіть мня;

В чорній горі положіте,

А самі ся розійдіте;

Срібло, злото забирайте,

А самі ся розходжайте –

І топірці занехайте,

Людська кровця – не водиця,

Проливати не годиться…

Наступного ранку з поштовим візником із галицького боку добився ще один гість.

– Яків Гудик і Гнат Гарасевич ще лиш підступають до порогів літератури, – відрекомендував незнайомців Танячкевич. – Оба вбачають у тобі свого вчителя, Юрику. Так само і я вважаю, хоч бачу, що впав ти мені на дух і не стараєшся побороти свою долю думою, як наш великий Тарас.

Коли ж ти нам стрепенешся Христом воскреслим, орле сторонецький?

– Не квап, – майже з обуренням відказав Федькович. – Часи і будні впокорили навіть високу свідомість Шіллера.

– Але Байрон не сходив з барикад.

– Він не відав, що таке азбучна війна та "цілуй задок" од Віслока до Камчатки. Ходімо, я вам покажу іще з росою свої квітники.

Навесні він власноруч розорав левадку, на якій офірував збудувати церкву, і засіяв спровадженими із Сучави та Чернівців квітами. Дерева за його рукою всихали, а квіти взялися барвистим килимом, навіть з червневої розсади прижилися гвоздики від Олександра Волянського з погідних південних Розтоків.

Данило Танячкевич, нічим не визначний співробітник напіветнографічного журнальчика "Вечорниці" у Львові, й далі розмовляв з постом наставницьким тоном. Господар поводився чемно, але в ньому закипала гроза. Тим паче що молодики від літератури Гудик і Гарасевич огидно зазирали в рот, гадаючи, що Федькович тільки те й робить, що розсипає золото в словах. А збити Танячкевича на просту й природну бесіду не знаходив уміння.

– Коли закладатимеш храмок, я пришлю тобі столичного архітектора.

– Віденського? Краківського? З римсько-візантійських? Танячкевич засміявся.

– Нашого, львівського. Львів – столиця "Малої Азії".

– А-а!..

– Йозеф Главка, – вперше заговорив Гнат Гарасевич, – створив з гуцулів будівничу школу в Чернівцях.

– На будівництві митрополичої резиденції?

– Так. Мій браток набуває в ній фаху. Між іншим, там все робиться руками місцевих майстрів.

– Мою церкву зведуть самі сторончани, – мовби між іншим, кинув Федькович.

– А дім новий збираєшся покласти?

– А дім я зрублю сам. Лиш деревину стартакую в Перкалабі.

– Яка розкіш! – Танячкевич, склавши на грудях руки, замішувався на квітники. – Ти чудотворець, Юре! Ато б міг подумати, що в цьому скляному загір’ї можуть квітувати магнолії і нарциси, братчики і чорнобривці, паничі і гвоздики! Яка попівна, браття, не прийде кохатися з поетом до цієї берези, коли тут така краса! Це ж райський закуток, що аж намовляє згрішити з чесною дівицею.

– Два морги городу відпускаю громаді під школу. А попри дорогу зорудую виміст для танців. Під навісом музики, леґені з дівчатами в крузі, лиш рясні спідниці парасолями здуваються в шалі гопака. – Федькович розкотисто розсміявся, відтак додав: – А шинок звелю розвалити.

– А де черпатимеш в свої барилки?

– Барилки я тримаю для таких нудних гостей, як ти, Танячкевичу.

– Постривай, ледарю. Я приїхав з хлопцями, щоб тебе проекзаменувати в твоїх німецьких поезіях. Мене Кость Горбаль послав, прочувши, що ти вже і Довбуша та Гінду твориш німцями, Мазепу і Хмельницького, циганку Азу і Сафата Зінича…

– І ведмедя в пасіці, – сміючись, перервав Танячкевича Юрій.

– Ти нам сьогодні влаштуєш вечір своєї німецькомовної поезії, і ми хочемо з тобою щиро поговорити, – серйозно мовив Танячкевич.

Ось воно що! Горбаль листується з Нойбауером, а він послав "блискучому німцеві" півсотні віршів і початки двох драм німецькою мовою. Горбаль вдруге забив тривогу, побоюючись, що Федькович зовсім перейде на чужу мову. Знову зустріли день в пустотах вітрів. Мати – повія, батько – дурень, а доньки – стогові суки. Німецькою я писав і писатиму, смакуючи самовираз. Я не покладаю надій на те, що стану співцем Німеччини, як думає Ернст.

Горбаль будує стіну недовіри, а ці намагаються перетворити її на стіну зневаги і мовчання. Добре, я вам влаштую вечір німецької поезії.

Я дам вам можливість зазирнути до моїх щоденників ще при житті.

Sich, Vater, hir die Jungfrau mild.

Der Tugen trenes Ebenbild.

Wenn auch an Gold und Geld nicht reich,

An Gute ist ihr niemand gleich.

Ich liebe sie und liebe sehr,

Sie liebt mich auch nicht weniger.

In ihr fand ich mein Ideal, –

Nun segne, Vater, meine wohl[170].

Яке вам діло до того, що я розмовляю з коханкою німецькою мовою? А вам не соромно сідати на підслухи до Нойбауера, в кабінеті якого я зайнявся любощами з німкенею? Чи ви проти мого зізнання перед німцем, що я…

Hohn übers menschliche Sczücht

Und alles das, was, sie ersonnen[171].

Добре, я влаштую вечір німецької поезії, пани ревізори із столиці "Малої Азії". Недарма ж так прозвала цей край наш німчура. Таки Азія. Нагла й зарозуміла. В надзмогах своїх перезмог. Я напишу і Горбалеві, і Нойбауерові, до чого вони докотилися зі своїми епістолами: в моєму домі ревізори. Ключі від моїх скринь в руках жандармерії! Ніби я вже сконав чи раб безправний товстозадого, як баба, поліцая. Ніби мені мало моїх домашніх, хатніх контролерів і пліткарів! Ну що ж, не тому могила, кому спорядили, а тому, кого закопають. Хай вам буде по-вашому.

Він обводив їх царинами, показавши село з усіх сторін світу, а вони ні-ні та й поглипували на Дашкевиччин осідок, омитий в півкола Путилівкою: таки мальовнича й благословенна міцна зоддаля, таки там здаля рай для ока, для поетичної душі розгін. А насправді глухий кут і острів смерті. І церковця немов трупарня в кладовищі, а кладовище наче стервисько за валом спаленого тифом міста. Лиш гори в оксамиті смерек та синє небо ще живуть. Над захованими і безіменно згадуваними кістьми живих і мертвих. Над оподаткованою людським виродженням околицею. Над погрозливим протестом самої землі.

За стінами часу…

Через кілька днів на Бісків вирушив загін жандармів. У Вижниці ці тупі й слухняні для розправ безстатеві мули відбули спеціальний інструктаж, їм описали замкнених від світу лісорубів на скитах, навчили розставляти капкани на втікачів, як влаштувати облаву, щоб "навіть заєць не проскочив". Губріх і Августак тим часом завітали до Федьковича.

– О, gutten tag, Maestro! – привітався Губріх, озираючись на завалені книжками ослони й шукаючи, де б примоститися та видихати зопрілу ситість грудей. – Доброго дня, доброго… Ось я звільню для себе цю табуретку. Астма. Я, власне, щоб ви таки навчали моїх діток розуму. Анна за вами тужить. Марія, Кароль, Оттон, їда – просто в нестямі від ваших уроків та розповідей. Ви навіть не сказали мені, що обриваєте лекції і більше не прийдете. Що трапилося, пане Федькович?

– Їздив у діл женихатися, пане Губріх.

– Це добре діло, але, гм… у мене Анна на виданні і, здається… здатна in einem Wahn befanden sein. Як ви розумієте, стати… жертвою своїх ілюзій. А у вас, виявляється, Zucker auf der Zunge, Salle im Herzen.

– Як я зрозумів, – посміхнувся Федькович, – медок на язику, а в серці крига.

Він навіть здивувався, що ситуація з дітьми примусила Губріха перекладати себе самого українською мовою. Губріх так само розреготався.

– Але, як я оце збагнув, з вашого сватання нічого не вийшло?

– Дівка на льоду, пане Губріх. So, das wäre überstanden.

– Гу-гум… Все позаду… У вас, голубе, все ще попереду. Але дивіться, бо schlimme Nachricht komm stets zu früh, eine gute Nachricht kommt stets gelegen.

Тут вже переклав, маючи якусь гадку на увазі й поважки киваючи головою, Августак:

– Так, так, добра слава йде далеко, а погана ще далі. Ми, власне, трохи у вас перепочинемо, поки хлопці на скиту перевіряють документи.

Хтось уже доніс, що я ходив на Бісків, подумав Федькович. А лісоруби запідозрять мою зраду.

– Я був на днях на Бісковому, – сказав він. – Там працюють вельми статечні і чемні люди. Переважно скалічені волонтери галицьких і гуцульських батальйонів. – "Не постоїш за волос, то й голову знімуть". – Є й кілька леґенів у ватазі. Тим, мабуть, і документів ще не виписано. Робота каторжна, але найбільше мене непокоїть фаховий бік: дерево спускають просто куди злетить, руйнуються ґрунт і підлісок, геть виголені до скель галявини і царини пониж ялинового пояса.

– Напишіть, яка ваша позиція з цього приводу, – сказав Губріх.

– Вона в мене така, що мене ніколи не послухають, не дадуть чиновного ходу, і я не знаю справедливої оцінки своїх виступів.

Губріх кинув швидкий погляд на Августака.

– А чи не вибрати нам Федьковича двірником, пане Августак?

Той поважно погладив лисину, посміхнувся:

– А тоді втрьох полічимо гріхи генія?

– Поки що ми Федьковичеві гріхи в стані відібрати від нього, а треба буде – повернути, як молоду пустунку до причумленого парубка.

– Тоді згода, – меланхолійно промимрив Августак, який з півслова звик коритися начальникові повіту. – У Сторонці?

– Звичайно, тут, але докинемо йому кілька найближчих посілків та околичні хутори. Хоча б від Усть-Путили до Плоскої, не минаючи й Довгопільської округи на Черемоші. Оце буде в мене рука між Максимцем і Розсічною. Ну що ж, почекаємо до виборів. Виявляється, ми часу ніде не марнуємо. Домовилися, пане Федькович?

– Дозвольте я подумаю.

– Будь ласка, заходьте завтра до моїх діток і скажете заодно своє "так". Я в цьому не сумніваюся. Ми вам даємо можливість бувати з людьми і щось для них робити…

Губріх хитрувато підморгнув Федьковичеві. Пост подумав: а ти хитрюга, німчику! Отак і приборкаєш посадою, становищем, багатством, донькою. Мимохідь заглянув – і купив козу зі стійлом. Та й слід я вам на Бісків показав, бо галичани не могли тут купити, сторгувати золоту зибку. Учись, як німці? Ой фальшивий їх насущний, і фальшива кров та мета, і запопадлива молодість на схилах віку, і вигнана з одвірків старість. Але, будучи війтом, я буду з людьми без риску, не лишатиму на Бісків підозрілих слідів.

– Я ще сьогодні кажу "так", шановні панове. В мене перед сторончанами багато офір: церква, школа, громадська читальня, свій, сільський, учитель, свій лікар, церковний хор на всю округу, високоосвічений парох і таке інше.

– Тут потрібно будувати цивілізацію, пане Федькович. Я приймаю вашу згоду і думаю, що вона буде підтримана в крайових урядових колах і серед місцевого населення.

– Скомандую слузі, щоб дав перекусити?

– Не завадить, – Губріх промовисто зирнув на барилку в кінці ослона. Очевидно, і про це йому донесли. Федькович подумав, що віднині там стоятиме дві, а на столі завжди буде круг мамалиґи й квашені огірки для закуски. Нехай думають, що він спивається, якщо вже не споює гуцулів. – Підкріпитись і нам не завадить, – прогугнявив, як першу фразу якоїсь невідомої пісні, начальник повіту. І доспівав: – Ось і владнали кілька справ. – Коли вернувся Федькович, потер руки і показав на барилку: – На травах?

– Так.

"Знає і про те, що збираю лікувальні трави".

– Уцідіть нам поки що по келишку.

– З радою душею, пане Губріх.

– Дорога мене завжди стомлює до повної знемоги.

– Міняється погода, – співчутливо додав Августак. – На погоду всі болячки як стій озиваються.

Підкріпившись, гості з повіту від’їхали, не дочекавшись вістового з Біскового скиту.

– Ці голозаді жандарми, – сказав Губріх, – годяться лиш на те, щоб посилати за чортом, їх би на фронт, а не чухати нагноїни у пахвах.

Коли вернувся до свого "трибуналу", Федькович зітхнув. Він давно вжився в свою втишену самоту. Може, це щось холостяцько-хворобливе, та він знав, що не раз пошкодує за супокоєм глухих стін в добре захищеному високим парканом осідку. Двірняцькі обов’язки для округи на півповіту в гірській місцевості, без помічників, де, окрім всього, треба бути і поліцаєм, і суддею, і податковим агентом, – клопіт чималий. Прийдеться забувати тебе, "трибунале". Правду кажучи, не дуже це мене тішить, хоч варто себе спробувати й на цій ниві. А вести людей у бій легше? Чи відступати? Чи вночі очищати поле від убитих і поранених? Тут дійства конфліктні, але не криваві.

Він рушив на мамину половину. Дашкевичка сиділа в подушках, перебираючи намистини корунки. Юрій привітався й поцілував їй обі руки.

– Мене сватають на війта, мамо.

– Був Губріх?

– Накидають мені Довгопільську округу.

– Мої молитви немарне, – зітхнула Дашкевичка. – Я певна, що ти доможешся для людей багатьох поліпшень. Тут усі ще кріпаки, синку. Я навіть з хати не виходжу, а бачу, що вони кріпаки. Людей треба звільняти від самих себе, від їхньої рабської природи. Так само як у тобі ще сидить жовнір, так у них живе невільник. Це турбота на роки, вона тобі і до шани, і до гонору. Гординський похвалив би. Може, й комісаром призначать замість дихавишного Губріха. Це краще, ніж ті корчми та співанки.

– А де почуєш пісню, як не в корчмі, – кволо заперечив Федькович.

– В душі її треба слухати, – спохмурнівши, мовила Дашкевичка. Потім додала: – Можна домогтися, щоб панські посілості перейшли до громад, як було написано в законі. Гуцули, Юрче, лишилися кріпаками. Ти маєш про що помислити. Це тобі моя настанова, я буду молити Господа, щоб не відмовив тобі в сприяннях.

– Ви велика жінка, мамо! – раптом розчулився Федькович. Це трапилося з ним вперше після повернення додому. – Велика, мамусечко. Простіть мені, коли я вас чим-небудь образив чи прогнівив.

Шишнівці, 1984–1986

Три хрести

Обабіч Ісуса Христа римляни розіп’яли двох розбишак. Один повірив у благословення Спасителя і залишився жити, інший втратив надію і помер на хресті.

НЕЗАКІНЧЕНИЙ РОМАН

СЕРЕД ЧУЖИХ

Частина перша

Там, де Карпати, вивищуючись до Нижньодунайської низовини, загинаються на захід з височиною Бігор, розпростерлося мальовниче Трансільванське плато. Воно посічене численними притоками Дунаю на півдні і Тиси – на півночі. Благословенний край, населений румунами, угорцями, чехами, русинами, і гагаузами, і циганами, і євреями, й різним іншим людом, який з віку до віку, кочуючи між Азією та Європою, тут уподобав собі місцину, осів, живе, працює, плодиться. Після Яссько-Кишинівської операції наш розвідбат проводив зачистку північного краю плато у верхів’ї річки Сомеш. Власне, ми контролювали межиріччя Сомешів-дотоків, величезний клин, який основою впирався в річку Муреш, а вістрям втинався у Верхньодунайську улоговину, що належала державним мадярам. Тут не було панівної мови, розмовляли румунською, німецькою, польською, угорською, українською, словенською, всі однаково володіли всіма говорами, чудово розуміли одне одного, не ворогували, хіба що об’являвся конокрад, того карали сходом, а вирок читав виборний суддя для кожного окремого випадку, прийнято було йти на виручку, коли загрожували спливи, гірські зсуви та обвали, горів ліс, спалахували епідемії товару, зносило місток чи виникала потреба лагодити дороги й залізницю. Цю добру традицію не порушували ні війни, ні міждержавні роздори і падіння тронів. Міжетнічні зв’язки від господарських сходів до шлюбів та кумувань сягали в глиб історії і, здавалося, простягалися в безконечність.

Розділ перший

І

Мене розбудило гостре відчуття провини. Як у неврастеніків, подумав я. Шизок встає з ліжка з потребою бунту і починає сваритися, хто б йому не трапився перед очі. Собака буде побитий, кішці наступить на лапку, чоловік щось не таке вчинив, а дружина не так підсмажила яєшню. Нерви геть ошаліли, сказав я собі. Але ні ж! Десь у вищовбах каньйону глухо татакав важкий спарений кулемет. А я, – пригадав, – не маю чим відбиватися, бо вийшли патрони в дисках. Німець уві сні гасав навколо мене на баскому коні, в полірованому сідлі, обличчя його було перекривлене злою гримасою, він стискав у руці протитанкову гранату-макогін і щось кричав, дослухаючись до переривчастого лопотання кулемета, яке чомусь не переходило у перестрілку, – схоже, натискав на гачки якийсь причинний, – я немовби поринав у сон, з якого прокинувся із відчуттям вини, й починав міркувати, про що йдеться. Німець скандував: "Ще жодна жінка не зуміла пояснити жодного явища, навіть Софія Ковалевська і Марія Склодовська-Кюрі. – Тут мовби не вистачило моїх фізматівських пізнань у його ерудиції, бо він додав: – І Жорж Санд, і Айріс Мердок пішли в тлумаченнях людини не далі, ніж дозволяла їм їхня зіпсованість".

Розвиднілось, і я прокинувся остаточно.

Мене вразили розміри приміщення. Ми прийшли сюди вже поночі. При світлі камінів бовваніли якісь колони, півстіни було зашито дошками, Фріц Дорфман накидав звідти соломи, і ми впали на долівку, мов трупи. Перед тим три ночі куценіли в лісі біля багать. Тепер був дах над головою і не продував наскрізь гірський морозяний вітер.

Ця будівля, очевидно, мала якесь релігійне призначення. Я добув із соломи запилюжений шмайсер, витер почорнілою від вживання хусточкою, взявши по-есесівськи на груди, заходив по камінній долівці просторої, хоч танком розвертайсь, і розділеної навпіл колонами зали. Колони з чотирьох боків підперті скульптурними статуями Геракла й обрамлені запущеними в стелю коринфськими акантами. Очевидно, замість баз і валют приставили до мурованих колон одноформних гіпсових Гераклів після якоїсь руйнації, бо на стінах лишилися темні сліди валютних оздоб та іконних рам. Вигородку з дощок прикріпили до виступів вівтарної ніші. Бокові нефи праворуч від портального входу вдовбані у цілик гранітного щита. Тепер у них тримали нарізані дрова. Була тут і хорова галерея. До її основи перекинули залізні двотаврові балки і настелили склепінчасті секції перекриття. Я вийшов у двір. Виявляється, божниця складалася з трьох замкових веж з гострозубими дашками. Мабуть, залишки турецької фортеці або якоїсь оборонної споруди ще з римської епохи. Весь цей дивний комплекс був дбайливо обнесений високим щільним парканом. Неподалік – колодязь із журавлем і постамент з камінним хрестом, де святили воду.

Ведучи нас сюди, Дорфман зізнався, що тут він проживає, тут лишив дружину з глухонімою мамою та глухою наймичкою, сюди ніхто не навідується, крім старшого брата Ярнеста, який тримає помістя на плато, за кілька кілометрів звідсіль. Ця долина входить до зони гірського заповідника, де можна побачити накопичення земної кори за мільйони років у майже прямовисному перетині, – таких місць дуже мало на Європейському континенті, навіть в Альпах немає. Каньйон заглиблюється в товщу планети більш як на півкілометра.

Ми прямували на збірний пункт в Сату-Маре. Дорога пролягала через селище Деж уздовж залізничного полотна і битої дороги понад річкою Сомеш. Містки, тунельні переходи й залізниця були розбиті або пошкоджені німецькими бомбардувальниками, а шосе ми обходили, щоб не натрапити на військові підрозділи з-під Ясс: фашисти знаходили щілини в "котлі" і нищили все, що їм попадалося на шляху, я конвоював дванадцятьох німецьких полонених і зустріч з німаками не світила ні мені, ні полоненим.

Місцина справді вражала, хоч бачити можна було тільки лівий берег Сомешу, а він ще був у легкому серпанку нового дня. Кілометрів за десять звідси залізниця і цісарська дорога через напівзруйновані віадуки у двох місцях пересікали річку й до самого Дежа були прокладені лівим берегом. Ми двічі, ризикуючи життям, перебиралися з берега до берега, нарешті вузенька доріжка попід гірські стрімкачі довела нас сюди.

Згодом роздивлюся як слід, вирішив я і вернувся до молитовні. Обидва каміни палахкотіли сягнистим полум’ям, біля лівого, який огрівав веранду, чи прибудову-ванькирик, в глибокому м’якому крісла сиділа з милицями, випроставши ноги, стара жінка в чорному. Впоперек стегна звисав гачок для грані. Я вернувся й зачинив масивні ковані двері, встромив між клямри держак від армійської лопати.

Усі дванадцять "апостолів", як ангели волі, спали мирно в соломі (з-поза знищеного вівтаря) на червоно-плитяній долівці фортеці-резиденції для невільників. Я приніс води з колодязя, набрав казан картоплі з мішка, що стояв в одному з нефів, відсунувши поліна, запхнув казан у камін. В іншому нефі знайшов двадцятикілограмову бляшану банку яблучного повидла, звідтіля ж узяв казан на кип’яток.

Полонені покотом лежали головами до загородки, наче трупи. Обличчя бліді, типово кістляві, гірняцькі. Як у того полковника, що несподівано виник з модринового переліска, – на білому коні, з піднятою рукою, мов ожилий пам’ятник якомусь легендарному полководцю (спершу ніхто не помітив, що він стискав протитанкову гранату). Ми скупчилися біля перекинутого й надгорілого авто на узбіччі дороги із похиленим на кермо мертвим водієм. Полковник скомандував шикуватися вряди, загукав: "За фюрера, вперед!" Всі ми отетеріли, бо він висмикнув щоку. Полонені впали під авто, я ж випустив у полковника довгу, до останнього патрона, чергу, він з конем звалився між дерева, і пролунав вибух. Ніхто з нас не постраждав. Полковник навіть не застогнав. Кінь здригнув ногами і витягнув дутою вихрасту шию. Я зняв з полковника пояс із парабелумом, а з колін забитого шофера узяв шмайсер. На сидінні висіла торбина з ріжками.

Фріц Дорфман лежав під дверима до притули. Я йому доручив нести свій автомат без жодного патрона в диску. Припертий до одвірка, автомат стирчав у головах полоненого. Я ліг у змервлену солому трохи подрімати.

II

І знову розбудив мене клекіт кулемета. Десь стороною прогудів літак. Десь на повороті валували танки. З оточення проривалися німецькі війська. Фронт відкотився мало не до Берліна, а тут все ще розгортають бойові порядки, гримить канонада, шнигають ар’єргарди і розвід-роти, блукають польські, югославські, словацькі партизанські загони, западає тиша – й несподівано з’являються якісь авангарди, вдень і вночі тягнуться механізовані колони і піші товпи пошарпаної піхоти. Наші тилові частини уникають фашистів, а фашисти намагаються обійти наші резерви. В розвідшколі мене вчили, як користати з хаосу, але тут я – нуль, бо я конвоїр і відповідаю життям за оцих дванадцять полонених "ангелів" з пекла.

У хаосі кмітливий, зорієнтований розвідник завжди володіє ситуацією. В хаотичній обстановці він полководець, митець, Господь-Бог, а ще коли він опирається на добру інформацію – то це генеральний штаб нападу чи оборони. На жаль, Трансільванія не просто хаос, а якесь безгарбуззя, наше командування зробило величезну помилку, запланувавши "котел" на цій міжнаціональній території. Тут кожен фермер – держава і нація, це не яка-небудь інтернаціональна мішанка, а суміш незалежних одиниць, які поважають власну самостійність і готові за неї вмерти. Марксистам-ленінцям цього не збагнути. Я велів їм розмовляти лише німецькою мовою, але "вони", – ці мої полонені, – перемовляться якимось сленгом, який складається з покашлювання, кумкання, фіфікання і окремих, незрозумілих мені, слівець. Вони вже немовби щось знають, до якогось висновку прийшли і дивляться на мене зверхньо, наче не я їх конвоюю для відправки в Сибір, а вони конвоюють мене. Чи я вже став підозріливим, як наші боягузливі вожді, які воюють на глобусах мільйонами крихітних солдатиків. Підозріння – погана прикмета. Якби розвідникам дозволялося вести щоденник, я занотував би, що підозріння заважає бачити велике не тільки у великому, але й у малому. Звичайно, нікчемна банальність. Але якщо це стосується "великих", то в цьому спостереженні є доля істини.

У притулі Фріцової цитаделі заскрипіло ліжко. Там спала його вагітна дружина, доношує останні дні, можливо, усім братством станемо хрещеними батьками. І я щосекунди повинен бути напоготові, кажу собі подумки. Дома людина почуває себе по-особливому незалежною. Взагалі, головний мотив і мета трансільванців – здобути собі волю. Того я і не вмію назвати без додаткового смислу Фріцове пристанисько. Це і божниця, і фортеця, і самітня із запахом гріха і страху, і замок безпритульних, і молитовня вихрестів, і базиліка невдах, і… цитадель. Хоч в остаточному підсумку я все на світі готов принизити і знецінити – в цьому випадку до цього домішується побоювання. Велике побоювання, що не слід довіряти, не можна покладатися, небезпечно чинити те-то і те-то. З подібним кодексом поведінки інший здурів би, як той німецький полковник, якого я зняв з коня автоматною чергою, мов глечик з кілка, але я повторюю собі: я все витерплю, і не таке наварювали, та виїдали. Справді-бо! І не таке бувало. За роки війни я, здається, спізнав усіляких мерзот. Від Малахового кургану до Пєтроса звідав такого, що не придумає сатана. А коли врахувати, що я і у відступі протупцявся від Говерли, – тобто майже Пєтроса, – до малахового кургану, – то всього, що зазнав, вистачило б для роду й родоводу на добрий розвідбат невигаданих Дон Кіхотів.

"На війні – як на війні" – взяли собі взавжиток усілякі штабовики, які возять задистих молодиць у недосяжних для гаубиць наметах…

Але чого вона мотлошиться, ця Фріцова породілля? Ну як найбільша церковна миша! Дивно, як Фріц побував тут, щоб зачати потомство? Хіба можна сказати, що "війна народила дитину"? Хто таке чув?! Абсурд! Навіть не анекдот. Святий дух під кулі не потикається, щоб звершити непорочно. Господи, прости злого язика, але було б святотатством… Не могла Патриція заживотіти від Фріца, якого мобілізували до армії ще до походу Гітлера проти Сталіна. Тоді Румунія і Угорщина виставили проти Москви по тринадцять велосипедних дивізій. А може? Може, відпускали з фронту за доблесть, за вірну службу?

Вертаючись думками до становища моїх полонених, я в голові своїй ще раз підкреслюю: будучи дітьми волі, вони щосекунди готові на все. І їх, і мене врятує дисципліна характеру. Трохи відпустиш віжки – і все піде сторчголов. Дванадцять чоловік я не встигну перестріляти, бодай один огріє мене ломакою. Взагалі, оцей рейд у полон – це похід у Содому, цілковита авантюра, ще одна ганебна витівка бездарного майора Остапенка. Досі чую його смішок: "Але ж ти – боксер!"

Важливо не перебирати міру, бо настають часи рівноваги: зуб – за зуб. То є Бог? – запитають курди турків, коли Анкару потрясе землетрус. Вирівнювання відсуваються помимо людської волі, стихійно, серед хаосу і завдяки хаосу. Головне – зберегти почуття міри, не поскупитися і не пересолити. Це – щодо мене, а вони – як знають.

Патриція щось перетрублює в причепі до твердині, щось перебирає, гризе, шкрябає і пристукує. Начебто щось розвішує по високих, сліпих від дороги стінах, пересуваючи по долівці стільця.

Скриплять матрацні пружини. Клацає молоток. Фріц спить під дверима непробудним сном. Може, йому сниться вже сповитий синочок? Чи донечка. Раптом хтось гримає у двері божниці. Я висмикую з клямрів держак, рву на себе двері і, готовий стріляти, впираюся дулом автомата в груди огрядної низькорослої жінки з білим пушком на верхній губі. Вона злякано розводить двома кошиками в руках. Здогадуюся, що це Дорфманова наймичка, вернулася з хутора. Показую їй, щоб заходила, і, приклавши пальця до рота, даю зрозуміти, щоб не шуміла. Вона киває, якусь мить дивиться на сонних полонених, зникає в крайньому нефі. Десь у глибині зблимує свічка, жінка стелить канапу, і її поглинає темрява. Підкинувши у каміни полін й відсунувши казани від вогню, я теж вмощуюся на солому: ще поваляємось, нема куди поспішати.

Знадвору долинає тихий шелест річки. Видно, в горах випали дощі чи кинуло мокрим снігом, прибуває вода. Таке враження, що ось-ось лизне хвилею підлогу.

За стіною все ще метушилася Фріцова дружина, зате ні мати, ні наймичка не подавали жодного звуку. Наймичку я не встиг роздивитися. Запам’ятав лише молочний пух на верхній губі і що обмотане шаллю обличчя від ходи пашіло жаром. Уся вона пахла талим снігом і "миколайчиками", які ото печуть до свят.

Фріц казав, що вона зовсім глуха, мати глухоніма, яку ж йому господиню Бог послав?

Фріц оповідав, що в цій долині прожило багато поколінь Дорфманів. На початку тридцятих долина звалась Капловою, за іменем батька, тепер вона Фріцова. Старших братів завади відселяють на плато, маєток зберігається за наймолодшим сином. Тут гартується потужне почуття прив’язаності до цього суворого краю, де треба працювати ревно, не покладаючи рук, але доходів з саду, винограднику і пасіки вистачає на прожиток і на те, щоб прикупити поля та лісу для відхожих нащадків.

Дорфмани – вроджені власники, їхня любов до "свого" така ж, як у ведмедів, які обдряпують свою територію на висоту зросту, або у вовків, які її щодня утверджують сечею. Я не збагну, чому Фріц з’явився на мобілізаційний пункт у Клуш-Напоку, адже тут його ніхто б не шукав і ніякою силою не витягнув би в окопи. Ернеста не взяли в солдати за віком.

Я незчувся, як знову заснув. Розбудила мене якась змовницька таємнича вовтузня. До нефа, куди пірнула наймичка господи, через певні інтервали часу заходили й виходили полонені. Виходячи, застібали ширінки, криво всміхалися й кивали наступному "клієнту" на арковий вхід до темної печери. Невдовзі чулися пошіптування, поцмокування, стогони, зітхання, жіноче схлипування, і через кілька хвилин все повторювалося, коли до нефа заходив інший фашист. Фріц влаштував колективний бордель, здогадався я. Мабуть, поласував перший… Видно, в цих вояків так прийнято… Я не знав, що діяти, але переривати оргію не посмів і вчинив правильно, бо мене б розірвали на шматки, як дикі звірі.

III

Крім Фріца і Петера Краузе, теж німця із цих околиць, вони ще для мене на одне обличчя, бо я бачу тільки їхні спини, коли під автоматом проводжу псячими стежками до збірного пункту, до якого уздовж звивин ріки лишилося не менше півтори сотні кілометрів. У супровідній "легенді" (майор Остапенко всі штабні документи називає тільки оцим, сказати б, магічним словом), отже, у супровідці чорним по білому зафіксовано, хто, де й коли народився, ким був до війни і до якої партії належав. Їхня дідизна і батьківщина – межиріччя Сомешу від Пєтроса-2305 і Пєтроса-2104 на сході до Куркубети-1848 в Біхорському нагір’ї – на заході. А всім суджено на північ, до Сату-Маре, містечка, яке незабаром висню або намалюю між зорями.

Мене бере ментрега, що бачу їхні зніяковілі мордяки, їхні тіла лишили в згубності існування мент утіхи в єднанні з глухою наймичкою Дорфмана, а я почуваюся грішним, що все те чув і бачив, як вони застібають брудні портки, пропахлі окопною глиною. Бачив їхні криві по-сміхи і ярий блиск у вирячених очах. А якби Фріц запропонував і мені глуху наймичку? Сам диявол уберіг його. Коли б я намацав у темряві голе тіло глухої, не знаю, що зробив би. Мабуть, поставив би Фріца до стіни на оргазм страху.

Це було найжорстокіше покарання, яке я зумів придумати того ранку. Я вдовольнився цим само зізнанням, навіть запишався сам собою і тим, що я лишився вільним, бо слово "воля", з яким би значенням його не вживали, містить в собі мотивацію для життя і до життя. Слава Богу, подумав я, що для інших це таємниця, складна хімія, яку в емпіричні символи не убгаєш.

Я поставив собі найвищий боксерський бал за таку виняткову об’єктивність і, чогось не бачачи перед собою землі, став обходити цитадель. Що я її оцінюю на оборои ну надійність, я допетрав не одразу. Над увінчаною гранчастим куполом божницею височіла прямовисна червономармурова скеля. Довкола з грунту випиналися підмурки фундаментів колишньої твердині, бійниці триярусних веж були замуровані жовтястою плінфою, до середньої, з входом до молитовні, хтось приліпив вигадливий портал, такий же був усередині, довкола дверей.

Башти і споруда храму, можливо, й зливалися колись у певну гармонію, та бані, видно, вигоріли і їх більше не поновлювали, а приміщення храму використовували для зберігання архівів та культових цінностей минулих епох. Словом, з усього можна було зробити висновок, що тільки з приходом Дорфманів тут провели деякі ремонтні роботи і звели допоміжні прибудови. Стіни і дахи комплексу густо помережані виноградною лозою, мабуть, з протилежного берега Сомешу його годі було сприйняти за споруду, де замешкали люди.

Певніш певнішого, тут і не жили, а мешкали в дерев’яних будиночках у кінці саду. Дорфман поселив тут дружину з матір’ю з огляду на бомбування та артилерійські обстріли, та й взагалі божниця – місце святе, що користується статусом неторканності навіть у фашистських державах та напівдиких колоніях Африки. А може, за житло її використовували лише престарілі предки-аскети, як, наприклад, глухоніма Фріцова матір. У замкнутих бюргерських родинах завжди чималий відсоток виродків та калік, яких запроторюють у віддалені конури, куди не зазирає людське око.

Нарешті я швидше внутрішньо осягнув, ніж дошукався, що твердиня абсолютно сліпа. У подовжній добудові з півночі одне-однісіньке кругле віконце аж у піддашші, троє аркових вікон в колишній захристії зі сходу розділені стелею на два поверхи. І все! Навіть відстрілюватися звідсіля неможливо.

Тим часом на царській, тепер воєнній, дорозі на плато знову скреготали танки. Наші, видно, набралися зваги, що лишили в тилу таке могутнє німецьке силище. Гул трясе каньйоном. Відступає не менше не більше – танковий корпус. Ну, бригада. Влітку сорок першого гітлерівці одною танковою бригадою гнали поперед себе мільйонний фронт тульських гвинтівок. Верховний за півроку угробив чотиримільйонну армію, нарікаючи, що "лєпший друг" мав перевагу в танках і літаках. Війна – це пошук рівноваги. Двадцяте століття – епоха пошуку рівноваги. Нема ні зла, ані добра. Є лиш одне: хто кого?

Гине більше цивільних, ніж майстрів смерті. Хіба ми оце не цивільні? А що нас чекає?!

Коли я заходив у підворіття вежі, звідкілясь зверху переді мною впала й розбилася на друзки зцементована глиба червоножарих цеглин. Я вернувся у двір й поглянув на вежу. Карнизи цілі. Обрамки геральдичних гербів на місці. Хто запустив у мене цим уламком? Сам Господь? За крамольні помисли? Спасителю, за що?

IV

Побачивши білу целулоїдну обкладку довкола жовтого обличчя глухонімої, скорботно випнуту нижню губу, милиці уздовж тіла і нерухомо випростані ноги, я зметикував, що вона – господиня молитовні. Це скривджена долею недомучка, самопострига і навряд чи народила вона Фріца й Ернеста в пишноті здоров’я та молодих жіночих сил. Молитовня – її спадкова вітчизна, тут вона привела й дівчинку, сестрицю братів Дорфманів, яка живе в помісті Ернеста. І глуха наймичка – якийсь виносок родини. Тут все пахне закляттями і таємницями.

Доки я оглядав скит, Фріц з другим німцем – Петером Краузе – настелив на кросна пару дверей з фахверкових будиночків у кінці яблуневого саду, влаштував лави із ялових пробейцованих брусів, висадив на імпровізаний стіл казани з картоплею і кип’ятком та банку з повидлом. Полонені видобули з ранців ложки і алюмінієві кварти, розсідалися снідати. Фріц виніс із притули гірку тарілок.

– Прошу. Що Бог послав…

Полонені потуплено наобирали собі по кілька картоплин, густо присолили, зачерпнули кип’ятку. Глухоніма гріла долоні над гарячими бульбами в подолі чорної спідниці з битого сукна. Глуха наймичка поклала перед нами кілька бляшанок тушкованої яловичини.

Чи міг я коли-небудь сподіватися, що війна мене закине з-поза чорної завіси в цю яму-криницю, цей каньйон, цю Фріцову долину, цей гріховно-монаший кремль у відрогах Карпат? Якщо Гітлер подивиться на схід, сказав вождь народів, то він побачить Сталіна. Сталося так, що Сталін кинув оком на захід – і народи почали війну з народами, а вождь у лазні терпить муки від березової мітелки, не здогадуючись, що якийсь жалюгідний лейтенантик не знає, чи він Фріців переможець, чи Фріців полонений.

Із захристії лилося фіолетово-рожеве сяйво кольорових шибок забутого храму-фортеці. Усі ми були його невільниками, і я помітив, що зі смаком ласуємо вареною в мундирах картоплею, забувши, що носимо мундири, й не думаючи про те, що нам потрібно кудись звідси рушати. Ніхто нікуди не збирався, ніхто не хотів ні кроку зробити за обрамлені фальшпорталом ковані двері оборонної вежі без бійниць. Ми купалися в насолоді, посьорбуючи кип’яток з яблучним повидлом, і готові були запасти в параліч, як глухоніма Фріцова мати, щоб нікуди не йти, залишитися тут назавжди.

Я, на відміну від інших, містично побоювався потикатися за мури вежі, бо на мене звідкілясь упав уламок цегляної кладки. Бо справді: якась станинська дивина. Я нікому не спричинив злого і нікого, крім божевільного полковника, не вбивав. Той, у дзоті, сам собі кулю пустив. І на рингу нікого до смерті не повалив. Найбільше – пошкодив ребро, перехнябив щелепу, розсік брову…

Фріцова матінка вмирає від безруху і мовчання. Як умирають люди і народи від мовчання, мені не треба пояснювати, я це бачив і ще побачу. А от що таке бездіяльність, ми мусимо, приречені звідати. Німці вивозять літаками у зцепі з планерами офіцерів, а солдатська орда з наземною технікою йтиме не один день і не одну ніч. Зачистка триватиме й після того, як упаде Берлін. Верховний пожертвує фронтами, щоб узяти "лігво фашизму", перш ніж союзники форсують Одер. А тут підчистка живої сили триватиме, доки під трупами не зогниє плато до рівня світового океану. Після війни сучасники оглядатимуть новий зріз планети, нашарування органічної і неорганічної матерії.

– Той білий кінь під полковником – мій кінь, – каже Фріц Дорфман, власник факторії, де ми заночували.

Мене зло бере. За свої тридцять п’ять років я у великій, найпередовішій країні світу білого коня і не бачив. А він мав і має за чим шкодувати, фашист нещасний, думки мої нечестиво-грубі й немилосердні. Якось мені трапилася книжка з грубим початком (німецька! в перекладі…). І я ту книжку викинув не читаючи. Але моя уява опаскуджена поґвалтуванням глухої наймички групою полонених, і думки мої без росинки цноти, потік смердючого лайна.

Він з’явився на білому коні, мов привид: півкрупа коня – в кущах, а він з півконем над обвідною канавою. Ми щойно перебралися через напівобвалений віадук, вишикувалися рядочком відлити. Я закотив члена, подумав: натерли штани. Мабуть, в усіх натерло. Здолали сорок кілометрів. І в цю мить він з’явився. Фантастика! Всі отетеріли. А тут ще граната в руці, піна на губах і команда "Zurück!", "Vorwerts!" Роздерло душу. Колись я собі думав: якщо народ – маньяк, то вождь – маньяк. Народ ще здатний схаменутися, а вождь-маньяк – ніколи! Якщо божевільного полковника солдати не вбили (а я сам бачив, як це буває), то солдати теж збожеволіли. Ясських оточенців зітруть на м’ясо. Отаких зайців на бубнах Гітлер поклав під Сталінгадом два мільйони. Потім два роки горіли трупи в старому млині над Волгою. А фон Паулюс здався в полон, і Пастир всіх народів не виміняв маршала на сина.

– Гарний був коник, – утрамбовує свій жалик Фріц Дорфман. – Білий…

Пішов по колу, майже співчутливо думаю я. Коло – символ вічності. Астрономи стверджують, що довкіл врівноваженої гравітацією замкненої сонячної системи коловими орбітами рухаються планети Вічного існування життя. Недарма люди зробили коло і хрест знаками вічності. Навіть маленький космос Дорфмана зберігає в підсвідомості цю траєкторію (за що в нас так не люблять Фрейда?..).

– Білий був, як молоко…

– Що тут було колись? – питаю Дорфмана, розкладаючи перед собою мапу-двадцятип’ятитисячку. Я взяв з полковника шкіряну бріфташку з мапою Трансільванії, на ній скит позначений маленьким зображенням середньовічного замку.

– Що тут лише не було! – чогось втішено мовить Дорфман. – І старогрецька доантична факторія, і післяантичний візантійський форпост, і лютеранський монастир, і опікунський лазарет для божевільних… – Фріц зневажливо махає рукою. – Всього не перечислиш. До війни археологи щоліта наїжджали на розкопи. Знаходили такі дивовижі!.. Під баштами сім ярусів льохів, причому вода з Сомешу не підтопляє. В туалетах, я вам потім покажу, б’є потужний струмок з граніту. А де гаражі, були природні гроти, їх перемурували, бо в них губилися люди.

– Я все повинен обдивитися.

– Прошу… Ви за професією хто?

– Вчитель фізики. Математики. Астрономії і… тренер з боксу.

– Гарні неполітичні професії.

– За що не помилували Джордано Бруно і Галілея.

– А Ейнштейна не вважали фіглярем від науки?

– Цю гільдію завжди переслідували. Люди бояться невпізнаного. Якби їх не сковував страх, то давно вже пізнали б Господа, який створив їх за своєю подобою. Страх – низьке почуття.

– Так. І підле.

– Мудра людина завжди ризикує між недоумками, – розважливо докинув другий німець з-посеред полонених, Петер Краузе. – Або має шанс заслужити те, що ми називаємо die Strebekatze ziehen". "Стати на ножі". – Він теж розмовляв ламаною українською.

Я чекав, що німаки стануть моїми запеклими ворогами, а вони несподівано почали мені годити в такт. За правом господарів чи тому, що я Іван не-російський? Ще завербують мене в Ганси. В обох були сині-пресині очі, обидва тонкогубі й худорляві, обидва з довгими нервовими пальцями й майже одного зросту. Поводилися з гідністю, манери видавали принаймні дрібноаристократичне – не бюргерське – походження. Цікаво, як вони відреагують, коли я запропоную новий сорокакілометровий марафон?

* * *

Я тихо обминув закляклу перед каміном у позі противника глухоніму Карлову матінку, вийняв тісно загнаний під клямри держак від армійського заступа, озирнувся, коли скрипнули дубові двері. Ніхто з полонених не ворухнувся. Так само непорушно куняла на тлі полум’я глухоніма. Я побачив у кутку каміна вчорашні казани: Карлова матуся варила для нас бульбу і гріла воду на кип’яток. Я вийшов у темний присінок, навпомацки добрався до веранди. Надворі панувала сіротуманна тиша, навіть пташки не щебетали, каньйон – мов колодязь, подумав я і став обходити будинок. Щось подібне я бачив у Галичі: церква Пантелеймона! Не замок, не фортеця і не божниця в звичному розумінні цього слова. Три напівкруглі вежі – залишки якоїсь древньої оборонної споруди. Веранду і присінок добудували, очевидно, перед війною на рівні хорів. Влаштували перекриття з могутніх двотаврових рейок…

Вчора, коли ми добилися сюди, вже смеркло і я не роздивився, куди нас привів Карло Принц – один з полонених, які вирішили переховатися в садовому льоху, бо в цих місцях народилися, виросли, усвідомили себе вільними людьми, мали тут землі і родини. А Карло володів ось цими кріпосними мурами, тут мешкала його вагітна дружина з глухонімою черницею і його ж, Карловою, матір’ю.

На плато, на воєнному цісарському тракті, десь на повороті скреготнув гусеницями танк. У каньйоні скрегіт видався зойком…

У мене продиктована смертю чутливість до звуків, хоч музичного слуху катма. Особлива звукова пам’ять на клапане гарчання танків. Це просто якесь наслання. Я чую танки за десятки кілометрів, коли їх не чує ніхто. Мені здається, що ця моя особливість проявилася з вродженої хитрості: ось де, мовляв, захист, безпека – і просуваєшся, на місці не стоїш, і накази виконуєш, і куля тебе не просмалить. Тому я так похолов, аж здригнувся від жаху, побачивши кінного німецького полковника з протитанковою гранатою в затиснутому п’ястуці. Я його не хотів убивати, але розстріляв довгою автоматною чергою до останнього патрона в диску. Обличчя в полковника було бліде, перекошене й запінене, як кінські вудила, він верещав "Zurück!" – і я його скосив кулями разом з конем. Коня мені шкода… та й себе мені шкода. Не хочу бути пораненим. Нехай вже краще вб’ють…

Карлова оборонно-культова божниця з криницею-журавлем огороджена сірим штахетником, далі, за вигином, каньйон розширюється понад яблуневий сад, басейн зі стрімким водограєм і Сомешем в невеличку долинку, на ній засклений квітник, стадіон, ряд дерев’яних колиб, продовбані у скелі гаражі, очевидно, до війни тут зупинялися туристи, і на другому поверсі, мабуть, не келії, а світлі кімнати-галереї для знатних заїжджих. Ба й каміни змонтовані для обігрівання верхніх приміщень: дим виходить з напіввеж, покружлявши в цегляних каналах обох ярусів. Палять дровами, цього добра вистачає над обривами каньйону. Росте переважно береза. Живуче творіння Господнє, тримається мало не на повітрі, на грізних гранітних шкарпах, над урвищем.

* * *

Ми ішли гусачком, слід у слід, як по мінному полю, тільки я тепер тримався позаду метрів за п’ять, щоб повалити можливого втікача автоматною чергою. Я давав команду через кожну годину ходу. Полонені сідали рядочком на якомусь узгірку, вошкалися, ставали до вітру, нагиналися до потічка набрати у фляги джерельної води з гір, а струмків було без ліку, як у Карпатах в Україні, на Поділлі, ба навіть у ярах-стоках упродовж Лопані. Тільки на Трансільванському плато усі декорації природи були далеко грізніші, мінялися набагато несподіваніш і виписувалися на мапі якимись китайськими ієрогліфами. Та й увесь масив Карпат виглядав наче написаний таємничими знаками небесний заповіт землі, де діяли особливі правила, закони і традиції, не властиві іншим регіонам планети. А річка там круто міняла свій біг між виступами узгір’я, наче теж хтось писав цим нестримним водяним стрижнем чи прощу, чи молитву, чи пророцтво. Таємничість цих природних сцен швидко міняли думки і спогади, хотілося вернутися згадкою в дитинство, до самого Бога і безтурботних хоралів воїнства небесного, бо й справді у вухах звучали якісь наспіви, мелодії мінялися все на кращі й незабутніші, як перед першим причастям у золотому храмі з міріадами запалених свічок і різнобарвним сяйвом вертепів, запахом воску і ладану та якимось неясним рухом у захристії, де священики, зодягаючи ризи, чи повторюють писані служби, чи, кожний по-своєму, одверто розмовляють із Творцем Всевишнім. Тут не пасувала б зброя, забруднені вошів’ям мундири і перехняблені пілотки над чолами людської сльоти-знедолі.

Солдати зітхали і стогнали з голоду та втоми; од невідомості про щось кректали, бо не було зрозумілих слів на їхніх язиках, як не було увиразненої пам’яті в думках чи світла в поглядах очей: синіх, карих, темно-тернових, безбарвно сірих, як день у глибинах каньйону, який чигає смертю з-поза кожного стрімкача, чатує, мов кіт на здобич, снайперським оптичним прицілом та розривною кулею, що разить каліцтвом і довгим конанням у крові та болю, коли просять: братчику, добий. Господь простить і я прощаю; добий і забудь, а сам іди; іди, тут небезпечно.

Містичний кінець кінця особливо підкреслюють голі, зелені від прадавності обеліски-скелі. Гори взагалі щось знають про смерть і печаль; ці карнавальні пізнання стікають з них в ущелини та провалля, як березовий сік – холодний, із запахами надр й немовби цілющий та підступно, гострий різкий, непередбачуваний за порою і мотивами віку.

Ще я розумію, що полонених шокує танковий гул з військових шляхів на плато. Він несе їм тільки страх та безнадію, докучає нікчемністю людської смерті і безпам’ятством історії в історії, якій важливо, хто переміг, а не хто поліг, немає значення, скільки загинуло, бо головне – скільки взято висот, зруйновано сіл і міст, висаджено мостів, захоплено чужої території, узято в полон сьогодні, завтра, за два-три-десять років бездарної бійні невідомих солдатів.

* * *

Наше очікування притупилося. Наше буття не міняється і повторюється в думках і відчуттях, наче не мало початку. Нічого не стається, ми ходимо довкола власної осі, і це добре. В чомусь наше утвердження триває, ми вживаємося, втопчуємось самі в себе, утоптуємось, як весняна стежина під босими ногами. Ця стежка має кілька живильних спогадів, отже, вона не болісна, мов несправжня, її не кортить вирівнювати, розширювати, бо все, що проминуло, стало фактом, який не можна ковтнути ще раз і ще раз. Це проспівана пісня, це прозріння, яке відбулось, усе непоправне, на яке можна зважати і не зважати, мов на марноту марнот. Це все, що в минулому, може стати Різдвом, правилом, традицією чи вічним нещастям. Минуле обростає кораловими рифами, жабуринням, заноситься намулом, плином життя, який, як і час, не можна зупинити чи спрямувати в інший бік. Ми не можемо того, чого не можемо, змудрував один великий безбожник, не розуміючи, що це було написано на скрижалях первісних заповідей. Чим більше узагальнення, тим менше істини. Літописи розцвітають. Камінь оживає. Але протилежністю стає не все. Вічність нездатна переродитися. Людська думка – вічна. Порожнини не буває. І чорне стає білим. Цей факт називається вічністю. Ця реальність ніколи не стане культом, а ось те, що міняється, хочеться культивувати, мовби стримуючи, обмежуючи вічність.

Наше очікування – обставинне, штука неприродна і гріховна, бо культивує стояче болото існування, яке ще можна назвати животінням. Животіння не є формою існування. Хомут на шиї – не спосіб існування вола, а тільки закляття, лише знаряддя, пристосоване до шиї вола і посторонків, які тягнуть воза. Це названа причина, опредмечений зв’язок віддалених явищ, які не мають спільних рис. Хіба можна стверджувати, що війна погвалтувала глуху наймичку Дорфмана? А так воно і є, хоч Фріц спав з молодою наймичкою до війни і навіть далеко до війни, коли дівчині було тринадцять чи й менше, та була вже в неї цікавість до протилежної статі. Мабуть, її паралізував страх, але вона, зрештою, покірно віддалася Фріцові, і це єднання отримало продовження, стало нормою і потребою, а тепер глуха не перечить групі полонених й, можливо, їх жаліє, по черзі гладячи спітнілі чуби. Отже, причина далеко звідси, війна – тільки умова, винахід для падіння у тартар, де свобода не поціновується як найвище людське щастя.

Є люди, наповнені брудом предковічних кривд. Ці люди невиправні, як сам гріх в образі сатани. Ці люди без кровопускань з ближнього нездатні існувати, їм невластиве відчуття свободи, їм служить за виправдання навіть добро, яке вони зворушено споглядають, навіть зронюють сльозу замилування, ці люди на добродійство неспроможні, бо їхня душа у вічній тузі за злом. Вони покидають світовий лад у безпам’ятстві, як безживний камінь і вічні айсберги без ознак життя. Це мерці, заморожені конденсати, не запліднені Творцем. Може, це й матеріал життя, але проминуть тисячоліття, поки їх воскресить жива думка, потрібні нові й нові зледеніння, щоб вони запульсували відчуттям власної доцільності в плині життя, власної потреби і спромоги стати святим духом творення у спадках творення. Тут відродження – пустий звук, холодна порожнеча, де не прослуховується жодне енергетичне поле і не звучить музика усесвіту, яка народжує думку, слово і акт творення творива в процесах удосконалення у всеосяжній гармонії космосу, яка не допускає порушень законів мегафізики та перенасичень мікросилами відносно спокою в майбуттях.

Здається, я таки дуже осерджений на людину-посередність, тим паче нікчему і огидне лайно довкілля. Тому зберігаю свої медитації в глибині серця і роблю вигляд, що мене поглинула верхоглядська незворушність, огорнула щитами непроникності й непередбаченості. А загалом це впливає на людей, це мій захист, непробитна оболонка, китайська стіна, мені з цим живеться доволі стерпно, і нехай так триває день, ще тиждень, місяць, рік, століття – до нового пришестя… Коли воля Твоя. Це моя оправдано-пошла суть і пошляцька сутність, між берегами неба і землі, де панує безтілесна задума тривог.

* * *

До неї від сили три-чотири кілометри, але бачу завал на вузенькій доріжці під навислими скелями, де закінчується Карлова долинка над рікою. Мабуть, до гамованки з плато веде не позначена на малі стежина чи дорога, бо як добираються до шлюзів бокораші? А на плато, мабуть, не позначене на мапі поселення, бо звідкіля братися бокорашам? Очевидно, полковник з конем добирався з плато ще при розумі, а в каньйоні здурів. Я його мусив убити, бо він міг повбивати нас, адже я зняв з нього ремінний пасок з кобурою і револьвером та двома обоймами. Зрештою, божевільного з іншого світу я не міг провадити з командою, вони й без цього небезпечні, пильнуй, та не вір. Навіть отому українцеві не вір. Воював у дивізії "Галичина", утік з-під Бродів, пристав до німецьких дезертирів…

Ні, полковника я мусів застрелити. Останні його слова були: "Vorwerts…! Мir tut… weh…"

Полонені не втікали б на північ, адже там наші тили. Вони б утікали сюди, проти течії Сомешу, – десь там у верхів’ях їхні домівки. Цілий збрід потрапив до наших рук: два німці, два угри, два румуни, два поляки, два чехи, українець і хорват. Усі якось вживалися до війни на терені Семигородщини-Трансільванії. Схоже, втікачі чи батьки їхні, а чи діди-прадіди втікачі, це навіть з ликів можна прочитати. Хитрі і підступні, демонструють смирення, але не клади пальця до рота.

І цьому не вір.

Він – волиняк. Прізвище – Лучиня. Ім’я – Нестор. Відрекомендувався "Нестерко", і я подумав, що це прізвище, але – це лиш його оунівський псевдонім. Спробував мене агітувати, проте я постукав нігтем по ріжку шмайсера і він прикусив губу і потупився. Більше ми не зустрічаємось поглядами, хоч я досить часто зупиняюся очима на його обличчі.

* * *

Якщо ми рушимо далі вздовж Сомешу, – а більш безпечної і взагалі іншої дороги не маємо, – то доведеться подолати тіснину від Марамороського гірського масиву, над яким височіє Пєтрос. У Дежі, при злитті Сомешу і Красної, ми сядемо на поїзд, який перетне кілька тунелів, промайне повз Бай-Маре і довезе нас до Сату-Маре, до казарм, де розташовані збірні пункти для полонених у Яссько-Кишинівському котлі гітлерівців. Коли надійде команда з Москви, полонених посадять у телятники, і ми рушимо назад понад Сомешем до Дежа, потім через Бистрицю, Брашов, Плоєшті, Бухарест – до Констанци. Я не вперше супроводжую полонених і знаю, як важливо тримати в голові маршрут пересування від базового місця до пункту призначення. Коли схема твого руху в твоїй голові, ти готовий до будь-яких несподіванок. Але в моїй теперішній ситуації, якщо полонені трансільванці не спробують утікати, я несподіванок не чекаю. Я катастрофи внутрішньо не відчуваю попереду, а це гарантія, що все буде гаразд.

Обмізковуючи який-небудь план, людина обов’язково бачить "в кінці тунелю" позитивний результат. Навіть негідник, який замислив злочин або помсту, неодмінно втішається майбутньою перемогою, а весь процес зондування обставин, обмірковування і прочитання "плану" задуму – це суцільна втіха, яку дав цей оптимістичний прогноз. Глухоніма Карлова мама теж "прокручує" в твореній людиною глухій німоті досягнення і отримує насолоду в замислах знелюдненої схими, інакше б не сиділа, завмерши перед розверзлою пащею наповненого полум’ям каміна. Може, в тому полум’ї згорає її безконтрольна уява, як у незбагненному храмі насолоди?

Найперша мета переді мною – дістатися в Деж над стоком річок й забратися в поїзд, якщо діє залізнична гілка Брашів – Сатумаре. А може, працює відгалуження через Арад-Крайову?

Я опускаю в гадці можливість завалів у тунелях крізь відроги Марамароського гірського масиву; над яким височіє, мов камінний вартовий, віковічний Пєтрос. Смакуючи подумки назви гір та хребтів, відзначаю про себе, що люблю гори. Таки люблю. До Лопані, де я виріс, сходяться глибокі яруги з джерельними потоками, але вони мовби геологічна декорація в порівнянні з каньйонами Карпат, які – ніби історичний зріз планети в барвах і прояснених виразах – символізують сакральну будову всесвіту в безконечностях часу, і простору, і матеріалу. Тільки тут спостигаєш Бога і усвідомлюєш, що сама природа – це Бог і сила Божа, здатна творити і здатна руйнувати.

Сівши на цямрину колодязя, думаю, що всім попереднім життям готувався до ролі полкового розвідника і конвоїра полонених. Навіть те, що став майстром з боксу, – не випадок. Що нокаутую суперника з перших хвилин двобою – не випадок. Може, й те, що працював у тюрмі штатним електриком і щодня бачив сотні згорблених в’язнів у камінному мішку дворика – не випадок. Спостерігаючи тих нещасних, я завжди чогось думав, як би цікаво могло статися, якби я вирубав різаком замки у залізних брамах і випустив арештантів на волю. Видно, ці дурні замисли мені навіював сам диявол, бо, по-перше, це нездійсненна нісенітниця, по-друге – ніби клич самої смерті, адже "антресольні" автоматники посікли б кулями ще при наближенні до брами, дарма що в мене пропуск і користуюся довірою тюремного начальства як найтупіший совок. До речі, начальник розвідшколи бачив за мною потайного, причасного двійника і в розмовах хитро посміхався: мовляв, брешеш, брешеш, я тебе, конику, давно розкусив. А я ніколи не грав добродушка чи фаната-придурка, здавалося, найвище, що в мені могли побачити, – що чоловік цей, як мовиться, собі на умі. Найкваліфікованіший психоаналітик не міг би здогадатися, що, міняючи електропроводку, я відчуваю спонуку випустити з тюремного дворика в Харкові кілька тисяч в’язнів. Потім я намагався б простежити, як вони втішаються волею, як будують своє життя в "кипучій" радянській юдолі, або, іншими словами, поглянув би на дивний коловорот, коли Карфаген будує Рим, а Рим руйнує Карфаген.

* * *

Коли я вернувся, полонені все ще спали, тільки Фріца Дорфмана не було під дверима до ванькирика. Я натиснув на клямку, нечутно переступив поріг й опинився в довгому, тісному приміщенні-вагончику, освітленому ліхтарями. З глибини, де стояло нікелеве ліжко і круглий столик зі жбаном води чи якогось узвару, виступив дебелий Дорфман. Обличчя його пашіло жаром, довгий хрящуватий ніс здавався приклеєним до розчервонілого, як у клоуна, лиця. Він винувато усміхався і показав рукою на нікелеве ліжко. Біля породіллі лежало сповите немовля. Жінка теж усміхнулася, і я з приємністю вдихнув теплий запах рум’янку, запареного в бляшаній балії. Я потиснув Фрщові руку, окинув оком стіни ванькирика. Вони були до висоти вікон оббиті вишиваними рушниками і квітчастими серветками. Ось чим займалася на світанку Фріцова дружина: прибирала перед пологами ванькирик. Мене невимовно зворушила ця обставина. Жінка з останніх сил причепурила своє гніздечко. Яка мила зустріч немовляткові.

– Der Sohn? – запитав я.

– Nein. Die Tochter.

Далі він заговорив російською, пояснив, що був він за перекладача в дивізії, допомагав допитувати полонених червоноармійців і, між іншим, багатьох вдалося врятувати.

– І відправляли на підземні заводи до рейху.

– Не брешеш?

– Присягаюся… Клянуся Леопольдою і моєю донечкою, товаришу…

– Моє прізвище Наумець.

– Товаришу Наумець.

– Що ж, ще раз вітаю, нехай здоровенька росте. Дорфман переступав з ноги на ногу.

– Мені можна відлучитися на хутір за молоком?

– Що?

– Нижче на плато є доріжка. Там, – підняв угору рукум, – є хутір. Куплю молока, олії, борошна. – Він показав золотого кишенькового годинника.

– Попадешся – уб’ють.

– Я буду обережний.

– Дай подумати. Я такої оказії не передбачав.

Фріц кивнув на породіллю і благально подивився мені в очі.

– Дай подумати, – повторив я і вийшов до полонених.

А чому він не пошле на хутір стару?

І раптом я побачив милиці на її колінах. Стало соромно. Але чому?

Хіба я знав, що вона – каліка? – запитав я себе як класичний совок.

– А коли Фріц не вернеться?

І знову охопив сором. Адже не покине він вмирати з голоду жінку з щойно народженою дитиною! "А якщо приведе фашистів?"

Ні! Він же не подався з бундесверівцями у відступ. Треба його попередити, щоб переодягся у цивільне, і дати йому полковникового револьвера.

У мене виникла підозра, що на другому поверсі божниці щось приховують. Можливо, навіть зброю. Обов’язково треба туди забратися і перевірити, що там зберігають. Бо не може пустувати весь другий поверх, а використовують і опалюють величезну стодолу на першому. Правда, я ніде не бачив сходів нагору. Може, вони у середній вежі, де немає димоходів. Крім того, з неї є вихід на дах будівлі. Звідтіль повинен відкриватися вид на всю Фріцову долину.

Я програю свій сценарій наступних кроків з багатьма "а що, як?" і "а що, коли?" А треба вчинити найпростіше: усім командою перебратися на другий поверх і встановити спостереження за долиною. Цю схему мені підказує розвідницька інтуїція. Треба перебратися негайно, винести солому, на якій спимо, а залу підмести і повісити перед входом вивіску "Тиф".

Дивно, що моїм полоненим нікуди не треба. Сплять як убиті. Навіть глухоніма ходила до вітру.

Виявляється, як у кожному нормальному проборстві, туалети влаштовано в підземеллі, їх промивають струменем джерельної води, весь непотріб виводять трубою в річку. Вода різко пахне сірководнем і до вжитку не годиться. Питну воду беруть з колодязя, перед яким стоїть кам’яний стік, – тут, мабуть, відправляли святохрещення.

Я вперше помічаю вибиті в скелі сходи, вони ведуть гвинтом на муровану з паленої цегли арку, з арки можна добратися на галереї другого поверху. Але я не відмовляюся від думки, що такі ж сходи мають бути в середній башті корпусу, отже, непомітно втекти звідси не так уже складно. Принаймні ховатися можна, бо на воєнному тракті рух, відступають якісь "хвости" з Яссько-Кишинівського оточення. І час від часу в супроводі "мессершмідтів" трійками пролітають через небо каньйону спарені з планерами чорні транспортні літаки. Та я не тільки німців боюся. Я боюся, що розлютовані червоноармійці розстріляють полонених, а мене поведуть на фронт. З нашого розвідбату лишилося троє контужених недобитків, там люди потрібні. Майор Остапенко, начальник штабу дивізії, відрядив мене в тил із милосердя.

* * *

Таким чином, поступово, як солдатик в окопчику, я обростаю надійними орієнтирами, тепер, як хом’ячок, буду обкладатися припасами. Фріц приніс із хутора торбу продуктів, у нього не взяли золотого годинника. Хитрий німець вирішив мене випробувати.

– Там переховуються такі ж, як ми, дезертири.

Я окидаю його проникливим поглядом, але він анітрохи не знічується.

– Ти і мене причисляєш до дезертирів?

– Фріц знизує плечима.

– Мені і вас досита, – байдуже мовлю я. – Вважай, що я про них не чув, не знаю.

– Але всі вони переодяглися в цивільне, – уточнює полонений.

– Тим паче вони мені до самої задниці, – спльовую я. Фріц ще раз знизує плечима і розкладає в ніші вікнапринесені пожитки. Трилітрова банка молока, сало, рисові консерви з яловичиною, пресовані хлібці, торбинка пшона, цигарки. Небагато, але досить пристойно. Нарешті Фріц видобуває з мішка гумову флягу самогону, сміється, наморщивши носа.

– Обмиємо твою хрещеницю?

– Підлизуєшся?

– Ані краплі, – він щиро ображається.

– Пробач, – кажу я. – Розумієш, багатозначна ситуація.

– Розумію…

– Де ти працював до війни?

– На власному городі. Тримав качок, курей, корів, пару коней. Варив повидло, вирощував жито і картоплю, виплавляв сир, вудив сало і ковбаси… Займався господарством… Ти, мабуть, не уявляєш собі, бо був колгоспником, де все не твоє.

– Що там в тебе в гаражах?

– Трактор, сівалки, смердючий пікап, дизель з генератором…

– Так-так, – кажу я. – Був господарем.

– Порівняно з хутірськими – бідак. Жуков, кажуть, обіцяв вам ліквідувати колгоспи, якщо візьмете Берлін.

– Кажуть…

– Вам треба вбити Сталіна.

– Мовчи, дурню. Віднеси жінці молоко.

Фріц мовби сприймає мене за манекена, а про себе каже:

– За поворотом дорога завалена, а за завалом – ваші. Взвод чи й більше… Нас перестріляють.

Подумавши, з притиском наказую:

– Переодягнися в яке-небудь лахміття. Я ж тобі вже велів… А ти на хутір – у вошивій шинельці. Уб’ють! Переодягнися, лишайся внизу, а нас проведи нагору, – тикаю пальцем у стелю.

– А снідати?

– Давай вип’ємо поки що.

Фріц відносить до ванькирика банку з молоком і пресований хлібець, вернувшись, відкриває консерву і наливає в кварти. Запах тушеної яловичини розбуджує полонених. Перечухавшись, вони шикуються перед виходом.

Я жестом велю Фріцові показати полоненим туалети. Питаю:

– Не повтікають? Віддай револьвера. Він простягає кобуру з поясом. Каже:

– Не повтікають. Я їм поясню, що ми в оточенні між фронтами. Довкола нас – полон. Усі ми в полоні у смерті.

– Так, Фріце, – погоджуюся я, – втокмач їм це як слід. Ти ж бачиш: вони сліпі і безтямні.

– Як моя бідна неня, – сумно погоджується Фріц.

Через кілька хвилин, обливши обличчя теплим розсолом сірководню з надр Мармароша, посвітлілі полонені з’юрмилися біля ніші з продуктами. Фріц розлив їм пригорілий трунок з фляги, видобули з піхов ложки, розмочили в кип’ятку хлібці, висадили на підвіконня казан з вареною картоплею.

– У нас народилася донечка, – оголосив Фріц, ніби йшлося не про нього з дружиною, а про всю команду. – Жінка хоче, щоб ми її звали Кароліною.

Полонені згідливо захитали головами.

– Лейтенант каже, що ми тут поживемо трохи. На плато ідуть війська… – без переходу додає Фріц. – Вчора йшли німці. Сьогодні вранці йшли руси. Тепер знову з’явилися фріци.

Вертаючись з фронту, радянська ескадра висипала в каньйон невикористаний бомбозапас. Над Сомешем пролунав такий тріскіт, що посипалися бруньки з берізок. Я на хвильку завагався, чи варто нам перебиратися на другий поверх. Тоді вирішив: будь-що-будь, звідтіль хоч видно округу. Звичайно, одному мені не доведеться відстрілюватися, бо в цю діру, як у пам’ять довголіття, одиницею ніхто не припреться. Нашим показав би супровідного акта, а що представлю німакам? Будемо сидіти нищечком, беззвучно, диви – й пересидимо і довколишній хаос, і параліч страху. Фріц довідався, що на хуторі, що за Дежем, висаджено залізничні містки через притоки, отже, поїзди не ходять, нам є сенс не рипатись звідси. Замість чужих, покадимо своїм богам як справжні дезертири звідусіль. Як це Фріц казав: полонені у смерті? Ні, поки що дезертири звідусіль. Про це знаю тільки я. Щодо інших, то вони ще встигнуть переконатися, що ми оселилися в обживку воєнного щастя.

* * *

Фріц приніс оберемок дров для вогню, відкликав мене вбік і прошепотів:

– Солдати… Мабуть, оті – з-поза завалу. Ваші.

– Ану під стіну! – скомандував я полоненим. Щойно подумав про таке – і маєш!

Звелів Фріцові переховати продукти до ванькирика, під ліжко з породіллею й немовлям, самого ж так само штовхнув до стіни.

Походжаю з кута в кут, палець на гашетці шмайсера, коли влітають… Починаю шкодувати, що не почепив вивіску з попередженням: "Тиф". Щось завжди, коли знехтуєш інтуїцією, не встигаєш зробити, тоді каєшся до смерті.

П’ять чоловік у куфайках і ватяних штанях навели на нас дула автоматів. Бачу свого товариша по розвідшколі (ми її називали інкубатором) Леоніда Безуса. І не вір у збіг обставин… Усі чогось у танкістських шкіряних шоломах. Що ж? Доводиться спати на смерекових гілках, купі торішнього листу, на долівках. Безус впізнає мене.

– Ти як тут опинився?

Виймаю з кишені супровідну записку, підписану начальником штабу "Н-ської дивізії".

– Плювати! – гарчить Леонід. – Полонені? А чого ти з ними вовтузишся! Розстріляти, підеш з нами на передову.

– А де ця передова? – питаю.

– Розстріляти! – командує Безус солдатам. Бачу, як у полонених тремтять коліна.

– Ти мене ставиш під трибунал, Леоніде?

– Плювати, хто довідається? Скажемо – при спробі втекти.

– Облиш! Назад, хлопці, – погрожую шмайсером.

– Ти що – здурів? – вигукує Безус. – На своїх піднімаєш автомата? Та ще німецький! Та ще за цих кривавих супостатів! Не жартуй. – Чогось обійшов мене довкіл, сплюнув. – Ну, як хочеш. Куди ведеш?

– До Сату-Маре, на збірний.

– Ну, як хочеш… Поїсти знайдеться?

– Фріце, – хрипло кличу Дорфмана. – Віддай їм консерви.

– Ого, – знову спльовує Безус, побачивши банки з рисом і яловичиною. – А там хто? – рушає до ванькирика. – Баба?!

– Вчора народила дитя, – і загороджую йому дорогу.

– Пху!.. І роди в них приймаєш!

– Снідай і котись звідси, бо можу розсердитись. Ти навіть не знаєш, куди податися, а поводишся як останній совок.

Безус сміється і дістає ножа, щоб відкрити консервну банку.

– Ходімо, хлопці, – рушає до підвіконня. З якимось жахом озирається: – Не думай, що ми тут одні. За нами йде батальйон. Вас однаково ліквідують.

– Не всі такі мудрі. А потім… Кому шахти відбудовувати? Хто буде руду добувати? Це робоча сила. Не я таке вигадав.

– Ну гаразд, заткни пельку. Веди на збірний, їм однаково, де конати: чи тут, чи на Уралі. Саржа є між ними?

– Рядові.

– Давно провадиш?

– Третю добу. Здолали більше ста кілометрів.

– А чому ущелиною?

– Щоб без блукань вийти до залізниці і… не стрітися з німаками.

– А що – з’являються?

– Вранці відступала танкова колона. Дивізія чи бригада, але гуркіт стояв донедавна. Пролітають штурмовики і бомбовози. Навіть американець Б-25 звідкілясь узявся.

– М-да! – причмокує Безус. – Нам краще іти каньйоном?

– Щоб не важити здоров’ям, то, звичайно, прошкуйте понад річкою. Але, де та передова нині, не можу сказати. Потрапите на ідіота – звелить розстріляти як дезертирів.

– М-да… А якщо податися з тобою до Сату-Маре?

– Шість – на дванадцять?! Один – на двох?! Та це голісіньке самозвинувачення в дезертирстві!

– М-да… Отже, помандруємо на захід. Хоч з Дежа я міг би махнути вздовж залізниці до Напоки, далі – до Ораді, а там уже Угорщина, фронт.

– Тільки на захід, до фронту, – раджу я. – Тільки так, Леоніде. Орієнтуйся на компас, лейтенанте. Передова десь там… Там десь, біс їй в пельку. І вічна пам’ять, і мотив, і справедливість, і остання молитва "О Господи, прости", і свята земля, і гробниця без хреста.

– М-да, ти чогось сердишся… Щезаймо, хлопці. Вимітайсь! Ми тут на заваді.

Один з куфайочників манірно-зухвало згріб рукавом із ніші порожні консервні банки. Мене несподівано кинуло у невластивий мені шал, якесь люте безпам’ятство, яке мене ніколи не подибувало.

– Ану, підніми, гнила вошо! – звелів я, відходячи до протилежної стіни. Якось машинально натиснув на гачок, черга дум-дум відколупала шмат штукатурки біля голови солдата. Він слухняно позбирав бляшанки, навіщось обнюхав кожну, поки вискочка Безус, посинівши од огиди та злості, і собі зарикав:

– Геть звідси, мать вашу!.. Наперлася свиня!

Я вийшов за ними. Не озираючись, вони топали в кінець Фріцової долинки. На порозі божниці скупчилися полонені й дивилися кудись безтямними і незворушними очима.

"Мабуть, перелякав немовля, – подумав я сердешно про себе. – Звіріємо на війні". Цього не передбачали прогнози моєї поведінки в присутності своїх та чужинців водночас.

* * *

Я потроху починаю розуміти, чому наше командування влаштувало збірний пункт у Сату-Маре. Туди і назад через Деж котитимуть ешелони з військовополоненими фашистами, з сотнями тисяч гітлерівців, через усю Румунію, з розсувних дверей вагонів визиратимуть змарнілі обличчя полонених – на подив населення, вчорашніх союзників Гітлера, ненависників комуністичної ідеї.

Другий трансільванський німець – Макс Фішер. Я заборонив розмовляти німцям між собою, як полякам, чехам і мадярам. Кожен існує сам по собі, і кожному про мене як носія комуністичної ідеї дозволено тільки думати. Це мене оберігає і дозволяє спокійно спати. Усім полоненим зокрема, й сербові та українцеві, я велів перемовлятися лише німецькою, але мені жодного разу не довелося почути що-небудь схоже на змову. Цілими днями пиляємо березу, носимо дрова до камінів, глухоніма вдячно киває нам головою і намагається чистити картоплю, але ми віддаємо перевагу картоплі в мундирах, лише присоленої і без товщу. У присінку припасли бочку води, не виходимо далі, ніж до пасіки в яблуневому садку. Шмайсера я не знімаю з грудей ні вдень, ні вночі, хоч можна покластися на полонених – вони, з усього видно, не збираються втікати. Мабуть, теж засвоїли назубок, що тільки трьом дозволено вижити. Одного чи двох у полон ніхто з воюючих сторін не бере, а вбивають без мороки на місці чи наздоганяють кулею.

Ночуємо у галереї на другому поверсі. Туг, незважаючи на ряд вікон, навіть тепліше, ніж унизу, де не згасають каміни.

Розвідшкола навчила нас багатьох способів володіти становищем і користати із здобутої інформації. Щодо мене, то мої товариші завжди мені заздрили за кмітливість, навіть, не боюся цього слова, за мистецтво пристосовувати становище до себе, а не пристосовуватися до нього. А коли йдеться про того нюню Безуса, то на рингу він завжди був битий моїми кулаками, як гаман, і мені здається, що він досі внутрішньо боїться, що заїду йому під соплячне склепіння. Воно не тільки хирляве, а й донощик та несосвітенний, нерозкаяний боягуз.

Надворі січ дощу зі снігом, смалить вітер з витоків Сомешу, падають вихори зі скелястих вищербів плато, калюжі і навіть береги річки беруться зализами криги. У річці піднімається вода, і над плесом пічнявіють мутні зубасті синусоїди здиблених хвиль. Стемніла долина наповнюється шумами стривожених березових заростей, тріщить гілля, скриплять флюгери на банях веж. У галереї – напівсутінки, але я не велю світити ліхтарі. Ми нікого не чекаємо, нам нікого не треба, нам досить усвідомлення, що ми самі. Фріц заварив вишневе віття. Ми його черпаємо кухлем з алюмінієвого бідона, галерея насичена обсвіженими запахами незбагненних квітувань.

Нам тут добре серед світової війни. Аж моторошно думати, що тут затишно і добре. Навіть у танковій броні ми почувалися б менш безпечно. А довкола – світовий кавардак. Мене непокоїть лиш одна обставина: щоб не вернувся сюди Безус із командою головорізів, набраних із сибірських рецидивістів. Здавна їх кидають на всі прориви впоміж з репресованими полководцями і співробітниками довоєнного генштабу.

Кожний розвідник володіє своїм особливим способом дослідження дороги, яка повинна привести його до поставленої мети. Тут кожний розвідник по-своєму геній, особлива, націлена особистість, навіть цілеспрямований негідник, який не гребує засобами, що забезпечують йому успіх. Я сказав би – кінь у шорах. Великий трудяга і сподвижник, видатна особистість, неперевершений егоїст і самовідданий терпеливець. Безуса це не стосується, тому він гине від заздрощів. Бо лише розвідник здатен народитися розвідником. Коли істинний розвідник відсторонений від справ, його не відлучити від професії і розвідницького діла. Цей феномен здатен працювати заради професії, заради самого себе. Тоді він стає небезпечним для існуючого режиму і системи, його переслідують, він ховається від переслідувачів і не дає їм вбити себе, бо він – найпотаємніший винахідник спритності і підпілля, майстер карколомного ризику, гри і виграшу. Держави втрачають на розвідці більше, ніж на невдалій політиці. Втрачаючи розвідку, держава втрачає сама себе. Це завжди розуміли тирани. Але тирани зчаста вдавалися не до наукової розвідки, а до підступних донощиків, тоді вони йшли на плаху, наготовлену для супротивників і бунтівників.

Докази справжнього розвідника – це глибочінь передбачення. Не дрібні депеші попередження тупоумних вуличних чи салонних агентів, а наукові, об’єктивні дослідження з різних галузей життя, яких не має в себе супротивник, котрий залишається незрячим порівняно з зацікавленою стороною. Я переконаний, що держава без добре організованої розвідувальної системи – не держава. Ось Гітлер. Підсунув через англійську розвідку фальшивий донос, що завербував усе, до полкового командира, військове командування СРСР, – і Сталін перед війною звелів усіх розстріляти або запроторити в табори. Але й він повірив у наш Букрин, а ми перекинули війська під Лютіж, форсували Десну і Дніпро – і здобули Київ. Німецькі воєначальники не сподівалися оточення під Яссами і Кишиневом, а тепер блукають між фронтами, як вівці, а полковники побожеволіли і їх треба стріляти, мов скажених собак.

Перед Яссько-Кишинівською операцією нашу розвідроту закинули в тил до німців за півтора місяця до початку оточення. Я не взяв у свою команду Леоніда Безуса, і він мені цього ніколи не вибачить. А проте щодо розвідки. Ми забезпечили наші фронтові штаби найновішою інформацією про розташування фашистських дивізій та оборонні укріплення.

Мене послали в розвідшколу в тридцять дев’ятому році, коли все командування Сталін або винищив, або заслав у "глибину сибірських руд". Розвідшколою керував і читав лекції, як ми називали, Іспанець (капітан Горлачов), який в тридцять шостому воював за іспанських республіканців. Він же й сказав мені: "Ти народився розвідником. В тебе не тільки європейське обличчя, а й інтелект та хист… пролази".

– З чого це видно? – запитав я.

– Бо забобонний. Ось, наприклад, не хочеш, щоб тебе звали псевдонімом. А Верес – гарний псевдонім.

– Тоді я не буду я. Ленін, Сталін, Молотов, Ворошилов…

– Мовчи, – звелів Горлачов і через мить додав: – Я теж не ношу клички. Боюся, що під псевдонімом поламається моя біографія, батьківська історія та почну думати якоюсь іншою мовою, коли не шифром.

– Вмирає мова – вмирає історія, – обережно вставив я.

– Хоч ти й закінчив учительську дворічку, тебе недарма не впустили до школи. Ти навчив би діток… Історія не вмирає, коли вмирає мова, бо мови не вмирають. Я мав на оці інше: змінюється мова – змінюється історія. Змінюючи прізвище – змінюєш характер і долю. Зміниш мову, прізвище, віру – станеш кимось іншим і, плач не плач, жалій не жалій, ти з порога – гав… Втямив? Краще я залишуся тим, що мати дала, ніж стати байстрюком якої-небудь спонуки.

Ось чому я наказав полоненим розмовляти тільки німецькою мовою. Поляки стали не-поляками, угри – не-уграми, чехи – не-чехами. Змова не вийде, можна спати без шмайсера на грудях. Поляки, угри, чехи – вже навіть не дивляться один на одного.

Та хіба це не довела історія! Княжий Київ розвалився тому, що Русь (як і Land, під цим словом мислиться "країна": Галицька Русь, Волинська, Київська, Закарпатська…), що Русь користувалася аж трьома мовами: староруською, церковнослов’янською і нашою теперішньою, народною, мовами. Мовна невизначеність означає – хто пан, а хто пропав. Це в підсумку – не примха, не випадок, не збіг обставин. Це історична доля або життя чи смерть. Недарма і німці, і росіяни, і англійці, й іспанці починали освоювати землі, насаджуючи мову панів. Поневолення втамоване навіть у молитві, прочитаній чужими словами. А за молитвою недалеко до геополітичної реальності. З іншого боку, якби не латинь, усі стали б лікарями. Російська еліта спілкувалася то німецькою, то французькою… Мова – це душа, кодекс, світогляд і релігія того або іншого стану.

Однак мене завело в якісь нетрища. А мені кортить глянути, що там у шафах, вишикуваних уздовж східної глухої стіни галереї. Полонені поснули, Фріц – біля дружини і донечки, глухоніма непорушно сидить у м’якому кріслі перед каміном, двері на засові, довкола мертва тиша, каньйон поринув у дрімоту ночі і шемрання дощу.

Наш загін можна було прийняти за команду відступаючих неборак – такі блукали, заклавши за спину руки, по всіх шляхах Трансільванії. Те, що я один ішов зі зброєю, просто не вписувалося в сприйняття, тим паче поверх куртки я накинув плямисту плащ-палатку, на ногах німецькі шнуровані бімтайгери, через груди – німецький машінпістоль, а за плечима – німецький обшитий телячим хутром наплічник з дев’ятиміліметровими розривними набоями.

Поснідавши, полонені знову повдягалися спати. Я думав про те, що нам таки поталанило з цим прихистком. На галерею ніхто не здогадається піднятись, ми в безпеці. Тим паче що я таки вирізав із старої газети три літери і приклеїв картоплею на середині вежі сакральне слово "тиф". На терасі влаштували парашу, у дворі порався хіба що Фріц. Він постачав нас водою і бульбою в мундирах, приходив порадитись і взяти револьвер, коли йшов на хутір до родаків… І, мабуть, тільки він здогадувався, що я маю намір просидіти в божниці тиждень, може, й місяць, доки в небі над каньйоном більше не з’являтимуться літаки з планерами, а на траку не гудітимуть танкові колони. Головне для нас – не попастися на очі німакам, бо важко сказати, що може впасти до голови моїм полоненим. Втікати ніхто з них не збирається, але, коли відчують за собою силу, чекай найгіршого. Отак вони існують кожен для себе, кожен – чужа, невідома таємниця з своїми межами і власною конституцією. А підкори їх одній команді – не обберешся біди. Коли вранці проскакала мимо сотня кубанців, вони зачаїлися, як щурики, біля заскниділих шибок. Кубанці їх не пощадили б.

А невдовзі з’явилися, теж верхи на конях, гамірні власовці. Навіть не зупинилися біля колодязя, полонені принишкли не дихаючи. Німці можуть їх повбивати як дезертирів, наші – з ненависті. Та, гадаю, обійдеться.

В шафах я знайшов чималу бібліотечку, на антресолях – сувої живописних полотен та ікон. Роздав полоненим по кілька томів видань класиків німецькою мовою. Та є там, крім німців, і румуни, і знамениті мадяри, навіть Міцкевич, навіть Гюго. А внизу під мотлохом – розсипи набоїв, австрійські манліхери і тульські гвинтівки з Першої світової війни. Механізми дбайливо змащено, хтось їх для чогось зберіг. Озброївши полонених, я міг би в цих стінах тримати оборону продовж кількох тижнів. Але не допусти, Господи. Не треба нам ніякої оборони, ані успіхів, ані переможних вилазок.

Полонені сплять, поклавши голови на стосики книжок. Вві сні вони зовсім свійські й безборонні. Беззахисні. Якби не шинелі, сказав би, що відпочивають косарі. Ловлю на собі погляд галичанина з дивізії СС.

– Уже не спиться, – каже він винувато. – Коли рушимо далі?

– Почекаємо, поки пройдуть війська.

– Однаково здаси нас червоним. Мене розстріляють.

– А ти не кажи, що воював у дивізії.

– У тебе ж у супровідній записано. Я вже себе видав з головою.

– Я не винен…

– А хто винен, смердо! Заговорив з начальником по-нашому, і я став відповідати українською. А рідною я не вмію брехати. От і влип, енкаведо погана. Поліцаю смердючий.

– Я розвідник, дурню. Не енкаведе і не поліцай. Я, дурню, армійська інтелігенція, інтелектуальний потенціал серед вояцтва.

– Та з усього видно, який ти потенціал!

Він явно знущався з мене, і я починав його люто ненавидіти.

– Жандарм недоношений. Розстріляв причинного, замалим свого, червоного, не вбив…

– Так треба було, не загинай, колего.

– Чорт тобі брат і колега.

– Ой дивись!..

– Мені однаково, коли вб’ють.

– До дзябла! – загарчав поляк.

– Вже од’їлись! – гукнув я. – Не дам їсти паршивцеві.

– Ну ось, – пробурмотів есесовець. Я заходив із кута в кут.

– Та замовчи, дурню! – крикнув поляк.

– А я що… – глухо відказав есесівець. – Дратує ж. Топ-топ… Не спить… Боїться, що приріжемо.

– Пся маць! – знову закричав поляк.

Я запалив цигарку і вийшов на терасу. На річці дибилися темнувато-жовті вали спливу. Сомеш гудів, як натягнута між стовпами линва. Вітер сипав в обличчя сніговицею. Шуміли і тріщали берези на гранітних щовбах. Фріц стояв у дверях гаража і припалював цигарку від цигарки. Погода тяжка, сьогодні він навряд чи піде за продуктами.

Тераса перекинена через склепінчасті входи до туалетів і впирається в глуху стіну скелі, помераженої виноградною лозою. Як і весь другий поверх, все тримається на могутніх залізничних рейках, викладено паленою цеглою і залито бетоном. Довкіл тераса обнесена невисоким цегляним бордюром, сюди курить задушливий сірководень впоміж із запахом йоду. Тут довго не затримаєшся, і я сходжу до Фріца.

– Чого нудьгуєш? – питаю.

Моє обличчя, мабуть, зментрежене нервовим нападом. Німець окидає мене пильним поглядом, каже, що чогось нездужає дружина й запалює нову цигарку.

– Я пропікав вістря ножа у полум’ї, та боюся, що занеслась інфекція, коли відрізав пуповину. Ця ідіотська війна.

Я хочу вчинити щось добре і з невиразною надією втішаю Фріца:

– Нам гірше… Ти принаймні дома.

Фріц не реагує на мої слова, наче не чує, наче не з ним балачка. Що ж! Я не Ісус на хресті, щоб вселяти стратенцям надію.

– Була в мене аптечка в гаражі, – скаржно мовить німець. – Куди її запроторили?.. Можна пошукати?

– Атож.

Фріц здивовано-вдячно зиркає на мене і піднімається на галерею.

– У бойовій кишеньці? – перепитує зі сходів.

– Десь між бинтами, – кидаю навздогін.

– Данке, пане лейтенанте. Дякую. Deine Nase gefallt mir. Ти мені подобаєшся, лейтенанте.

Думаю: твоя правда, Фріце. Keine Nüsse, säße Kerne. Невеликий червінчик, та дорогий.

Навіть найскромніший жест прихильності народжує довіру. Але чому довіра обов’язково виникає на хресті? Я хотів її викликати в українця, проте одержав дулю з маком і відчуваю до миршавого есесівця більшу неприязнь, ніж до біснуватого фюрера. Нічого. Wir Oberwassen haben. Перевага за нами.

– Є! – гула Фріц із тераси й біжить до головного входу. – У мене все є, хай не придасться.

Падає на річку перевернутий ріг смерча, знявши до неба стовпи води, відкочується вгору проти течії.

Усе заполоняє плита з дощу і снігу. Я заходжу до галереї і вмощуюся біля скляних дверей. Дзеленчать шибки. Від нервового збудження усе тіло свербить, аж пече. Дивно, що Фріц не спорудив лазні. Попаритись би та помитися. Ота сірководнева вода в туалетах витікає з надр бескида й досить тепла. Та ще зроговіє шкіра чи візьметься прищами.

Біля мене, крекчучи, вкладається есес Назар Мездрик. Без будь-якого вступу якось зачудовно-п’янко починає довге, нудне верзіння.

– Я зі Львова, з богосотвореної священичої родини отців Василіян. Коли прийшли червоні, довелося покинути духовну семінарію, при німцях подався в загін "Nachtingal". Батько освятив наші карабіни, але, коли проголосили Україну, Гітлер звелів розігнати наші загони, аж у сорок третьому дозволили набирати дивізію "Галичина".

Немає більшого приниження, ніж просити в недруга. Нас озброїли пукавками з Першої світової війни. В дивізію записався цвіт краю – переважно гімназисти і студенти. Про Крути пам’ятаємо, а хто згадає про Броди. Але не буду з п’ятого на десяте.

Як розвідник, ти повинен знати, що Гітлер наказав створити пробільшовицькі легіони навіть із англійських полонених. Ми ж, українці, брали до рук зброю заради військового вишколу, хоч командували нами переважно німецькі офіцери.

– Як у латинських та естонських з’єднаннях, – додав я.

– І в білоруських, козацьких, арабських й узбецьких дивізіях.

Назарій не на жарт розохотився оповідати.

Чужорасових військових формацій було до тридцяти. Гітлер перетворював німецьку агресію в хрестовий похід проти нашестя комуністично-масонського диктату.

Справами Галичини правив Еріх Кох. Оунівська контррозвідка не раз готувала замах на райхкомісара.

– Як і проти генерал-губернатора Франка.

– Радий довідатися, що ти і про це чув. Виявляється, вас готували як слід.

– Радянська розвідка найбільш освічена, колего.

– Нам довелося вивчати цю науку самотужки, в силу обставин. Але бачу, що й ти віриш, нібито в советах все найкраще. І танки, і літаки, і ракети… Бахвальство їх і погубить. Тобто зухвала самовіра.

– А ти мені перед цим видався повним ідіотом.

– Нерви… Та й це тупе сидіння. Чого ми вичікуємо?

– Бо невідомо, хто з ким воює, хто йде вперед, а хто відступає. Фронт розмитий, у російських котлах лишилися величезні німецькі сили.

– Бачив, їх мов саранчі. І не менше розчинилося в неходжених лісах, улоговинах ведмежих і віддалених від шляхів чорториях, на запущених фермах, по старих замках, пригрілися на плечах у вдовиць та молодиць… Трансільванський щит і Мармарош – це сполучені штати воюючої незадоволеної собою Азії і Європи.

З Великодня сорок третього, – вів далі Назарій, – дивізією "Галичина" керує Військова Управа на чолі з почесним головою генералом Віктором Курмановичем. Теж закликали до світлого майбутнього, сипалися прокламації і маніфести, відпрацьовувалися уявлення "для історії" між 1917-м та 1943 роками. Проти створення Галицької стрілецької дивізії виступили бандерівці. Німецькі намісники всіляко гальмували формування боєздатних легіонів. Більшовики відкрито проводили антипропаганду. Колишні австрійські полковники-українці орієнтували вишкіл війська на штикову атаку і не визнавали короткострільної автоматичної зброї. В цілому в цій справі не було ні стратегії, ні тактики, зате були нові пісні, синьо-жовті стяги і благословення церковників. Дивізії "Галичина" можна назвати найбільшою зрадою в Україні початку нашого століття. Хлопці боронили Київ, Вінницю, Проскурів, Кам’янець, Тернопіль і Станіслав.

– Ти віруючий? – запитав я.

– Я не вірю попам, хоч син священика, і ненавиджу всіляку "ідейну" наволоч.

– Що з вами трапилося під Бродами?

– Найбільша драма полягала в тому, що галицькі дивізії не підтримують війська Української повстанської армії. Розбіжності в орієнтації командування все більше поглиблювалися. Дійшло до того, що бандерівські війська не пропускали нас через свої ряди на відступ. Ми вже мали свої танки, літаки, гармати, навіть ереси, які здобували на полі бою. Дороги, мости, висоти й перевали утримували війська УПА, які ставилися до нас як до зрадників, запроданців Гітлера. Моя німецька уніформа була моїм прокляттям, хоч червоноармійська ноша вояка УПА не вважалася прокляттям, а тільки легкоздобутим маскмундиром. Можна назвати багато причин, чому формування "Галичина" опинилися між молотом і наковальнею. Нас презирливо знищують як небажаних сиріт Європи, як одиноких вовків. Хоча ми не підлеглі рейху з-під самого Києва.

– Я воював на Букринському плацдармі.

– А я вистерігав тебе чистим зором на танкетці. Я патрулював правий берег з Кагарлика до Трипілля.

– Ми тоді так і не здобули цього тракту.

– А ми могли організувати контрнаступ і мали б успіх принаймні до Переяслава і Золотоноші. Це дуже затримало б розвиток бойових операцій фронту. Тим паче що більшовики готували на Ватутіна замах і він про це достеменно знав. Ти не замислювався, чому Сталін з Тимошенком весь час змінювали командуючих українськими фронтами?.. Крім того, вогневі потенціали більшовиків під Лютежем були більш ніж сумнівні, їхні гранати розривалися в повітрі при зіткненні з вогневим валом із наших гранат та мінометів. Ми вірили тільки в свою зброю. Вірили, як у прикмети другого пришестя, як у власну смерть.

– Твоя правда, я це бачив на власні очі…

– Нині ми можемо уповати лише на один із трьох орієнтирів: ворогів не позбулися, терпіння результатів не принесло, залишається любов… Любов до України, яка нам повинна забезпечити місце в історії. Тим часом нас винищують… за відсутністю провини.

– Все пізнається в дорозі.

– Історія теж пізнається… Але мені треба вийти до кабін. Поведеш під дулом автомата чи відпустиш без конвою?

Незважаючи на непроглядну пургу, де втеча – самовбивство, я сказав, що мені теж треба в туалети.

Назарій навіть не зиркнув у мій бік, немов чекав саме такої відповіді.

Ми зійшли тунелем до кабін. Дзвінко дзюрчала насичена ядучими мінералами вода, омиваючи чавунні унітази в перегородках, душив сморід сірководню. Печеру в підошві гори, де якийсь винахідник влаштував туалети, вимощено червоною цеглою. Вона пластинами щербилась й осипалась на цементну долівку. Тут давно не прибирали, може, ще з часів праведного Ноя. Принаймні монастирська смиренність у мряці випарів сусідила із парадоксальною фатальністю пекла. Якийсь вигадник умудрився написати шміром над входом ім’я Родислав. Завойовником він не міг бути. Турист чи безнадійний заброда. Були тут і двері, але вони давно вгрузли в землю на добру третину й від знегод перекособочилися цифрою "8" чи математичним знаком інтеграла… Одне слово, тут витала та сама історична дивина, що й біля щоглистих веж під безстріхими дашками з погорілих дощок.

Коли ми вибралися нагору, за рогом божниці почулися кроки. Лунали довго, набагато довше, ніж треба, щоб обійти нужник. Та ось показався Фріц. Він ніс через шию забитого баранця. Опустив біля входу, вернувся, через кілька хвилин з’явився ще з одним баранчиком. Влаштує хрестини. Бенкет в часі чуми…

Отак, поетапно, він добирається з самого хутора. Я жестом велю Назарієві підніматися на галерею, мовляв, це його справа, ми його не бачили. Треба бути неможливим одчайдухом, щоб вибиратися в дорогу в отаку хурдечу. Кращого забійника оленів на ненецьких річкових переходах табірні наглядачі не знайдуть. З другим полоненим німцем, Ернстом Кайзером, не сміє перекинутися словом, хоч і завоював у мене деяке право на поблажку, а я не заперечую, що поводиться запанібрата.

– Ти якось причетний до боксу? – запитав Назарій, коли ми знову вляглися на підстилку з протухлої соломи, звідки видно було всю обвішану дерев’яними розп’яттями галерею.

– З чого ти взяв?

– По-перше, таких високих хлопців у розвідку беруть за певні особисті якості. По-друге, специфічні шрами у надбрів’ях і характерний стиск вуст та погляд.

– Бував у чемпіонах, звали духовиком…

– За кордон не відпускали?

– Республіканська, потім союзна кваліфікація. Тридцять нокаутів.

– Кулаком бика звалиш?

– Коня – можу.

– Тому тебе в конвоїри записали. Можеш тримати дисципліну. Я в душі регочу, коли ти стріляєш понад наші голови.

– Я загалом ліберал і демократ. Мені доручають мій же трофей. Це не вперше. Дисципліну тримаю, бо інакше не можна. Одного разу за поблагу мало не поплатився життям.

– Цього разу, мабуть, востаннє.

– Чому?

– Війна далі травня не затягнеться.

– Чому? Німці не здадуть Берліна.

– Ще й як здадуть! З американців вояки нікудишні.

Це витязі екранів. Вони розбомблять військові промисли й міста, Гітлер накладе на себе руки, недобитки й есесівці піднімуть білі прапори, а Німеччина стане найбільш миротворчим осередком Європи.

– Ти думаєш, що Адольф здатний на самовбивство?

– Допоможуть.

– Адже Павлюс не пустив собі кулю в скроню?

– Павлюс, як і Наполеон, полководець. За покликанням. Але Наполеон покинув армію, а Павлюс умів воювати, проте зумів з гідністю скласти зброю, щоби врятувати від загибелі Сталінградську офензиву. А Гітлер?.. Видатний авантюрник.

– Коротко кажучи, єврейтор.

– Так, так, не смійся, єфрейтор. Як Ленін і Сталін – семінаристи-недоуки. Це не особистості, а фетиш двох звивин. Ходячі ідоли від непослабного А до безкінцевого Я.

– Але ж Ленін?

– Семінарист!.. Ідеологія штучна – це релігія, змодельована з легковірів. Нокаут у другому раунді. Ями і капкани. Мурашник мислить тільки як функціональна сукупність, тобто нам здається, що мурашник мислить. Він самодостатній для існування: як штучний організм – відповідно до пропозицій природи.

– Ти – закінчений цинік-ортодокс. Навчивши каліграфії, характери школярів не підрівняєш під лінійку.

– Коли ти певен, що я цинік… – він говорив так, як я міг би побалакати сам з собою. Роздратовано перевів я розмову на інше.

– Як вас розбили?

– Нашу дивізію? Про це важко згадувати. – Назарій вперше по-людськи непідробно зітхнув.

Таке "осягнення" в мене тюрми, комплексних казематів з лункими коридорами, століттями не білені стелі, відполіровані до чорноти залізні загорожі… Ну й таке інше, що в сукупності називається тюрмою. Де, як меблі з душами і стогоном, перебувають в’язні і наглядачі, де лунають кроки… Щось схоже може статися зі мною тепер. Поруч зі мною влігся чужий сон, стиснулося равликом чуже життя. По суті, це чужий син. Про свою жінку я не хотів так говорити чи допускати в гадці. Я вважав-оцінював, сприймав мою Валю в ліжку як не-мій-сон. Воно собі хропіло поряд; коли його напівбудили фізіологічні потреби, воно йшло до вбиральні або ми займалися любов’ю, і не-мій-сон вкладався в пір’яні бебехи й кудись поринав, зовсім мене не покидаючи. Про Назарія я повинен сказати – біля мене "чужий сон". Я то сприймаю його, то не сприймаю, то ловлю тільки слід, то схоплюю хвоста, то він являється перед мною задекорованою сценою, і я то сходжу з дива, що це справжнісінька реальність або реальна справжність.

Я повертаюся спиною до есесівця, бо не хочу до нього звикати ні як до невідомого сну, ні як до невеселої яви. Він мені абсолютно непотрібний, це тимчасова жива декорація зруйнованої історії, де мені випадково судилося знайти тимчасовий прихисток, і про це свідчать ріка, заметіль і холод.

Ні, я не звикну й не прив’яжуся ні до замку-божниці, ні до Назарія і полонених, яких під розписку здам до чортової матері на подорож до Сибіру, а сам вернуся на фронт, у свою дивізію, до майора Останка, дурнуватого хохла, який любить тільки випити, поїсти і розповідати, що доводилося покомандувати і батальйоном, і полком, і бригадою ще у званні старшини. Він як ото почне живописати Новоросійськ, та малу землю, та зустрічі з видатним, та "єдиноличні" подвиги – не одірвешся. Хапає за рукав – і мусиш послухати, повтирати бризків з його паскудного рота і нанюхати смороду махорки й гашеного вапна… Чортзна-що за запах!!!

Мовби відчуваючи, що я думаю про нього, есесівець теж повертається до мене плечима. Я відсуваюся до самої стіни і вдихаю її холодну свіжість. Без будь-якого зв’язку з попередніми думками кілька разів повторюю собі, що моя затримка вимушена, в таку погоду нікуди не доберешся. Ще мелькає думка: як там моя Валя? Звісно, десь на посиденьках. Що їй робити? Ми бездітні, вона мишеня, як усі жінки… Більш ні про що не хочеться думати. Слухаю, як завиває вітер у піддашші і сипле по вікнах крижаною крупою. Полонені один за одним чимчикують "до вітру", але я вдаю, що сплю: не вистачало виводити під автоматом, нікуди не дінуться. Півгодини отакої кирині – і готове запалення легенів. Втеча – це самовбивство. Вони це повинні розуміти. Навіть уявити собі, що ти в дорозі, – те, що писати до забутої бабусі листа.

* * *

– Ти так і не розповів мені, як вас розгромили під Бродами. Я не побачив картини. Призивався взводом, ротою, танковим чи пішим батальйоном, заглиблювався в порожній німецький тил до готових віддатися молодиць, наймерзенніше в цьому ділі, коли заголює литку підстаркувата вусата валашка або жовтороте, з несформованими грудьми дівчатко-підліток… А як розгромили двохсоттисячну армію, не уявляю, не вмію цього назвати. Які лещата потрібні, щоб затиснути до смерті отаку озброєну до зубів орду!

– Ти мені з цими Бродами як надокучлива музична фраза у вусі, яка дзвенить з самого ранку. Може, пополудні? Прошу тебе: давай відкладемо. Ще буде нагода. Нема в мене зараз настрою, хоч убий.

– За те, що втікаєш з-під Бродів, тебе не скарають, але чого ти вирішив згубитися в Семигородщині?

– Бо тут Інтернаціонал, простіше загубитися. Потім… Тут комунгосп комуняки не вчинять. Не зуміють. Далі. Звідси легше вибратися в глиб Європи, а відтак – до Америки. Як бачиш, у всіх відношеннях виграшно. Відійде Трансільванія до Угорщини, Румунії чи Італії – однаково цей край залишиться міжнародною оселею, таким собі незалежним європейським Вавилоном.

– Усі ці полонені з цих підвішених платформ? – обмірковано байдуже цікавлюся я. А питаю, щоб це краще собі усвідомити, утрамбувати в свідомості як певний закон.

– Усі, – якось зосереджено, мовби прислухаючись до свого голосу, відказує Назарій.

– М-да, – казав Бегус. – Уявляю, як їм "легко" розлучатися із міражем батьківщини, розлучатися із рідною стороною.

– Тому вони й не подалися за німцями! Хоч усі й добровольці. Ти правильно вчинив, розділивши землячків та наказавши їм розмовляти мовою завойовника. Вони бояться дивитися в очі, щоб не видати дбайливо сховану формулу порятунку, а чужою мовою не складуть угоди. Ти все добре продумав. Ніхто з них не хотів би покидати ешелони оцього запілля, але кожен має свою лінію оборони, якій загрожуєш ти один. Ти важиш життям між нами. Поводься ще різкіше, як робив би німець на твоєму місці, інакше вони спробують домовитися і вчинять над тобою розправу.

– Їм потрібен лідер. Вони його не мають.

– Але мають спільного ворога. Подумай про себе. Мені так само не довіряй. Ти – моя жорстока недоля, яка ще вся попереду. Краще вбий мене, ніж провадити на муки.

Війна зробила нас непримиренними супротивниками, і ніщо нас не об’єднає, не примирить. Ми ровесники, однак народилися від різних систем, до того ж за віком одна з них – мати, друга – донька. Отже, ми не ровесники за відліком того, що нас породило. Це – непоправна ситуація… Отакі наші справи, пане-товарншу.

– За що я вас усіх повинен убивати? – промимрили мої вуста.

Назарій мене почув. Він стиха, мовби жаліючи не себе, а мене, промовив:

– Адже ти нас конвоюєш на смерть.

Фріц запросив нас униз на хрестини. Коли ми вийшли на терасу, Назарій узяв мене під лікоть, гукнув крізь бурю:

– Ти мусиш вийти з ролі конвоїра і усвідомити, що ти самостійна політична одиниця, як годиться розвідникові.

VI

Сердега Фріц розкуркулив туристські будиночки і склав з дверей між колонами довгого королівського стола, з дощок настелив лави, з’явилися і череп’яні тарілки, виделки, келихи, навіть сільнички. П’янив запах кріп’яної юшки з квасолею і засмаченої часником печені, ще парували кукурудзяні коржі, молочним полиском відливали сулії з кукурудзяною бражкою, розставили пляшки з самогоном. Господиня не виходила, ще почувалася нездоровою. Зате із хутора прибули старший брат Ернест, троє їхніх знайомих, усі німці. Без зброї, але цього добра було до біса і в гаражах, і навіть у туристських халупах. Ернест Дорфман володів маєтком на хуторах. Фріц усе вмів, а господарював виключно в маєтку колишнього монастиря в каньйоні. В пору сезонних робіт допомагав братові на тракторці, який тепер іржавів у гаражі. З військового на незнайомцях були тільки шнуровані черевики, але хлопці муштровані, міцно збиті, як дуби. Вони вже причастилися й голосно, не звертаючи на нас уваги, перемовлялися і реготали, беручи на кпини Фріца за його невчасне батьківство. Слово по слову з’ясувалося, що Фріц часто навідувався в каньйон. Його шеф у 41-му відбирав червоноармійців до узбецького корпусу в Дежі, полковник згорів у танку за висоткою, де я полонив своїх дванадцятьох "апостолів".

Між цими людьми я не мав спільника, а все це було схоже на пастку: німкеня спеціально народила доньку, спеціально влаштували хрестини, покликали ще чотирьох ох німчаків, Фріц навхрест, по шмайсеру, перев’язав мої груди квітчастим рушником і всадовив край столу як підсудного. Ніхто з присутніх не зупинив на мені ока, і всі тримали руки під столом, готові з-під кафтанів дістати шмайсершстолі. Такого становища не придумав жоден екран. Я не знав, як триматися, куди дітися з обличчям і напівстерплими руками, мене охопило якесь внутрішнє ридання.

– Сьогодні особливий день… – підняв келиха Фріц Дорфман і решту фрази проковтнув, губи в нього затремтіли.

– За Христину, – і собі встав його брат. Ми один за одним звелися й повторили:

– За Христину!

– За щасливих батька й матір! – додав Ернест. Голосно зітхнули. Фріц жестом запросив нас до ванькирика. Він був заквітчаний, як бабусина капличка. Від пістряви паперових квітів у мене замерехтіло в очах. Ми з Назарієм лишилися біля входу, і я попросив есесівця полегшити вузол рушника на плечах, тоді зняв з себе шмайсера, створчика притулив біля свого автомата, який так і сиротів біля одвірка в залі божниці. Назарій забубонів відповідно до оказії. Мелькнула думка: "Не дитину – хрестимо зброю".

Коли вернулися до столу й озирнулися на автомати під стіною, обличчями пробігла тінь забобонного подиву. Сцена була вражаюча. Усі швидко вхопилися за келихи і вицідили до дна.

Їли весело і діловито, проте мовчки, наче німі дикуни. Раптом мені стало смішно від того, що всіх їх, у тому числі новонароджену Христину з матір’ю, можу вважати своїми полоненими, всіх – полоненими! Як у ситуації "не-мій-сон", коли соромно сказати "Я тебе люблю". Халепа, яку на здоровий глузд не поясниш. В тилах обох імперій не повірить ні ідіот, ні мудрець. Тим паче гестапівець чи не менш тупий особист. Тут немає ні космосу, ні хаосу, ні астрономії добра. Є тільки небезпека, лише зло.

Гарматно – побачив, що ворухнулась мармурово нерухома Фріцова мама. Тільки я так подумав, шмайсер ковзнув по автомату і дві смертоносні забавки грімко клацнули об підлогу. Якась магічна сила пронизала моє тіло, всі злякано дивилися на повержену під стіною зброю, і з уквітчаного до пологів ванькирика озвалась породілля, а Фріц, мов чекаючи цього, поквапливо зашкандибав до неї, понуро бурмочучи:

– Землетрус чи грім?

– Тут завжди чорти товчуться, – криво осміхнувся Ернест Дорфман. – А може, добрий знак?.. Якась містика.

Біля мого серця (не знаю, що відчули інші) від його припущення потепліло, аж стало благісно…

"Як сон у Бога, – подумав я словами пророка. – Неначе в Бога я більше не привид. Я сам себе знайшов".

Але того ніхто, крім неба, не міг знати. Для полонених, для клану Дорфманів, для поляків, чехів, сербів і… верств, дебрищ та каньйонів я ще за щось не розписався вголос, щоб довідалися і знали, що я не дивак і не привид, не наївний державний візантієць чи анархіст-дисидент, не стратник і не самопровидець.

Головне – ніхто не міг здогадатися, яку мотивацію, кого я, зрештою, в собі потоптав і віднайшов, якого дістався початку чи реального кінця. Бо тільки згодом підрахував, що у цій війні реально використано тільки десять мільйонів мегатонн вибухівки. Це явно замало як на такий і величний і глобальний експеримент.

Ми з Фріцом відпровадили гостей з хутора аж до завалу на повороті річки. Я йшов зі шмайсером навхрест, але цього немовби не бачили гості. Ернест з Фріцом ступали поважно попереду, я тримався трохи збоку. Ми ніби грали якийсь недоречний у драмі акт, але грали, бо за це нам платили, як мандрівним лицедіям, з цього множили.

З-за косогору виразно виднівся наш скит. Його можна було обстрілювати з двох боків: зі сходу і заходу, викотивши гармати на прямий приціл. Зате як гарно уявилися руїни колишнього замку, потім фортеці-монастиря, а тепер ефективнішого й архісполучення будівель і прибудівель на гіпотенузі трансільванського скиту, що впадав у біснуватий стокогін Сомешу. Мабуть, він мальовничо виписувався на схід і на захід сонця, влітку вкритий могутнім куполом чистокровного білого винограду, а взимку мовби помережаний лініями дивовижної мозаїки в доісторичних барвах неба і землі.

Схимня, як притулок правди та історії, не підносилася над вузькою долиною каньйону, а причаїлася в підошві скиту з щоглою, немовби мечем справедливості, нікому не погрожуючи, а лиш фіксуючи своєю поставою самооборонну якість землі і власну самодостатність. В контурах не було й натяку на зазіхання, завойовницький посягальний акорд. Я цей силует на тлі фізіологічного перетину земної кори боявся аналізувати, бо це було б святотатством проти самого символу всесвіту, і не здивувався, що, повернувшись до схимні обличчями, мужі з хутора перехрестились з похиленими чолами і через завали, що сталися напередодні, впевнено рушили на зиґзаґи гірського узвозу, мовби їх зовсім не було, взагалі не було в природі і в житті відомих і незареєстрованих катастроф, а вони покликані йти.

Я збагнув, що тут ніколи не приживусь. Тут я – зайда. А зайди лише шкодять. Навіть будучи академіками.

Ще я думаю собі, що схимня в оцих апокаліпсичних утвореннях планети – ніби витвір проби на совість. Знову – незалежне від людини твориво, знову експеримент, але – на віки. Вікотривале випробування. В математиці – це дріб одиниці на нуль. Чи множники – одиниця – на нуль. Те саме – безконечність і нуль. А завтра прийдуть покоління, які не будуть читати щоденників, бо не повірять, що так було, і не віритимуть, що так є. О, ці відродження і оновлення! І конфіскації тимчасовим невжитком. Нові берізки, які встануть на завалах Мармироської гряди, не спом’януть ні обвалу, ні своїх предків, проте, з іншого боку, вічність – це пам’ять, а мурашник – тільки функціональне утворення бозособих створінь, здатних нести сповідинність і реалію існування в державному послуху.

* * *

Заносить мене кудись в абстрактні світосфери. Бо таки дивно. Мене полонені не вбили, хоч це було на півнігтя просто. Я не здурів і не перестріляв їх з підозріння, що вони змовились, особливо – німецький клан. Їм від мене нічого не треба, а в мене – супровідна, мені треба довести їх на збірний до Сату-Маре. Я уявляю, що з ними буде, але я цього не буду бачити. Мені за списком треба їх здати. Кому? А цих я не уявляю зовсім. Тільки розумію, що я їх здаю як ворогів. Розумію, що вони вороги, і мушу, відповідно, залишатися собою. Навіть у питаннях вічності.

Проблеми… Борюся з вічністю. Конвоїр. Усі пророцтва проти мене. Зі вступом наших військ на чужу територію філософія війни міняється, хоч закони для розвідки і далі непорушні. Майор Остапенко силкувався дещо поправити (якщо не вперед, то хоч убік), але слов’янин – істота консервативна, а українець – поготів. Його спроби викликали регіт, зрештою, він так сам почав з себе сміятися. Ми, нерівнозобов’язані невідомі солдати, які до цього долали мінні поля, посилали в тил розвідгрупи, брали арсенали, неприступні оборонні споруди і завжди для когось стратегічно важливі безіменні висотки. Нова філософія війни полягала в тому, що ми намагалися йти проривами, лишаючи за собою величезні резервації без "зачистки". В нашому тилу, в так званих котлах, на розклинених територіях борсалися цілі дивізії й угруповання нацистів, німці літаками, де були аеродроми чи відповідні злітні поля, вивозили офіцерський склад, рядового покидали на поталу долі: піднімай на жердці білу онучу або падай під кулями. В наших тилах бродили тисячі напівбожевільних вояків, часто зовсім без зброї, їх відловлювали, як зайців, зганяли на збірні пункти і ешелонами відправляли на зруйновані виробництва або на сибірські промисли. Вони масово гинули від недоїдання, хвороб і морозів, проте обліковували в задротованих таборах для військовополонених за принципом один-два-три – багато.

Кинджальними ударами наші фронти розсікли Європу на десять язиків без переднього краю. Гітлер стягував сили до околиці Берліна, Німеччина опинилася перед капітуляцією. Але це не означало, що перестала литися кров.

Все це ми обмірковували з Назарієм, як заправські стратеги, не соромлячись мудрованої термінології фронтових зведень Інформбюро, й не помічали власного жалюгідного становища між перехресними вогнями неосудних сил. Обоє ми були вихідцями з антимілітарної нації і лише на словах виказували сяку-таку войовничість, в кожному разі я більше покладався на треновані для рингу кулаки, ніж на автомат, а Назарій взагалі лишався романтиком визволення, тобто лише рекрутом недосяжної мети, вічної ідеї – і своєї, і своїх предків. В цьому я остаточно переконався під час його розповіді про загибель Галицької стрілецької дивізії під Бродами.

Втомлені війною німецькі офіцери-інструктори ставилися до нас геть зневажливо, як до всього ненімецького. Добровольці знемагали від жорстокого військового режиму. Дивізію стали членувати на поліційні полки для Європи, тим самим компрометуючи головні цілі українського війська, яке не мріяло воювати проти французів у Піренеях чи італійських повстанців на Апеннінах.

– Мій курінь патрулював львівський тракт зі Станіслава. Можеш собі уявити, що до гостинця з Клуж-Напоки до Сату-Маре через Деж йому так само далеко, як нашій скинії до замків Констанци чи палаців Венеції. Колись елітні німецькі війська були вщент пошарпані і деморалізовані, не допомогли їм тримати оборону проти більшовиків танкові підрозділи з Франції, Гітлер затикав Східний фронт новосформованими дивізіями з необстріляних юнаків і напівкалік із запасу. Тим не менше Броди, де в резерві базувалися галицькі стрільці, досить швидко перетворили на укріплену фортецю, напхану корпусною артилерією. Та з’єднання Першого Українського фронту під командуванням маршала Конєва блискавичним ударом оточили тут вісім німецьких дивізій, захопили в полон штаб тринадцятого армійського корпусу й п’ятнадцять тисяч бійців, більше тридцяти тисяч наклали головою. Ще через кілька днів Конєв відсік і знищив п’ять німецьких дивізій на оборонній лінії "Принц Євген". Одне слово, це був повний провал, війська Гітлера відсікли від карпатських переходів, порятунку не було в жоден бік. В околицях Бродів, під Мар’яновою горою, поклали голови і галицькі смільчики. Одиницям вдалося пробитися з оточення в Карпати. Нас приписали до мадярських, румунських, словенських полків, та ви нас доганяєте понині.

– Неймовірно, – сказав я не без подиву. – Схоже, в Україні Гітлерові ні крапельки не таланило під час відступу. Він відкочувався, незмінно контратакуючи, і зазнав ще жорстокіших втрат.

– Між іншим, це правда. Нацисти без боїв не відступали. Але ти повинен зважити на те, що на одного фашиста гинуло шість червоноармійців. Скільки тоді втратили більшовики!

Мене боляче вразила ця сумна статистика, і я в’їдливо процідив:

– Оце веду вас, дванадцятьох…

– Ти – це інше. По-перше, ти фюзілер…

– Що це означає?

– Ти – розвідка. Силовик.

– А по-друге? – допитувався я.

– По-друге, ми давно не вояки. – Назарій загадково всміхнувся. – Нам не кортить умирати за цапову душу.

– У Галичині Третій райх погубив найкращі сили.

– Тактичні.

– Але й перемога Конєва за природою чисто тактична, якщо врахувати втрати живою силою.

– Так. Він розрізав глибоко ешелоновану оборону німців трьома вістрями: Овруч – Ковель – Люблін, Київ – Рівне – Львів і Вінниця – Тернопіль – Золочів. Німці протиставили цим вістрям по повнокомплектному напівмоторизованому корпусу, однак, як бачиш, навіть їхні стокілометрові укріплені смуги ударів Конєва не витримали, а війська Першого Українського усім фронтом, з боями за п’ять діб заглибилися в німецьку оборону на двісті кілометрів. Я був офіцером з особливих доручень при штабі 13-го корпусу, тому все те знаю достеменно. Коли штаб оточили, мені вдалося втекти на мотоциклі. Якщо людське життя – лише прогулянка, то я мав виняткову нагоду.

Із документами штабіста я попогасав німецькими тилами і знаєш у чому пересвідчився? В тому, що коли западає в паніку один німак, дає крен весь організм нації. Зовні це висока дисципліна, без якої армія неможлива, мобільність, взаємопідтримка, злагодженість, відданість і таке інше, що вони називають словом "порядок", але вийми одне коліщатко – і годинник мертвий. Оце вони з-під Москви і Сталінграда стали відступати. Це все! Вони вже не втримаються на жодному рубежі і, пом’янеш мене, ганебним чином здадуть рейхстаг. Безтямно-сліпий російський паровоз годі зрушити з місця, а відтак годі зупинити, щодо німецького – легко завести, а ще легше позбавити руху.

– А як ти оцінюєш українця? – весело перервав я Назарія.

– Українця?.. Нам треба усвідомити, щось десь маємо велику силу. Наприклад, Січ – на Хортиці, залізну гвардію в лісах, багатство в Сибіру і в Канаді… Щось маємо позаочі, аби носити образ у надрах підсвідомості, тоді готові на рішучий героїзм, жертви і перемоги. І це ж не лише у військовому плані. Коли відмирає образ-символ, розвалюється нація. Катерина, суча дочка, суча німкеня, чудово розуміла, що варто зруйнувати Січ – і про Україну можна мати спокій. До речі, це прекрасно бачив Гітлер, кажучи, що українців і татар не слід допускати до зброї. Гіммлер не доповів йому про існування стрілецької дивізії "Галичина". О, як він скаженів, коли дізнався! Але стоп! Ти мене збив на болюче "українство", і я вже забув, про що хотів розповісти.

– Про те, як з документами офіцера з особливих доручень гасав у німецьких тилах.

– Оце й ти опинився в подібній ролі. Та ще й кумедний драмгурток водиш під дулом автомата. Адже ти в німецькому тилу, де правлять бал божевільні полковники, і ти їх безжально вбиваєш, аби не вбили самі ж німці. Ти тут у ролі особиста-смерша…

– Виплюнь, – чогось навіть сердито мовив я.

– Ну ось: аж пре з тебе!

– Тоді пробач. Збоку себе не видно.

– Атож. Є такі звірята, що крутять очима, як локаторами.

– Нам це не дано. І не згадуй мені того божевільного полковника. Розстрілювати причинних – це справді все, що залишилося справжнім українцям.

* * *

На світанку внизу зчинилася якась метушня. Ми з Назарієм допізна забалакалися і міцно спали, коли перед входом до схимні зірвалася граната, почувся галас, дико заверещала глухоніма й пролунало кілька пострілів, відтак вибух потряс стіни божниці, лемент біля колодязя, якісь поганці стали методично обстрілювати наш прихисток. Я запалив у кутку свічник і поспіхом став роздавати полоненим карабіни, патрони і гранати. В небі спалахували гранати. Апостоли без команди поприсідали під обмур-ком тераси. Уже сіріло. До нас приповз, весь у крові, Фріц Дорфман. Він кивнув мені головою, побачивши, що роздаю зброю.

– Оглянь і перев’яжи, – звелів я есесівцю.

Назарій заволік Фріца до галереї і став добувати з наплічника похідну аптечку. Фріц тикав вказівним пальцем донизу, тоді затряс у повітрі стиснутим п’ястуком. Сумніву не було: якась бродяча банда, мародери, треба битися. Біля криниці лементували поранені, із саду по божниці вели вогонь короткими автоматними чергами. З тераси видно було лише рухливі тіні, й не розібрати, в якій уніформі. Я скомандував озватися залпом. Трасуючі кулі рвалися в гілляччі яблунь. Другий залп, третій – і автомати стихли. Один з поляків метнув у поранених кілька гранат. Страшенний вибух потряс навислі скелі, покотився оглушливим реготом уздовж каньйону, відбившись від скель, покотив Сомеш назад до божниці вгору проти течії ріки. Зойк біля криниці ущух, почулося гупання кованого армійського взуття, ми з карабінами напереваги стали сходити вниз.

Солдатів біля криниці порвало на шматки. Це були німці. Двері до божниці були рознесені вибухом гранати.

Лежала долі, розпластавши руки, з роззявленим, чорним од крові ротом глухоніма. Горіли каміни. Фріц підірвав добрий десяток нападників, і його самого, видно, поранило цим же вибухом. Що ж, він захищав сім’ю. Його перелякана дружина з немовлям на руках стояли в кутку перед розп’яттям, гримаючи між змертвілими пальцями образок Богоматері з Ісусом. Вона мене впізнала. Губи затремтіли. Вона безпорадно знизала плечима й самими очима запитала, чи живий її чоловік. Я жестом показав, що все обійшлося, щоб ішла до ліжка. Вона опустилася на краєчку і машинально видобула для немовляти повні білосніжні груди. Дівчинка запхинькала і вхопилася губками за сосок.

Надворі знову пролунали постріли. Я вийшов до криниці. Апостоли, пострілюючи в повітря, цепом заглиблювалися в сад. Я був певен, що вернуться всі до одного. Шкода тільки Фріца. Але чого шкода? Він залишиться тут, між своїми. Тільки б вижив. Я ступив до відчиненого гаража з тракторцем, побачив у кутку акуратно складені лопати. Треба закопати оте страхітливе криваве м’ясиво. Треба зібрати документи, підібрати зброю. До мене прямував Назарій.

– Буде жити, – сказав. – А ми перед тим говорили… Ніби наврочили.

– Сейсмічність. Притягальна енергія. На війні треба говорити про дім, про дівчат, про весну…

– О ні! – заперечив Назарій. – Спогади – це передчуття смерті. Я це бачив на власні очі. І не раз. Тільки-но заїкнеться – і нема. Навіть сліпа куля приблукається. Нізвідкіля! У погибелі свої закони… Що робимо далі? Сидимо тут?

– А де ще?

Я чогось анітрохи не здивувався, що він вважає мене за розпорядника. За старшого. Це на війні досить важливо. Крім того, у відступі для них нема надії. Їхнє життя залежало від мене. За законом війни і смерті. Якщо моя теперішня толерантність стане рисою характеру, Спаситель і мене, можливо, не забуде. Одначе про всяк випадок я сказав:

– Не підемо, поки не вийде з коми Дорфман.

– Стара вмерла від осколків? – мовби сам до себе звернувся Назарій.

– Перед тим чулися постріли, – мовив я, і теж – ніби сам для себе.

– Так, її вбили німці. Тоді Фріц в нестямі рвонув гранату.

– Кинув з ванькирика, бо його добряче зачепило.

– А що йому залишилося робити! Мабуть, німці здогадалися, що дезертир.

– Не заздрю я вам, хлопці, – спробував я посміхнутися.

– А ми тобі не заздримо, – відрубав Назарій. – Налетять твої мародери – не будеш стріляти?

– Облиш. Не кукурікай.

– І це правда, besondere Nummer.

– "Особлива людино"?..

– Ніг diese Nummer füllt aus, – відказав я.

– Тут цей номер не проходить?! Принаймні ти несподіваний для всіх нас. Присягаюсь. Und am Platze sein. І це доречно.

– Дякую. Я вихований поза вашим поглядом. Мов козак на Січі.

– А що??!

– Треба негайно закопати трупи і прибрати зброю.

– Слушно. Зброю складемо в галереї?

– Звичайно. Фашистів закопаємо в березі, а тіло німої на цвинтарі.

– Якщо там не засіли німці.

– Нас Бог звів, ще б їх викурити на сто вітрів. Онде апостоли вертаються. Австрійські манліхери їм до шмиги.

– Віддай їм шмайсери, це викличе довіру.

– І благословлю їх надією, як Христос розбійників.

– Це нам теж не завадить.

* * *

Ми ховали глухоніму на цвинтарі, між гробівцями невідомих отців-священиків, коли з-за вигину долини показалась група озброєних мужів, один, як виявилося Фріців брат Ернест, розмахував білим прапорцем на жерлі ручного кулемета.

– Нас відпустили, – лаконічно пояснив Ернест. З ним були вчорашні Фріцові гості. – Спершу мобілізували і озброїли, а після сутички з вами веліли "zurück", мовляв, великим загоном важко пробитися крізь більшовицькі засади і заслони.

– Просто важко повірити, – сказав я, звертаючись до Ернеста. І додав: – Брата покалічили осколки. Він без пам’яті.

– А це біда, – прицмокнув Ернест. – Я не зможу вас забезпечувати продуктами. Нас видали. Навіть здогадуюся хто. Полковник. Я це йому колись нагадаю, але жінку з дітьми боюся покидати. Він старшинує в околиці, небайдужий до моєї молодиці… Отже, мамуся відійшла…

– Допомогли. А де ви були, коли нас обстрілювали?

– Ховали голови від ваших куль. Вони багато втратили, напавши на Фріца. Тобто на вас.

– Де ж ви були? – суворо запитав я.

– Мені не дали слово мовити. Той сучий син, видно, доніс, що в каньйоні ховаються дезертири. Мені його спалити?

– За брата, за матір!.. – закричав я. – Судіть самі. Якщо вони застрелили стареньку, то не лишили б живими ні Фріцову дружину, ні немовля.

– Ми лишилися біля колодязя, – спокійно пояснював Ернест, не відреагувавши на мій тон. – Я думав, що Фріца не будуть чекати.

– А про нас подумали?

– Я мав надію, що Фріц як-небудь викрутиться. Коли Фріц пошпурив гранату…

– Ви заховалися в садку! Але вони спершу вбили вашу матір.

– Я вирішив, що стріляє Фріц. Ми готові були вдарити по банді з тилу.

– Все це дуже навпомацки, пане Дорфмане.

– Мені прикро. Повірте, що я був немовби під гіпнозом.

– Ми залишаємося з Фріцом, – сказав я твердо. – Ми витримаємо оборону перед батальйоном і загинемо з вашими родичами.

– Я про вас не полишу думки.

– Треба замінувати узвіз. Зробіть це сьогодні.

– Ми поставимо розтяжки з гранатами.

– Старосту ліквідуйте. Якщо вам дороге життя. Ернест мовчки кивнув.

Я подумав: "Нехай німаки покуштують, що таке революція. Вони перші запропонували соціалізм. Ще наїстеся, гади-перегади".

* * *

Я не помітив, щоб полонені тріумфували, видворивши мародерів, чи хоча б замислились з приводу того, що сталось. Начебто вони виконали звичну роботу і лиш добряче зголодніли після деякого фізичного навантаження. Ми сиділи в галереї з казаном підігрітої баранини, ще лишилося трохи самогонки, тож випили за упокій Фріцової матері, інших не згадали, мовби з соромливості чи усвідомлення того, що з ними скнаро не поділимо харчі.

Попри все, настрій нас щось розхитувало зсередини, як відщеплену гілляку. Це не на добро. Щось на дні душі поскрипувало, аж звискувало… Передсмертним голосом глухонімої з підігненими ногами і навхрест відкинутими руками.

Я звелів хутірським мужам скласти зброю і став оглядати двері, їх уже не зібрати. Треба навісити двері з гаража, а зверху отвір забити дошками, утеплити все матами, щось вигадати замість висаджених дверей до ванькирика.

Все це я вже ніби колись бачив, усе – як повтори в односюжетній драмі наново відкритого і знову забутого сюжету.

– Беріться, хлопці, до роботи, – покликав я. – Вигорають каміни, закоценіє з холоду ще непрацездатна жінка з немовлям. Розшукайте цвяхи, інструменти, принесіть матеріалу з туристських будиночків. Хто піде туди – беріть автомати. До діла, панове.

Невдовзі турбота про спільний притулок нас збадьорила і розворушила жадобу існування. Мабуть, це прадикунський синдром, бо наша пам’ять зберігала обриси родинних домівок, а постукування молотків і скигління ножівок нагадало про відчуття ліктя на велелюдній толоці, те відчуття, що скріплює особисто всіх, хто бере участь в праці з очевидним результатом.

До нас вернулася загублена майстерність. Залізні гаражні двері вселили впевненість, що ми в безпеці. Помили від крові долівку. Коли Назарій порізав пальця, апостоли обступили його з усіх боків і співчутливо поглядали, як другий німець, Петер Шмідт, промиває рану, обмотує пальця бинтом, зав’язує вузлика.

– Я вчився на фельдшера, – весело сповістив Шмідт. – Але не закінчив студії, бо забрали до війська. В армії я не хотів бути санітаром: багато крові і каліцтв.

Апостоли знічев’я стали перекидатися репліками, жартували і посміхалися. Важко було припустити, що ми щойно пережили час такого випробування, що ніхто не мав надії на порятунок. Я серед полонених став фундатором іншої лінії поведінки на війні, мене визнавали, дослухалися, тямливо виконували розпорядження. Це щось та важило, бо Фріц, як господар, обителі, майже не втручався в чинні справи команди. Йому болісно муляли осколки, рани гноїлися, його треба було відправляти в лазарет. Ми гуртом ухвалили відправити Дорфмана на тракт, тільки-но там розпочнеться рух війська, дарма хто, зодягнемо під фермера, в цивільне. Минулого не змінити. З Фріцових ран треба видобути осколки. А якщо донощика старосту не вб’ють хутірські дезертири, я його розстріляю сам. Донощикам помилування не буде. Судний день без милосердя і спасу.

* * *

Стаємо то людьми, то мавпами – залежно від того, чи спокійно довкола, чи мимо проходять війська. Десь у старозамкових вежах два божевільних розігрують ролі: Гітлер свою, Сталін – усе нову, зі щедрого суперісторичного кінематографа, а статисти мільйонними числами граються в цюцюбабки до скону і голих обкльованих воронням кісток на розверзлих полях війни. Самозакохані авантюристи червоними олівцями ділять планету на глобусах, а божевільні полковники, ховаючись у накатних і бетонових бліндажах, вершать смерть нікчемним, безправним солдатикам, які мають право лише на тужливе вовче виття з двох звуків "у-ра!". Стратеги палять мости, щоб зупинити відкат власних армій, а шмерци стріляють атаки в потилицю, щоб не сміли зупинитися перед вогневим валом, відстрілюють скороспілих героїв, закликаючи до помсти рядових. Залаковані мізки мудреців нездатні сприймати все нові назви явищ. Пропагандистські максими не зрівноважуються з міні-прожитковими рівнями, і тільки ратні братські могили сумірні з табірно-зеківськими полігонами всесвітніх новобудов. Мені, вчителю колись, звільненому з посади за анекдот, колишньому тюремному електрику, який, поглядаючи на перенаселений казематний двір, відчуває спонуку вирізати автогеном замки в залізних брамах, наказали довести до збірного пункту дванадцять військовополонених, проте не подумали, що мені не скортить покидати забутий, занехаяний монастир в каньйоні Семигородщини, а перед тим – турецький чи рицарський замок, а ще перед тим скит-печеру якогось відлюдника, який вирішив жити наодинці з Богом, бо і колись, і завжди в світі не було правди і не було справедливості. Я, мабуть, з самого народження терплю скруту і наругу, я кудись рвався, стримів, у щось вірив, але тільки в цьому скелястому міжгір’ї мені захотілося мати клаптик берега, розплекати виноград, завести пару кіз і нікуди не рипатись – ні на ринг, ні на люд Господній. Ось чому мені симпатичний Фріц Дорфман з його нехіттю до просторів і висот. Та його не можна не любити. Це покладистий, мудрий добрістю чоловік, який вірить лише собі і небесам, прекрасний сім’янин, трудяга і на всі ремесла фахівець. Його родима пляма через півчола і щоки та великий хрящуватий ніс і товсті губи над масивним підборіддям зовсім не псують його обличчя, а коли він усміхається – взагалі красень. Дружина теж не вродливиця, але від неї віє доброю енергією, а коли я побачив, як вона причепурила своє кубелечко перед пологами, мене охопило ніжне зворушення: це вроджена самочка, подумав я, це – мамуся від самої Богородиці.

* * *

Після того, як поранили Фріца Дорфмана, і ми всією командою відправили його на хутір до Ернеста, після того, як хутірські дезертири кудись запроторили старшину, а трактом стали брести тільки по два, по три обшарпаних німецьких солдати з колись бойових угруповань, які потрапили в оточення після Яссько-Кишинівської операції, я почав пильніше придивлятися до полонених. Якщо я їх розгублю, мене чекає трибунал. Якщо їх лишиться тільки троє, я можу сказати, що решту розстріляв при спробі втечі. Якщо їх лишиться двоє, їх розстріляють. Якщо я залишуся один, розстріляють мене (без слідства і суду). Найкраще нікого не втрачати. Попрацюють на відновленні донецьких шахт, і з часом буде яка-небудь міжнародна угода про обмін військовополонених, тоді і поляки, і чехи, і німці, і серби, і румуни, і мадяри повернуться сюди на помістя, в свій затінковий Інтернаціонал, до садів і виноградників, жіночок, дітей і родинних каплиць-гробівців.

Мадяри мої – обоє худорляві, миршаві вусатики, причому вусики в них, як у Гітлера, теж нікудишні, з голими, немов хом’ячий хвостик, рубчиками посередині. Німець Петер Коган – рябий носач, як і Фріц Дорфман, такий же громіздкий, але до маломовності мовчазний, як могила, дивно синьоокий і кривоногий. Поляки – лицюваті, дебелі й задисті парубійки, яких достобіса в кожному селі; серби – делікатні міщани з турецькими смуглими обличчями і турецькою задумою в очах. Румуни – класичні чорночубі даки, дрібні лиця теж маскують вусиками, ходять розвальцем, як моряки, без упину смалять цибухи і, здається, люто ненавидять один одного. Чехи – спортивного складу молодці, чогось обидва із повними ротами золотих коронок на зубах. Мадяри – брати-близнюки, чорняві, струнко підтягнуті непосиди, схожі – в одне обличчя, в один посміх, один прижмур й ту ж саму манеру ходити та зозулясто споглядати світ. Хлоп’ята з купальських підглядок і сороміцьких вигаданок.

Замулений лесом Дорфманів зарінок ми потроху зорали і підживили курячим послідом. Тут ми посіяли клинець жита, решту лишили під кукурудзу. Підрізали виноградну лозу. Розбили в дворі грядки і квітники, полагодили скляну оранжерею, почистили сад. Словом, комуна заробляла на прожиток і в Фріца, потім – у Ернеста, далі почали молодицям пиляти і колоти дрова. За борошно, молоко, повидло і цукор. Нарешті нам дісталася зі складом німецька кухня, полишена в багнюці край дороги якоюсь невдатною піхотою, і радіостанція, здатна приймати довколишні столиці: Бухарест, Будапешт, Варшаву, Прагу, Софію, Белград, Берлін, Париж і Рим з Ватиканом…

Ми отаборилися, хоч про це не мовилося ні слова. Ночами, коли в гаражі не пахкав шестисильний дизельок радіостанції і ми не слухали фронтових повідомлень, чутно було канонаду. Гори передавали гул каньйонами уздовж річок, неначе трембітами чи тірольськими флоярами. Здавалося, що бої ідуть зовсім недалеко, і літаки, навіть американські Б-25, навідувалися в будь-яку годину дня і ночі.

І ще одна суттєва деталь. Ми готові були відстояти зі зброєю в руках цю божницю, цей молитовний дім, цей наш пристанок. Знову ліпило снігом, вили завірюхи, проте все виразніше відчувалася весна. Радіостанції світу передавали, що Гітлер ось-ось капітулює, що союзники безкарно бомбардують Берлін.

Якось посеред дня в каньйон скотився мотоцикл з коляскою, й Ернест заніс до скинії брата Фріца, нашого Фріца, члена комуни. Він був без ніг і рук, проте весело жартував і посміхався, жінка його ридала, і скиглило з коляски жовтисте, як лисиця, немовля.

VII

Наближалася весна. Ми щоранку в гаражі лущили кукурудзяні качани і раділи, що немає серед нас господаря. Повернувшись з лазарету, Фріц геть змінився як людина. Став лютий, немилосердний, чортихався навіть до немовляти, нам погрожував, що зубами підірве десь нібито закладену міну. Я все частіше задумувався, що треба рушати в дорогу, бо Фріцові ремства годі було витримати. Вночі до нас на галерею долинали його прокльони і погрози. Назарій зробив припущення, що йому під час операції передали наркотиків і в нього "поїхав дашок". Дружина ходила з перев’язаним чолом і безнастанно благала, щоб ми його вгомонили горілкою або відвезли до спецпритулку. Я ніколи не сподівався, що німці в родинних конфліктах настільки конструктивні і безжалісно невибачливі. "Тельбух з лайном", назвав брата Ернест, коли ми розповіли йому про терор, який нам влаштував його брат. Ми мусили його носити з собою, куди не йшли, мов китайського імператора, і затикали рота, щоб не верещав на весь каньйон, як недорізаний осел, бо те рикання насправді було чутно аж до хутора, куди не сягало гурчання тракторця. Крім того, він весь час відчував голод, скільки не напихай картоплею та кукурудзяною лемішкою. Лантух озлоби, та й годі. Здається, такої чинної функціональної мерзоти війна досі не могла створити. "Його треба вбити, як шкідливу блоху", – обурливо твердив Ернест, почувши цього страхітливого Риббентропа, коли той розпатякався на пхенькання немовлятка. "І я це вчиню, – заявив Дорфман-старший. – Але коли ви звідси заберетеся". Виходило, що ми і винні у всьому: що німаки вбили його матір, що йому відрізали руки й ноги, що в нього зіпсувався характер чи взагалі зійшов з розуму.

– А чого ж така люта ця сарделя? – незмінно спокійним голосом бубонів-повторював другий німець з дранд-групи, статечний Петер Коган. – Та, навпаки, йому треба уповати на людське милосердя. Йому ж тільки сидіти на параші, більше він ні на що не годиться…

Якось я підстеріг, що Петер забагато затримується у ванькирику. Я погрозив йому кулаком, але вони не перестали обнюшкуватися з Фріцовою дружиною. Виглядало це настільки підло, що полонені стали позаочі в’їдати й на господиню. Конфлікт починав розкочуватися на вибоїнах, як перше шумерське колесо, бо й "кобіта", як називали Фріцову жінку, зачиняла на замок льох з картоплею, переховала до ванькирика частину наших припасів: сало, цукор, борошно. Випереджаючи змову, я пригрозив Петеру вироком комуни… Словом, ставало нам паршиво.

Лише з отаких дрібниць можна було прогнозувати, що війна в Європі падінням Берліна не завершиться. Почнеться нікчемний переділ земель і націй, будуть мурувати роздільні стіни між сусідами і братами, смертельно зіткнуться ідеології, наступатиме скеля на скелю, гора на гору і материк на материк. Оце криваве зіткнення – лише квіточка, буде й плід. Ненависть розірве людську цивілізацію, і, може, це переддень Нового Пришестя. Якщо планету охоплять деформації і катастрофи, будуть падати режими, диктатури, імперії і… розваляться родини, спільноти, сполучені штати і королівства – почнуться обвали свідомості і перемикання традицій до псевдотрадицій, – запанує суржик існування заради насолоди, настане…

Але годі, я не панікер, просто попереду нічого доброго не бачу.

* * *

Обв’язавшись гранатами і тільки з вальтером за поясом, простую на хутір до Ернеста, щоб домовитися про подальшу долю його брата і братової з немовлям. Уже на тракті зустрівся з трьома балбесами в уніформі гестапівців. Вони мене зміряли з ніг до голови, а коли розминулися, через секунду покликали румунською (мабуть, прийняли мене за місцевого фермера):

– Що несеш у рюкзаку?

– Пустоту, – озвався я і усміхнувся.

– Знімай.

Вони не мали при собі зброї і позривали офіцерські погони (швидше для поселенців). Віку мого чи трохи старші за мене, виправка офіцерська, пещені обличчя, чистенькі комірці, складені мапи за широкими вилогами рукавів. Пихато самовпевнені, наглі, по-солдатськи жорстокі.

– Знімай.

– Чого треба?

Професійний удар у скроню повалив мене в пилюку. Ну, братчики!.. Я розігнувся блискавкою. Один дістав під бех, другий у голову, третій в обличчя. На землі добавив їм по копняку в живіт. Прийоми не розвідницькі, не боксерські. Просто влучні кулаки у вразливі місця.

– Auf Leben und Tod? – запитав я окривавленого фашиста, нагнувшись над його головою.

Видобув з-під поли револьвер.

– Nein! Nein! – залементував гестапівець.

Відійшовши кроків на десять, я відчув, що дурію. Вирвав кільце, запустив гранатою. Вона зірвалась, не долетівши до землі.

– Ну що ж! – сказав я, трохи оглушений вибухом.

Дивно, що мене не зачепив жоден осколок, бо я чомусь не встиг лягти і закрити голову руками, як це приписувала інструкція для новобранців.

– На життя чи смерть, то на життя чи смерть, – змолов про себе якусь нісенітницю. – Якщо минула вас смерть, то живіть. – Впоміж із гулом чув лемент "Nein!". – Ні то ні – додав за тою ж дуркуватою формулою. – Війна то війна… Але я полоненими ситий по горло.

Їх було троє, і за законом я мусив би одвести їх на збірний пункт. Але чи троє? Той, якого я вмастив по голові, здається, не дихав. Під кулаком моїм проломився черепок. Нехай не лізе, це він, підлий, огрів мене межи очі й заходився здирати наплічник.

У моїй душі творилося щось несусвітенне. Своєї біди я більше не вмів передчувати. Хіба не було несусвітністю, що я полишив без нагляду полонених, за яких відповідав перед Смершем, що вершив суд, що подався на хутір без шмайсера, адже гестапівці не посміли б мене бити серед пустелі; турбуватися за якогось безрукого і безногого параноїка, а вбивати трьох здорових чолов’яг, які з часом змінили б свої погляди на парадокси довколишньої дійсності і стали б корисними людству людьми? А чому вірити Ернестові? Він більше симпатизує дезертирам, ніж якомусь живолупові з Харківщини, живоглотові з Чернігівщини, головорізові з Донбасу чи Одеси, який поневолює його землю, прийшов непрохано до хати й не хоче вийти. Відмовляється вийти.

Отож-то: з мене пробивається щось людське, а перетворюється в звіряче, допотопно дикунське. Я, отже, навіть не одиниця, – потвердили б вожді народів і слухняних мас.

Ернест мешкає в чепурному котеджику над потічком, який теж зветься Сомешем, і якимись звивинами та гротами в тілі плато сполучається з Сомешем-великим, що впадає в Тису. Тракт огинає цю місцину досить оддалеки, осідок не видно з жодного боку, де рухаються перегінні стада, обози, тепер – війська.

– Це благословенний закутень Мармарощини, – пояснює Ернест. – Приписаний до хутора, але я повний автоном.

– Особливо після того, як зник полковник.

– Слава Богу, кудись запропастився, мов під лід пішов, – незворушно каже Ернест. – Прошу зі мною перекусити. Ви, мабуть, в справі мого брата?

– Не кину ж я полонених. Ернест посміхається.

– Звичайно, звичайно. Звів молодицю, і вам клопіт. Я вже думав… В Тигру-Муреші теж є госпіталь для інвалідів, але туди далеко об’їжджати, а дороги нині непевні. Мене лиш непокоїть, як вам виплутуватись.

– Візьмете в шпиталі довідку, що інвалід такий-то перебуває там-то.

– Це вас влаштує?

– Безперечно, йдеться про одну людину, і тут нема брехні.

– Так, – якось знехотя каже Ернест. – Про одного полоненого…

– Вас же я не поведу замість брата.

– О Господи Боже! Не страхайте, я до війни і того не мав і не маю. Хоч не раз смикали і німці, і ваші.

– Братові так само не місце в каньйоні, – кажу я обережно.

– Так, – розтягло відказує Ернест. – Колись до неї залицявся…

– Петер?

– Ну, звісно, Петер. Але ми всі католики, жити на віру нам Бог не велів.

– Петер, на жаль, здоровий, – хитрую я.

– На щастя і на нещастя… О, ця проклята війна!..

Ми розмовляли, тим часом на круглому столику з’явилися тарілки з шинкою і квашеною капустою. Ернест щедро нарізав домашнього хліба, бринзи, виставив глечик овечої гуслянки, сулію "цуйки", налив у чарки сивухи.

– За спокій, товаришу!

– За швидший фінал!..

– Аби вже скінчилося.

На килимах по стінах світлиці висіли ятагани, криві турецькі ножі, пістолі, рушниці.

– Я трохи колекціонер, – мовив Ернест, перехопивши мій погляд.

Я розсміявся:

– Чогось не бачу шмайсерів, мінометних стволів, сучасних револьверів. А мені на тракті довелося посперечатися з трьома гестапівцями. Вони не збагатили ваш музей?

– І ви тут?! Даремно я їх переховував кілька тижнів. Ви їх знищили?

– Довелося. Вони на мене напали.

– Свині! – По хвилі додав: – І не дивина. Це не фронтовики, а тилові щурики. Як оті ваші… "особливі". – Ми розмовляли німецькою, і Дорфман не стримався, по-своєму уточнив: – Wiw über kurz oder lang.

Я кивнув: "Які не коротко і не довго…" Зрозуміло, пане Дорфмане. Вам, пани нацисти, потрібні спрощені уявлення про негідників, хоч називаєте їх складними словами, навіть фразами. Злюче, знає, що таке добро, та однаково злюче. Що для вас означає "Langer und banden" – тобто "жадати і боятись"? Заздрісник це чи боягуз? Не ваша лексика: "Через мій труп!" Nur über meine Leiche! Або "Bei Leib und Leben"? "Під страхом смерті" й "клянуся життям". Та думай що хочеш, пане, полонені – це полонені, їх чекає доля полонених. Злочин і кара – це єдність милостині. В цьому відношенні я прагматик у минулому і в майбутньому. Його брата відпустимо до шпиталю, Петера Кайзера відправимо відбудовувати зруйновані фашистами міста, Патриція нехай виглядає принца свого вві сні, адже мільйони наших жінок не дочекаються звісточки, де принц загинув.

Ось яка рахуба… Долона спіймано, але одіссея ще не починалась, хоч уже в задумі повчальна.

– Ви знаєте, які чутки пішли в околицях Дежа? – замислено спитав Ернест Дорфман. – Що російський десантник організував на плато підпільний комітет з місцевих діячів опору.

– Як це стосується до нашого знайомства?

– А так… Підозріння падає на Фріца і на вас.

– Які цілі в комітету?

– Створити уряд Трансільванії.

– Уряд? Незалежний від Румунії, Польщі, Угорщини, Чехії і так далі?

– Отож-то. З благословення Кремля. Появився троянський кінь більшовизму.

– Комунізму, – поправив я.

– І як ви це сприймаєте? Вас незабаром вистежать націоналісти будь-якої масті, оточать і знищать. Вам треба підшукати базу, якщо негайно не вирушите до Сату-Маре.

– Поки залізницею на Деж не підуть поїзди, ми не рушимо з місця.

– Але у Фріца лишатися небезпечно.

– Вам цю версію навіяли гестапівці?

– Вони лиш намагалися пронюхати обстановку.

– Чому гестапівці вийшли на трасу без зброї?

– Ті хитруни шукали можливості потрапити в полон, на збірному пункті в Сату-Маре зв’язатися з перекинчиками з числа вашої охорони, підготувати повстання і відхід полонених на Балкани. Усе це мені вдалося підслухати, а розвідку вони вели невинними припущеннями і натяками.

– Я не покину каньйон, – сказав я твердо, наче це наказ головнокомандуючого. – Хто мене посміє продати, у двадцять чотири години заплатить життям, а з хуторів не залишиться й пучки попелу.

– Облиште, якби про це йшлося…

– Згодом!

– А чим важить той, хто вас буде підтримувати?

– Йому буде прощено окупацію Трансільванії вождем.

– Щось я тут не допетраю, – зітхнув Ернест. – Чию окупацію, яким вождем? Не розумію. Кому вірити? Чого сподіватися? Хто нам вигадав федерацію?

– Комунізм сягне Берліна. Цього слід чекати без найменших сумнівів. А федерації?.. Довкола Москви всуціль автономії.

– Отже, Румунія, Польща, Чехія, Угорщина, Болгарія?.. І не буде самостійної Трансільванії?..

– Так, ці країни стануть більшовицьким плацдармом перед рештою Європи і союзниками. А щодо національних автономій у Семигородщині – це міф.

– Апетит, виявляється, розгорівся… – понуро простогнав. – А драпали ж до Волги!

– І перед Наполеоном відступили. Війна з Гітлером – лиш спроба сил.

– Не все ще сказано, як і в фінську кампанію. Адольф готує нову зброю – і це не гра уяви, це доконаний факт, що внезабарі дасть про себе знати усьому світові.

– Якби я це не чув від чистокровного арійця… Ернест похнюпився, знехотя наповнив келихи. Я підбадьорливо поплескав його плече і додав:

– Стотисячна німецька автономія в Трансільванії визнала б протектора більшовицької Німеччини, стотисячна українська – протекторів Червоної України – і були б – ого! – які тертя. Не допустять тут ніякої федерації, бо це вічна тубільська нестабільність. Для Європи цілком вистачить розхристаного в різні боки Югославського королівства та Іспанії.

– А дві Польщі, дві України, дві Німеччини?.. Це теж з опери "Троянська війна"?

– Лише кремлівський лошак.

– Комуністичний?!

– Планетарний.

– Суму ви мені нагнали на душу. Давайте ще по одному. За ваше здоров’я. Беріть же, їжте. Продуктами я вас і надалі забезпечу… Поки до Дежа не підуть поїзди…

– Доки не перестануть навідуватися гестапівці.

– За вас. Нехай ворогам очі повилазять!

– Щиро з вами!

Ернест загадково покрутив головою, посміхнувся, ворухнув стуленими м’ясистими губами:

– Недосяжний ви, пане, і до кінця несподівано-незбагненний, в який бік не крути. Не майте мене за хлопчака, я людей вмію бачити, але вдячний, що ви розмовляєте зі мною як з рівним. Це буде по-людськи справедливо оцінено. Даруйте каламбур. Належне – належному – незалежно! Це талант – бути розвідником. Треба незмінно йти, не зупиняючись, треба йти вглиб, як заправському досліднику, треба освоювати дедалі просторіші володіння, як завойовнику з протилежного берега ріки, треба опановувати довколишній люд, треба мати внутрішню дисципліну і внутрішнє бачення реальних обставин життя, треба бути аналітиком, інтуїтиком, політиком і пророком. – Ернест розсміявся і хвилину помовчав. – Спитаєте, навіщо мені це знати? Я в дитинстві мріяв стати ось таким собі "мудрецем": все передбачаючи, достежую, докопуюсь, дію безпомильно, підкоряю все і всіх. Ми з Фріцом і на рік старшою за мене сестрою змалку лишилися сиротами, усі мої здібності довелося вкласти в те, щоб зберегти латифундію, будівлі, живність й таке інше. Я змалку нікому не кланяюсь. Якщо є в житті яка-небудь істинна наука – то це наука про людські характери. Ця наука закладена в кожному з нас самою природою і не є офіційною. Але на чому люди себе формують? На прикладах і уподобаннях. Тому й письменство зародилося, історія, мистецтво. Усе це приклади для інших. Фіксація позитивного досвіду в живих персоналіях, збірних і вибраних, але завжди повчальних… Розговорився! Хочу закінчити тим, що розвідник – це хист розуму, і серця, і душі. На жаль, я став господарем свого помістя, але, може, це й краще, бо нині розвідник схожий на чорну вдову: використовує і вбиває.

– У першу чергу – дублерів.

Ми ще трохи випили і розійшлися майже товаришами. Ернест навантажив мене продуктами і питвом.

– Показитесь з нудьги, – сказав. – Випивка – не зарядка, а розрядка. Людині розслаблення потрібне так само, як фізична і розумова праця. Так ми сформувалися як люди. Дика людина не ходила, а бігала або лежала. Це потреба нашого тіла.

– А душі?

– Душа приходить звідкілясь і відходить кудись. Душа – така ж таємниця, як талант і думка. Тіло – лише матеріал, оболонка. Згоден? – посміхнувся німець. – Перейдемо на "ти"! Згоден?

– Згоден.

– Думав, скажеш – "так", не повториш того слова, що я пропоную, отже, відповіси нещиро.

– Цап думав, а голова не виросла.

– Ідеш?

– Та вже смеркає.

– Дозволь не буду проводжати?

– Звичайно.

– Візьми шмайсер…

– А що-небудь російське знайдеться?

– Ручний – з тарілкою.

– Дігтяр? Часом, паршивець, заїдає, але давай. – Ернест вийняв із стінної шафки ручний кулемет Дігтярова. – Ми й в розвідку не брали. Важкий, тряский і ненадійний.

– Я, до речі, був закоханий у Фріцову Патрицію. Тоді найняв дівчину і щасливий, що не оженився. Є синок. Десь на західному, звідтіль листи не доходять.

– Бої там – чиста забава.

– Знаю. Тренувальний полігон для американців. Але куля – дурна штука, не вибирає, кого влучати.

– Іду, бо не застану "апостолів".

– Застанеш. Я не вірив би тільки есесові.

* * *

Ернест як у небо вцілив. Назарій лежав, зв’язаний мотуззям, біля каміна, де колись сиділа паралізована глухоніма. Зустрівшись зі мною очима, запитав:

– Розстріляєш? Я спробував утекти.

– Вранці подумаю.

– Не йди. Посидь коло мене. Давай поговоримо.

– Спершу погодую братію.

– Переріж ці вірьовки на руках.

– Потерпи до ранку. Будемо судити.

– Як? Оцим кодлом?

– А ти як би хотів? Якщо викинуть в Сомеш, не буду заперечувати.

– Ти безжальний, як фашист.

– Я не б’ю зв’язаних, але вважай, що ти вже двічі заслужив.

– Вибач…

– Знаєш, ти – як той співак: і ніби є голос, а витягнути ноту несила. Ти бездухий, розумієш? А ще бравуєш, що бився під Бродами.

– Що ти, брате, мелеш!

Я сердито висмикнув з піхов кинджал і побачив, що в Назарія затремтіли губи і закотились очі.

– Не бійсь, дурню.

Перерізав на руках мотуззя, кинув йому ножа, банку тушонки й грінку хліба, з рештою пожитків рушив на другий поверх. Ноги Назарію зумисне не звільнив і лишив кулемет з торбиною набоїв. Побачимо, що він ще викине. Але він невдовзі видибав до нас. Розставив кулемет жерлом до виходу, всівся окремо, заходився вечеряти, мовби нікого тут не було. Звичайно, подумалось мені, апостоли ховаються тут, під круглою нішею галереї, яку підпирають вздовж стін мускулисті скульптурні геракли, тут апостоли почуваються ніби на якомусь містичному служінні, бо домівки їх розкидані на кілька верств довкруж, сховані у заліснених байраках, за обривистими скелями, за магістральними дорогами і всілякими "стратегічними об’єктами". Кожному з них рукою подати до жінки, затишку, безпеки серед рідних стін, насичених власним духом, помислами, спокоєм снів і добрих надій. Ми з Назарієм – чужинці. Назарія підмиває щось до зміни місця, якогось руху, бодай в нікуди. А ще він призвичаївся до аренних афектів – многостенної муштри в околиці Львова, Граца, Банської Бистриці, Нойгаммера, Жіліни, Фельдбаха, словом – України, Польщі, Словаччини, Баварії; до дружинних переходів; легіонерських наскоків; до грімкої команди "В атаку!"; до несподіваних з’яв генерала Фрайтага; до чуток про організаційні потуги генералів Шандрука, Шухевича…

Чогось такого і мені бракує… Не булави чи тризуба на рукаві, не кубів чи золотих дубових листочків на комірці. Я взагалі не хотів би знімати з себе куртку поверх кітеля з погонами лейтенанта і волів би не знати ні Конєва, ні Еріха Коха, ні Гіммлера, ні Бізанца, ні майора Остапенка, паршивого тупицю, якого буду ненавидіти до самої смерті разом з його хваленими заслугами перед батьківщиною і обожнюванням вождя.

Я належу до тих людей, які поклоняються усім трьом хрестам Голгофи: хресту жертви, хресту надії і хресту спокути. Якщо я не бачу за людиною, що вона визнає ці три хрести, я її не хочу бачити, а в прикру годину намагаюся її покинути, бо не маю довіри. Зрештою, ті хрести – як постулати Віра, Надія, Любов. Тільки я змінив би їхній порядок, поставивши Любов посередині, бо Спаситель вмер на хресті з любові до людей як створіння Господа.

Я не збираюся моралізувати з приводу Назарієвої невдалої втечі, але щось містичне мене спонукає до вироку: скарати негідника. Бо справді: чим він кращий за інших? Він нас зневажив, роблячи спробу втекти на волю. Ми тут засіли як добровольці самовтечі. Ми тут сидимо, як бранці невтручання, – й байдуже, аморально це чи почесно, адже люди, які живуть у пограниччі, живлячись з кордону між критичними ситуаціями і часовими епохами, і ніколи не роблять із свого способу життя загальної погоди чи примусового забобону. Це щось перехідне, але неминуче, як ніч перед розвидненням. Ми бачимо обидва береги добра і зла, між якими ніколи не буде гармонії, перебуваємо у зоні найбільшої сейсмічності, одначе витаємо понад усім, хоч відчуваємо болючий дискомфорт. Тому нас не слід дратувати, щоб не наразитися на жорстокий опір, бо весь час готові до відпору. Ми малим ситі, але сердиті і, що-що, не самоїди, хоч не маємо чітко визначеної позиції.

Словом, ми – дикуни.

Ми існуємо, сказати б, тимчасово, не озираючись на вчорашній день, в сентиментах "сприйнято – відредаговано". Але завтра, невідоме завтра носимо під самим серцем, в сонячному сплетінні свого свідомо-підсвідомого "я". Ми перебуваємо в стані дрімотного чекання, стаємо об’єктами надзвичайної торкливості, всі на чомусь окремішньому зосереджені і заакцентовані, наша індиферентна рівновага – чиста сновидість, бо її може порушити невидима пилинка. Щодо нашого співіснування, то, не приведи Господи, де-небудь проявиться фальш, тоді нами опановує істерика самознищення, бо ми – єдиний організм обставин, який гине, коли відмирає одна клітина.

Назарій порушив закон. Він це розумів і скорився неминучості. Комуна його не приймала. Психологія зграї – страшна і темна. Лиш якийсь поворот у нашій спільній долі міг повернути ставлення "апостолів" до Назарія в бік його реабілітації. Тепер уже всі чекали його жертви, його життя зависло на волосині. Вони на порозі люті, бо наче викрав у них відомості, що в них попереду. Адже він кудись утікав. Він, очевидно, щось знає, чого не знають вони. У нього є мета, а вони її загубили. Коли вони домовлялися не відступати з німцями, на це було нелегко зважитись, вони осягнули смисл мети, та він розвіявся в порох. На противагу їм есесівець чогось конкретного хотів, а вони не мали бажань. Їхнє майбутнє в моїх руках, бо за ходом історії я закріплюю статус переможця, підняв їх проти фашистів, але мовчу про свої наміри, навіть кинув, немов немовлят в дитячому садку, і подався одинаком на трасу, де котяться орди деморалізованих відступенців. Не побоявся, вернувся з російським кулеметом та боєзапасом патронів, припер мішок продуктів на тиждень безбідного існування. Все це збігалося, накладалося, варилося впоміж з тривогою і невідомістю, заспокоювало і бісило та щемко муляло і поблимувало примарним виходом на світло.

Людина не може існувати, не осягаючи якого-небудь результату. Есеса будемо судити для самого "очищення" і, як стверджують класики марксизму-ленінізму, "в нази-дание другим". Отак собі, ні більше, ні менше. Auch wir kommen einmal auf einen grünen Zweig. Буде і на нашій вулиці свято.

Раптом щось у мені круто міняється. Розливаючи в алюмінієві кварти самогон, я минаю Петера Кайзера і не заходжу в куток, де вмостився Назарій. Ставши посеред галереї, карбуючи голосом кожне слово, виголошую:

– З цього вечора призначаю постійне чергування на першому поверсі, біля камінів. Зі зброєю. Довкола шастають мародери. Цю ніч чергують Назарій і Ранко Селімович.

Серба я вперше відзначив увагою. В тридцяті роки він працював у сейсмологічному інституті в Белграді, там його звинуватили в соціалістичній пропаганді й вислали на поселення в Новий Сад, звідки він утік в Трансільванію. Цьому, вирішив я, залишилось тікати самому від себе. Як соціаліст, він не боїться більшовицького полону. В парі з есесівцем чемно відчергують нічку, підтримуючи вогонь в камінах, а завтра оголошу обом подяку, для Назарія це буде "відпущенням гріхів". Ще думаю: подибують мене якісь непередбачливі спонуки. Що б це означало?

– Тут, – продовжую розпорядження, – всі залишаються при зброї, і прошу засинати з готовністю встати, щоб відбити атаку нападника.

– Треба поновити ззовні вивіску "Тиф", – несподівано кидає добру пораду есесівець.

– Дякую, пане хорунжий. Ось на чергуванні і намалюй.

– Слухаю.

– Темніє, – додаю я. – Світити не будемо. Відпочивайте.

– А й карти можна? Внизу?

Ці живчики мадяри теж непередбачувані. Брати-близнюки. Метушливі, як мишата в кубашці. Золотарі-дантисти.

– Не можна, кажу я з притиском. – Завтра з братом заступаєте хорунжого і Кайзера.

– Вранці? – питає один з братів.

– Ввечері. Чергування цілодобове. Все зрозуміло? Тоді відбій. Назарій і Петер кладуть до кишені по гранаті й патронташі, напереваги беруть карабіни й прямують на трасу, переступаючи розкарячений кулемет біля входу.

– Gute Nacht, – каже Петер.

– На добраніч! – кидаю я навздогін і звертаюся до поляка Анджея Сікорського: – Вночі, пане хорунжий, перевірте пости.

Поляк мовчки киває головою.

– Порядок, – думаю вголос.

Вертається Назарій.

– Візьму паперу на оголошення.

– В рулонах мапи Австро-Угорської імперії, – кажу я. – Посвіти собі запальничкою. Не візьми рейх, Назарію, бо кинуть, на нас каральний корпус.

* * *

Ернест Дорфман підгурчав на мотоциклі ще в ранкові присмерки. Коли я збіг на перший поверх, він розмовляв з Патрицією у ванькирику. Фріц спав. Я зачув, що вона підсипала йому бичачу дозу заспокійливого.

– Ти роздобув йому піперидин? – двері до ванькирика лишилися непричинені, і все було чути.

– Так… Ти не передала куті меду? Щось він ледве дихає.

– Ми домовилися з більшовиком, що відвезу Фріца до шпиталю для безпомічних ветеранів.

– А він отак нікому не заважає. Сам просить…

– Стане придурком.

– Він вже ним зробився.

– Може, переїдеш до мене?

– Тоді і його треба забирати.

– Ну й нехай. Житиме у флігелі, Кет догляне…

Я почав підозрівати, що вони давно в змові, навіть близькі, коли почув:

Патриція: "Христинка здоровенька, уся в тебе". Ернест: "А я вже не сподівався народити доню".

– Фріца можна здати згодом, – радилася молодиця.

– Звичайно, я його зі світу не мислю спихати, хоч він був для тебе blauer Vogel. "Синій птах", символ щастя.

Але ж тут цілий букет підлоти! Фріц має чого розривати серце.

– Я боюся, що сама звикну до барбітурів, – хихикнула Патриція. – Якось він тяжко стогнав, я попробувала, а тоді захотілося ще і ще… Якби не годувати нашу маленьку… Так солодко стає. Кудись пливеш… Ніби сон уві сні.

– Молодий сон, – кумгикнув сміхом Ернест. – Не псуй мені принцесу. Фріца в дитинстві занапастили маковим молочком – бачиш, як організм вимагає. Це недуга на все життя. Недуга, яка вкорочує віку на добру половину або й більше. А ще стає прокляттям родини. Ти ж бачиш, як нервує, як скаженіє, коли йому не підлити порошків… Гості не вибираються?

– Смердять під дахом. Встановили вартування. Пішли до вітру.

Я відступив до каміна. Петер з Назарієм внесли полін, тихо склали біля вхідних дверей.

– Поляк навідувався вночі? – запитав я. Назарій скривив гримасу:

– Посилаєш на перевірку?

– Ти наче в армії не служив, – відказав я з невинністю школярика. – Солдатські грища, Назарію. – Комплекси казарми.

– Там хто? Ернест?

– Бачиш он: самогоночки підкинув, братову провідав.

– У двір не заганяє мотоцикла. Видно, ненадовго.

– Забиратиме Фріца.

– Куди його, нещасного, тягати! Хто буде з-під нього виносити! У шпиталі піділлють отрути, там швидко спекаються від цього реву на… Мені можна трохи прилягти?

– Вдень чергуйтеся. Хто вам забороняє.

– Піду на годину в солому.

– Підстели на плитку двері. Навіщо ці столи?

– Як завжди, твоя правда.

– Фріца споюють психотропними порошками, – обережно повідомив я. – Взагалі, ця родина виставляється цікавим боком.

– Я давно це помітив, – стенув плечима Назарій, – тепер у них групове кохання.

– В тебе злочинна уява, чоловіче.

– Думай що хочеш… Якщо ти настільки сліпий…

– Гаразд, іди поспи.

* * *

Пополудні залізницею на тому боці продзвеніла моторна дрезина з солдатами. Забутий каньйон став оживати. Перебравши всі "за" і "проти", ми вимостили ковдрами коляску мотоцикла, і Ернест вирушив на плато. Надвечір забрав Патрицію з немовлям.

– Тепер йому запросто направити сюди загін нацистів, – зміркував Назарій. – Я цим німакам не вірю, як шолудивим псам.

– Не каркай, бо накличеш. У тебе злий язик.

– Злий язик! Злочинне мислення! Кривава уява! – обурився Назарій. – Чого ти присікуєшся? І лиш до мене. Справді, дурні українці. Я на тебе лихого слова ще не сказав після того, як ми поговорили на щирість. Заприятелювали.

– Заспокойся, Назарію, – майже прохально мовив я. – Мене пересмикнуло, що коли пильніше придивишся до цих людей-тварюк, то не вибереш, кому співчувати.

– Грішен світ, – коротко відказав Назарій.

– А це стезя до безконфліктного животіння. Моя хата скраю. "Хай живе Сталін! "Es lebe Adolf Hitler!" Стадо сите, карбує крок під труби, стріляє у ворога, танцює на площах.

– Ти гадаєш, що я цього не знаю, не бачив? – Назарій чогось обійшов мене довкіль, тоді став проти мене, зазирнув в очі, стиснув пальцями обидва мої погони під кафтаном. – Таке треба обмірковувати…

– Де?

– Ніде. Хіба що за чаркою.

– Пробач, Назарію, – попрохав я, нічим перед ним не завинивши.

– І ти пробач.

– Відпусти мене, – раптом заплакав есесівець. – Відпусти, чуєш? Тут мене настигне кінець. Я це відчуваю і бачу, як поразку на шаховій дошці. Логіка мого перебування тут вичерпалась, мені кінець. Ота платформа чи дрезинка – то був сигнал.

Я оглянувся на всі боки. Ніде нікого.

– То йди.

– До Словаччини. Туди пішли наші недобитки, там ближче до американців.

– Іди, бо нас побачать полонені і зрозуміють, що без моєї згоди ти не зник.

– Не вистрелиш у спину? – Назарій зробив кілька кроків назад.

– Ти здурів! Але я вистрелю. Отам над Сомешем, в березі. Скажу, що я тебе розстріляв.

– Не каркай! – прощально підняв руку, повернувся до мене спиною і швидко пірнув у садок. – Двох полонених сьогодні загубив, – констатував я сам собі. – Який хоч день сьогодні? Дарма! Без днів! Геть дні! Мені цього есеса не вистачатиме тільки за списком, в супровідній майора Остапенка.

"А хто мене відпустить?" – подумав я, ідучи до божниці-казарми, божниці-тюрми.

– Навіщо ця комедія? – запитав я когось уголос. – Навіщо стріляти? Вони не повірять, що я вбив Назарія. Навіщо комедія?.. Чи не досить того, що є? Адже маємо історію, а не повторну сцену без суфлера. Фігури розставлені, логіка існує.

* * *

Коли я повернувся, коли минуло кілька хвилин і Назарій не з’явився, ми розсілися довкола казана їсти картоплю, я побачив (я це добре побачив), що обличчя полонених ожили. Ожили якоюсь неспогаданою надією, щось знали таке, чого, може, й Бог не сподівався.

Я не міг нічого утаювати і повідомив:

– Есес, мабуть, більше не вернеться сюди. І Фріц Дорфман не вернеться, його пісня зіспівана.

Тим боком проїхала дрезина з саперами. Очевидно, незабаром підуть поїзди. До Дежа будемо добиратися цим боком, але, поки висока вода в річці, не будемо поспішати. Взагалі не будемо поспішати. Може, вийдемо на тракт і подамося до Сату-Маре дебрищами й через хутори. Чогось мене не манять солдатські натовпи. Звик до малолюддя, до тиші.

– Підемо через хутори, – за всіх вирішив Петер Кайзер. Німець всюди править.

– Отже, через хутори.

– Шкода, що закінчилася сивуха, – мовив поляк. – В нас добрі наміри.

– Є, – втішив я банду. – Ернест привіз цілий бідон. Влаштуємо бенкет? Принесіть з гаража.

Я подумав: нехай понапиваються, скоти.

Вони склали попід стіною карабіни, оправили шинелі під мідяними кулями з вибитим "Got mit uns", кожен почистив картоплину, присолив, набрали в кварти сивухи.

– Хуторами – якось відрадніше, – ніби оправдувався Кайзер. – Можна підкріпитися, заночувати… Гірські переходи – не жарт. Завали, негоди, потіччя, то дряпайсь вгору, то спускайся на поле… А від помістя до помістя приховані серпантини, навіть з повітря не побачать. Зброю про всяк випадок треба взяти…

– Підемо хуторами, – перебив я Петера, бо він заводився, як старий грамофон. – За наше здоров’я.

– За здоров’я наших! – злукавив поляк Сікорський.

– Чи не забагато нам наших? – запитав румун Йон Михалеску.

– А пішли вони під три чорти! – лайнувся серб Селімович.

– Замало чортів для всіх наших, – перевів на жарт угорець Іштван Дереш.

– Ми нарешті вип’ємо? – запитав я і додав: – Чортів не забракне, але місця буде замало. Уся Європа – одна братська могила.

– Як завжди, лейтенанте… – приязно підморгнув мені колишній сейсмолог з Белграда. – За нас і за наше, панове.

Після четвертої заговорили невпопад, хто з ким і хто про що. Якось я не завважив, що серб переніс мого шмайсера до піраміди з карабінів, й отямився від того, що він все тісніше треться до мого вальтера в кобурі на поясі. Я його негрубо відштовхнув і пустився до виходу. Раптом двері відчинилися настіж і в проході виросли аж три дебелі тіні. Я блискавичним рухом висмикнув вальтера і зробив кілька пострілів в стелю. Полонені кинулися до карабінів, але непрохані гості впали на долівку й просили скорченими пальцями пощади.

– Хто? – запитав я, подаючи знак позад себе "не стріляти".

– Утікаємо.

Це для мене нічого не важило.

– Хто? – повторив я.

– Бачиш же, люди.

– Подайте сюди ліхтаря і погляньте: на одному вкорочена шинеля, на другому – російська куфайка, на третьому бабський кафтан. Бродяги. Де ваша зброя?

– Дай звестися, – посмілішав один. – Зі зброєю ти б нас уклав, не питаючи, хто і звідки. Біглі ми, відступенці-емігранти. З генерал-губернаторства. Дікстріт Галіція. Чув про таке?

– Оце радість! Одного відпустив – зголосилося троє.

– Така, видно, доля. Але ми не вояки, ми біглі.

– Де ви на мою голову беретеся! – Я зірвав з себе кафтан і заходив між колонами в пасованому кітелі із золотими погонами. Через плече – портупея, на поясі шкіряна кобура і… таке інше. Мабуть, справляв враження й фігурою, налитий мускулами боксер важкої категорії, стрункий, вправний, жвавий…

– Совєти! – зітхнув повержений чоловічок, побачивши мої погони.

– Їсти хочете? – запитав я рідною мовою, бо допитував німецькою і відповіді чув німецькою.

– Ще й як! Дозволь встати.

Я все ще ходив з револьвером уздовж трьох голів у якихось виваляних табакерках, а не пілотках – за фасоном чи то румунських, а чи словенських.

– Якої віри?

– Мішанка. До перших москалів – греко-католики, при москалях – православні, при других, – тепер там уже другі, – не знаємо, бо пішли у відхід.

– Потім побалакаємо. Сідайте до казана.

Заброди посмілішали, як збайдужілі до всього люди, яким і море по коліна, лишень би не вбивали і не знущались.

– А ти хто будеш?

Я запросив апостолів до гурту, запитав приблуд, чи мають кухлі.

– Це є…

– Черпайте з бідона. Черпайте всі, – звернувся до своїх полонених.

Оце ми вміємо! Випили, хекнули, обтерли пики рукавами.

– Хто сьогодні заступає на чергування?

Двоє "апостолів" з карабінами вмостилися біля камінів, діловито взялися за гачки для грані.

– А у вас дисципліна, – сказав той же, найстарший за віком і найговіркіший "дістріт".

– Тепер – усім нагору, спати. Вранці буде видніше.

VIII

Я мав нагоду переконатися, що на фронті не слід вживати або й накласти заборону на такі слова, як "передова", "вбито", "поранено", "полон", "наступ", "відступ", "оточення", навіть "наші" і "ваші". Вчора жартували отак, а сьогодні розбирайся, хто є хто, хто наш, а хто ваш, чия правда правдивіша, чия віра вірніша, хто партійніший. Сейсмолог Селімович повинен мати певну теорію щодо покликання планетарних вібрацій та вивержень підземного пекла і світових потопів. Звичайно, ці теорії надто абстрактні, але хіба з розташування зірок не читають людську долю? Те саме й слова. Це загальники – елементи, атоми, нейтрони і всепроникливі нейтрони. Ті в макро-, ті в мікро-, а ті в сфері людських доль, взаємозв’язків, волі і мислі, які означають або велике "так", або велике "ні", або щось середнє, перехідне, пограничне, де приховано найбільше таїни.

Я – недоучка фізик, бо що там два курси вчительського інституту, невдалий педагог, бо що таке – нічого не знати достеменно, не мати власних переконань, чого я здатен навчати, коли мене навіть мислити (не дай Боже!) не навчили. Я не філософ, бо суть мені не дається, я спершу повинен опектися, щоб називати гаряче гарячим. Я не психолог, бо слабо розуміюся на людях, на категоріях людей, класах, націях, цивілізаціях, світах і таке інше – до безміру і безодні, якими є космос, Господнє твориво, явлене за 10-47 ступеня секунди. Я просто совок, хоч трохи кращий, ніж майор Остапенко і мій "кореш" по розвідницькій бурсі. А я до нікчемного результату іду роками, іду колами, а не спіралями й гвинтами, як наївно уявляє собі поступ людський розум. Я не заздрю Богові, але негідний його, щоб носити його подоби. Половинчастість і подвійність людської моралі засвітила мене в зародку, я не визрів у молоді роки, я не змужнів, ставши мужем. У всьому поверховість, у всьому вершки того, що дозволялося гвинтикам, а найпідліше, що правителі вірять, що в себе нездатний повірити. Моя муза сліпа, як скульптура з Еллади. Вона не заграє, як скрипка без смичка, хоч не вивішую червоний ліхтар. Я стою на одній нозі.

Сейсмолог Ранко Селімович вірить у соціалізм з людським обличчям. Він матиме можливість побачити наш соціалізм, нехай він тільки зізнається якому-небудь типу з особливого відділу, що він – соціаліст. Нам, своїм, можуть закинути: "Тобі більше за всіх треба?" Його звинуватять в антипропагандистських намірах. Ось золотарям-мадярам нічого не потрібно, крім молодиць і сервованого столу. Цих приймуть, і вони стануть процвітати.

І все-таки я силовик, мене зламає тільки смерть. Тільки не через це і не тому, що знаю, що таке наш соціалізм, я відпустив Назарія з полону. Це щось більш приховане, мабуть, оте дивне, що нашіптувало думку вирубати різаком замки в тюремній брамі. Це прихований індивідуалізм, сказав би майор Остапенко. Чи живий ще цей плюгавий мудень? Чи й далі обминає шалена куля? Мабуть, командує досі. З німців тепер паршиві вояки. Майстри смерті стали майстрами драпу. Цих теж не можна лишати живими. Націонал-соціалісти! Треба ж!.. Хо-му-ти!

* * *

Вигнанці чи втікачі.

Двох військовиків я втратив, набув трьох бродяг.

Який-небудь майор Остапенко мені вибачить двох за трьох. Я записав їхні прізвища на зворотному боці супровідки.

Одіспавшись та одчухавшись у лазні від вошей, бігляки зовсім не виявляли бажання втікати далі.

– Ця гробниця мені до вподоби, – сказав Ігор Мартинюк, найстарший з бігляків, якого я про себе охрестив Словоблудом, бо говорив він бездумно, як пугач, впопад чи невпопад, що на гадку навинеться. – Чума і Галета так само готові тут якийсь час перечекати. Я з Сибіру втікав тисячі кілометрів і сходив п’яти дощенту. Чума і Галета…

– З учорашнього вечора ви в полоні, – відрубав я. – Разом з Чумою і Галетою. Будете нести караульну службу і працювати: пиляти дрова, куховарити, тримати запас води, вести склад продуктів під час чергувань і не спробуйте разом з Чумою і Галетою що-небудь утнути, бо – бачили гаражі в скелях? – там запремо і там сконаєте. Разом з Чумою і Галетою.

Наступного дня в каньйон прибилися ще троє, теж українці, з концтабору, "німецькі" полонені, як їх тут же назвали бігляки. Цих теж нагодували і послали до лазні "вошкуватись". Сімнадцять чоловік треба прогодувати і тримати в руках. Мені потрібен заступник. Для контакту з Ернестом Дорфманом міг підійти лише Петер Кайзер, німець. В льоху одного з гаражів зберігалося кілька центнерів картоплі, там же я знайшов бочівку меду. Інші продукти можна було брати в Дорфмана або в інших помістях, про які я не мав уявлення. Добре орієнтувався в цій місцевості Кайзер. Комунобанду треба утримувати в статусі організованої команди, інакше…

Нема гарантії, що не будуть приставати нові пройди.

На заступника потрібен росіянин. Усі ми у Сату-Маре на збірному пройдемо "санобробку" особливого відділу. Хтось неодмінно ляпне, що своїм заступником я обрав німця. Я вирішив призначити "вибори" заступника. Коли виголені і вимиті пройдисвіти розсілися довкола казана з вареною картоплею, я коротко сказав про становище, в якому ми опинилися, і попросив написати на клаптику паперу прізвище бажаного кандидата, хто набере найбільше голосів, той автоматично стає моїм заступником.

Несподівано "взяв слово" один із в’язнів концтабору. Він подав мені документи (бозна як збережені!), мовивши:

– Я – бойовий капітан, начштабу артилерії енської бригади. Потрапив в оточення, контуженого німця взяли в полон.

Оскільки полонених ждуть в Сату-Маре, він за званням міг би очолювати конвойовану команду. Я повернув йому партквиток.

– Заховайте і ніде не показуйте, навіть в Особливому відділі. Посвідчення теж заховайте. Тих, хто побував у полоні, навіть у штрафну роту не беруть. Розумієте, комуністи героїчно вмирають на полі бою, тим паче офіцери й начальники штабів. Ви – утікач з концтабору, але хто підтвердить, що ви не дали підписку гестапо і вам не організували втечу. Чи ви роздягнетеся догола, чи залишитесь безпогонним обірванцем, я вас не можу визнати людиною, яка не порушила присяги, даної батьківщині. Отже, порядок голосування вам відомий, запасіться папірцями, ось вам олівець, передавайте по колу і опускайте "бюлетені" в оцей пробитий кулею шолом. Голова лічильної комісії – Ранко Селімович. Прошу.

Сейсмолог розібрав папірці. Найбільше, п’ять голосів, зібрав він же. Пополотнівши, заїкувато пробелькотів:

– Але ж я не можу, я – серб.

– Для нас ви – громадяни Королівства Югославія, в якому серби, хорвати і словенці піднялися на боротьбу з фашистами. – Я ще щось важливе мав сказати, та в голові раптом стало порожньо. Я тільки махнув рукою і додав, що завтра Селімович і Кайзер підуть на хутір за продуктами.

"Цей капітан – той же Остапенко", – подумав я, піднімаючись сходами на галерею. І вирішив його та ще одного табірника призначити черговими, а проконтролюють їх Чума з Галетою. Прізвище лейтенанта було якесь потворне, як в усіх штабістів, – Новосмик. Віль Новосмик. Ім’я в ініціалах вождя світового пролетаріату. Бальзак мав рацію, вказуючи на містичний зв’язок між іменем людини та її долею, – існує певна спорідненість. А що означає "Наумець"?..

Де він ухитрився сховати партійні і військові документи? Видно, підшив у підштанки ще до оточення, бо підібрали його непритомного. Де зіткнувся з двома іншими табірниками? Документи підготував, довідавшись, що ми добираємося до збірного пункту в Сату-Маре.

На старшого конвоїра Новосмик не претендував, він задовольнився б і роллю мого заступника, хоч я лише лейтенант.

Поживемо – побачимо. Треба перед ним прикинутися простачком. Бо, можливо, є якийсь зв’язок між капітаном і чутками, що готується повстання німецьких полонених у Сату-Маре, про які говорив Ернест Дорфман. Бо, можливо, є якийсь зв’язок між капітаном і самим Ернестом. Адже переді мною німець – єдиний автор містифікації.

Більше до команди не підпущу навіть пораненого маршала. Та й численнішу команду я не смію провадити до Сату-Маре. Не уповноважений. Одіссея, видно, щойно починається.

* * *

Поки я сидів у березі Сомешу й обмірковував наше життя-буття, Селімович вернувся з хуторів на Дорфмановому мотоциклі. Вернувся не з хутора, а з хуторів.

– На війні треба жити за принципом, – каже Селімович, – роби вигляд, що виконуєш наказ, а вчини навпаки. Я тільки позичив у Дорфмана колесо, – показує він рукою на мотоцикл. – Коли йшли на помістя, кайзер зізнався мені, що кілометрів за п’ятнадцять в Мармароськім бескиді живе його колишня дружина. Вона з ним у розлученні, він дав їй гроші, і вона з двома доньками купила собі у висілку хату і шмат полонини, коло хати – виноградник, сад і пасіка, тримає розмаїту живність, живе – не банує. Ще молода, але молодця собі не завела – де його взяти, всі на війні.

Селімович всідається коло мене на мораву і, зрозумівши, що я охоче слухаю небилиці про домашнє життя, пускається в детальну імпрезію про свою вилазку і те, що довелося побачити.

– Маєточок у молодиці незгірш Ернестового, хоча будинок дерев’яний і старий, збитий після Першої світової. Стайні, воли, коні, корови, вівці і всіляке домашнє птаство; пивниці – й на вибір повидла, соління, вина, мед; шпихліри з лантухами жита, кошниці з півметровими шульками кукурудзи; навіси з сіном, конюшиною, люцеркою, рапсом. Тримає кількох наймичок. До речі, вперше побачив, що ковалює циганка. Не ворожить, не краде, а кує підкови, сапи, лопати й таке інше. Повірте, що я сам собі розвів господарство, як пуделочко, але їй позаздрив, бо справді розбагатіла і не отримує відхідне з сейсмологічної асоціації Балкан. Якби не Петер, якого вона прийняла-таки, як скучлива, вистраждана молодиця-жінка-дружина, то залюбки пристав би, спродавши своє маєття, бо моє при шляху, а нині треба мешкати в захисті.

– Петер не накинув оком вертатися?

– Як вам сказати? – протяжливо розмірковував учений-сейсмолог і засланець соціалізму. – Здається, вони не розпрощалися назавжди. І переспали годинку, поки наймички вкладали мені коляску, і сплакнула, коли виїжджали з двору, витерла хусткою очі. Дорогою сюди він шепотів мені у вухо, розхвалюючи свою Меланку. А розійшлися, бо не змогла народити дитя. Як на теперішню ситуацію, коли людське життя – копійка, то з дурної голови. По вулицях повно сиріт, лишень пригрій.

Протилежним берегом прокотилась дрезина.

– Тут треба виставити дозор, – раптом сказав Селімович.

Він, як і я, прекрасно розумів, що наш замок-гробниця-божниця-відспівна – наше найнадійніше укриття, наш порятунок. Мабуть, з протилежного боку Сомешу виглядає запустінням, а якщо дошками навхрест заб’ємо вікна та почепимо ще одну табличку "Тиф", прихисток навіть злодій минатиме. Це ми зробимо сьогодні ж і дозор будемо виставляти. Раптом у річку хлюпнеться амфібія чи земноводний танк! На виходах із Фріцової долини закопаємо стовпи з написом "Міни"…

Тиф і міни! Фортеця миру, притулок дезертира і втікача з полону… Тимчасовий лазарет, опочивальня. Помістя можна як завгодно обізвати – і всі втратили якусь істотну прикмету війни.

– Фріца одвезли до шпиталю? – питаю у сейсмолога.

– Ні. З кимсь уявним сварився у флігелі. Ернест каже, що геть зійшов з розуму, таким у шпиталі допомагають вмерти. Я не раз бачив, що найчастіше зсуваються з соломи отакі здоровиська. Звичайно, страшне каліцтво, але стріха поїхала з якоїсь іншої причини. Що він таке мусив побачити, що від безсилості збожеволів?

– Так, він не з привидом воює.

– Жалюгідне становисько.

– Усе написано в Бога.

– Ви віруючий?

– А хто не вірить? Це бравада – я атеїст! Людина – нікчемна і беззахисна перед Господом комашина. Не усвідомлює цього хіба що нещасний Фріц Дорфман… Отже, молодиця трохи одігріла Кайзера?

– Ну, він масний як гриб в оливі. Тепер щоразу проситиметься у вилазку за продуктами.

– А Фріцову дружину бачили?

– Не показувалась.

– Мабуть, це теж що-небудь означає.

– Причина для всього повинна існувати. Причина – код поведінки, шифр долі, головний ініціал, зародок.

– Я знаю людину, – сказав я, маючи на оці майора Остапенка, – яка все робить без причини. Випадково облає тебе. Ні за що, жартома. "Молодець-засранець", – скаже. Наступного разу він тебе так прозве, думаючи, що ти таким є, бо він начебто не міг тебе обізвати без причини. Далі він спрямовано в’їдає на тебе, посилає на мінне поле, карає бруствером, щоб зняв тебе німецький снайпер, посилає за "язиком", коли він непотрібний, фронт прочитано до останнього окопчика.

– Це – як баба, що одного разу збрехала. На чоловіка. Далі створює легенди, аби самоствердитися і привернути до себе увагу. Навіть щиро проливає сльози, бо вірить, що мужеві не можна довіряти, він – негідник, п’яниця, перелюбник і таке інше. Ціллю її життя стає шукання причини, аби вилити на голову найближчої людини відро помий. Це стає її роллю, метою, способом життя…

– І, зрештою, патологією, – додав я. – Це викапаний майор Остапенко.

– Проте майор уміє видавати себе за ще підлішого двійника. Першим він виступає, мовби заявляючи: "Ось який я добрий". Перебирає функцію двійника і поглядає, який він, коли недобрий.

– Це взагалі паскудство, – каже здивований сейсмолог. – Таких людей треба розстрілювати.

– То пригляньтесь до капітана Новосмика.

– Що він уже скоїв?

– Погарбав Фріцові костюми й причандалля: бритви, мильниці, щітки, граблі, якісь рукавиці, краватки, шкарпетки.

– Видно з морди, що негідник.

– Щось видивляється, де не посій, там вродиться, нюхає, підслуховує… І ті два якісь нетутешні. Чи я стаю надто недовірливим, бо здають нерви, чи це насправді чуже просо, – не доберу, і факт.

– Дякую за щиру бесіду, – сказав інтелігент-сейсмолог. – Я беру ваші слова на зарубку.

– Не дозвольте йому зайняти ванькирик Патриції, бо це буде початком кінця. Або я його поставлю до стінки, або поверну йому ніс у той бік, де потилиця.

– Присягаюся, що до цього не дійде, я капітана урезоню. Це якийсь самозванець, полонені його обминають, як купу лайна.

"Із цим можна йти в розвідку", – подумав я, коли Ранко Селімович всідався на мотоцикл, щоб відігнати в гараж. Якусь мить я дивився, як він дбайливо бере на замок залізні двері, і повторив собі: – "Так, із цим можна йти через передову. Зібраний, покладистий, довершений".

* * *

Він ставиться до комунівців якось насмішкувато-зневажливо, як до неповноцінних супутників бродяг, заблуд і безперспективних спотикачів. Чую перепалку.

– Ви бачили фронт з окопного гнізда. Хіба ви знаєте фронт в обсязі хоча б полку? Ось батальйони, роти, танковий опорний пункт, розвідка, десантна група, далекобійні батареї підтримки, запасні позиції…

– Знаємо, що таке запасні позиції, де штаб, а де кухня, – чути сміх Чуми.

З себе сміється чи з інших – годі визначити. Галета:

– І що найважливіше для армії – відхоже місце.

– Туалети, – уточнює, регочучи, Чума.

– Ви навіть утікати не вмієте. От під конвоєм марш-кидок робите – це для вас неважко.

"Сука, – думав я. – Сука…"

– Пройти без втрат під конвоєм – теж мистецтво, – каже Селімович.

– Однак це рейд до Судоби. Я знаю тільки одну команду: "Даешь!

Капітан оповідає якийсь епізод. Я не дуже дослухаюсь, думаю, що мені розповісти. Мабуть, нагадаю хлопцям, як полонив їх у Мармароських бескидах.

Тільки не треба підкреслювати, що вони заховалися в садовій пивниці, як дезертири.

Не добираючи принагідної паузи, сідаю до гурту, піднявши долоню:

– Ану ось послухайте!.. Базіки!

Майор Остапенко відібрав перед вічно безіменним пагорбом дванадцять чоловік. Це – з усього розвідбатальйону. Повторив і без того зрозумілу обстановку. З безіменної безперервно січе важкий кулемет. Перед ним замінована мертва зона, ми, як годиться, в окопчиках, маленький бруствер перед тобою, десь грає канонада, а тут захлинулась атака сибірських штрафників. Німець косить дзота, квадратову бетонну шапку видно зокіл, навіть темніє амбразура, а з неї куриться димок. Пороховий димок із жерла кулемета. Ми не раз захоплювали прикованих смертників, але цей, що сік нас із висотки, як потім з’ясувалося, не був прикований і вмер, підірвавшись гранатою, коли збагнув, що йому не врятуватись інакше, бо німці відступили за кілька верст. Німці, як завжди, відступали організовано, але цього разу недорахувалися 12 вояків.

Але все по порядку. Майор Остапенко ніколи не лишав віру. Навіть голіруч здобути дзот – значить, мусить здобути, незважаючи на втрати. Мінне поле перед тим присипав сніжок, однак видно було горбочки, де впали штрафні сибіряки, так і не зробивши своїм життям проходів, бо гнали їх уперед валом на розкладені шахматним порядком через одну протипіхотні і протитанкові міни.

Я ішов у голові групи, бо стояв крайнім на правому фланзі шеренги. Направо – і я опинився першим. Ступав у м’який сніг, він підминався під чоботом і хрумкотів, мов щось живе. Я подолав усю мертву зону, а за мною через десять кроків ішли розвідники і лунали вибухи, та я не озирався, лиш кинув оком назад перед самим дзотом – і нікого не побачив з товаришів, які ішли за мною слід у слід. Тоді я і посивів. Ті, що йшли за мною слід у слід, могли просуватися доти, поки сніг під ногами не спресовувався як дошка, тоді тягар зверху сягав міни і людина злітала в повітря. Ні в кого не виникла думка, що треба на півкроку відступити від сліду, яким уже пройшли інші. Коли я озирнувся, біле засніжене поле рівною лінією було позначене темними цятками розірваних людських тіл.

Я вже сказав, що кулеметник підірвався гранатою, коли я заслонив вхід до дзоту тінню свого тіла. Я стояв з націленою фінкою, і німець зрозумів, що порятунку немає. Він отетерів від несподіванки і висмикнув кільце. Я встиг заховатися за мур дзоту, і пролунав вибух.

Водинці обережно добрався до зруйнованої артобстрілами садиби, перевірив, що нікого нема, але вм’ятий сніг слідів привів мене в садок. Я ще зірвав кілька зморщених торішніх п’явок. Але вони були без соку, як вим’ята губка. Тоді дивлюсь: під ногами сніг зникає, зате явно відпарився квадрат дверцят. Я виламав з гілляки ключку, намацавши клямку і, щосили рвонувши дверцята, дав довгу чергу з автомата.

– Вилізай! – скомандував і зняв з пояса гранату.

Їх було дванадцять, як нас, що виходили на дзот. Вилізли, лишивши у пивниці зброю і відзнаки. Майор Остапенко представив до чину капітана, виписав супровідну і, зв’язавшись рацією зі штабом дивізії, показав ось на цій мапі круглу точку Сату-Маре, де розташований збірний пункт полонених фашистів, їх виловлюють по всій Трансільванії після Яссько-Кишинівської операції. А капітан Новосмик каже, що дехто не нюхав пороху. Гадаю, що таких між нами нема. Навіть те, як ми недавно відбили шайку мародерів, – це вже бойове хрещення. Так же?

Дехто кивнув, дехто похнюпився.

– І ще будемо стріляти, – сказав я впевнено. – Капітана навіть у штрафники не пошлють, бо таких Сталін наказав або розстрілювати, або відправляти на рудники. Але тут йому ще доведеться постріляти. У штабі артилерії, звичайно, було більш затишно, але хлібом задарма не годуємо. Завтра, капітане, підете в розвідку. Ранко Селімович з Кайзером бачили в лісі кілька німецьких штабних машин. Подивитесь, як їх охороняють, а коли нема варти, що там є. Нас цікавлять амуніція і продукти. Очевидно, це транспорт, який тут застряг без бензину.

– Я сам піду?

– Так, – відповів я.

* * *

Уранці гандрабатий і сухий, як кістка, капітан підійшов до мене з простягненим гаманцем.

– Мої документи, всяке може трапитись. Зброю дасте? Адже я іду один?

– Візьміть шмайсер і кілька патронів нагорі в шафі.

– Дайте мені бодай сколок місцевості, щоб не заблукати.

– Ось вам мапа, накидайте собі дороги, особливо дорогу назад.

Новосмик, як мовиться, німо визвірився на мене, але промовчав, якось боком рушив до шафи. Через хвильку гукнув:

– Тут же повно карт!

– Це військові німецькі мапи з Першої світової війни. Тут усе змінилося до самого кореня. Виріж собі цю місцевість, перенеси нові дороги – та й досить з тебе. Компаса не маю.

– А мотоцикл можна взяти?

– Бери. Тільки поверни справним. Він не наш.

– Може, я машиною вернусь?..

– То йди пішака, не завертай голови. Штабіст нещасний!

– Я такий же солдат, як і ти.

– Партач ти, а не капітан, іди з очей. Спитай Селімовича, де він бачив транспорт.

– Ще одна гнида! – вилаявся Новосмик. Невдовзі я почув їхню перепалку.

– Сюди переганяти машину не смій, – затинаючись, говорив Селімович. – Це занедбаний монастир, тут непотрібна військова техніка. Все, що нас цікавить, перенесемо на плечах, перекинемо на мотоциклі. І то – я не хотів би тут ніякого гуркоту. Узвозом я зійшов без мотора. Тюпай на плато пішака. Мотоцикла не дам. Лейтенант мене зрозуміє. Не смійте чіпати акселератори, бо там можлива засада. Це зовсім нікчемне доручення, ми гадаємо, що управитесь. Ідете на південь, вертаєтесь на північ. Це й для школярика нескладно.

Я стояв на терасі, вони розмовляли біля входу до нашої домівки чи резиденції, якщо можна так назвати це заточення камінних закамарків, містичний архітектурний ансамбль зі всіх епох.

Зійшовши вниз, я рішуче сказав до Селімовича:

– Не треба, Ранку! Підете ви, заодно відкотите Ернестові мотоцикла. Самі бачите, що від козла годі чекати молока. В його голові тільки штабні легенди і переможні литаври.

– Або відбили клепку в концтаборі, – додав сейсмолог.

Крутнувшись на одній нозі, я рушив у нішу до сходів на терасу. Якщо Новосмик вирішить, що його розіграли, то це буде ще одним підтвердженням, що він закінчена нікчема.

Ти знову анонім, капітане, подумав я, коли він дибав на довгих ногах у вилинялих галіфе кудись у береги Сомешу. Мабуть, подумати про свою винятково квітучу незалежність та лаври індивідуалізму. Шматок Трансільванії він все-таки зберігає при собі. Нехай малює на ньому свої ар’єргарди і авангарди. Хто замовляє, той і платить. Мені варто б перехилити крешу цуйки, коли вернеться з розвідки сейсмолог.

Я вклав гаманець з документами Новосмика до речового мішка, де зберігалися посвідчення інших полонених. Чума і Галета не мали при собі жодного папірця, бурлескні нулі війни, ще гірше становище, ніж в абсолютних анонімів чи динамічних самозванців, їм дати під зад і вигнати з нашої резиденції, але тепер це небезпечно, та й не підуть вони нікуди, ляжуть на передні лапи, як пси, бо тут їм добре, тепло і затишно.

Кажуть, що творчість творить істинний характер, а все інше, особливо успіх, його руйнують. Коли я думаю про людину, мені хочеться її дотворити до її повного стовідсоткового значення, до риски самотворення та успіху, бо це їй дано від Бога. Такий я істинний. А що діяти з клоунами? З такими, як брати-золотарі, близнюки, як оці безнадійні нулі та бурлескні аноніми, самодури типу Остапенка, шукачами на кшталт есесівця Назарія, статечного фальшуна Ернеста Дорфмана чи невдаху його брата Фріца?

"Дотягуючи" людину до людини, я міг би виправдати Ернеста Дорфмана. Він ненавидить фашистську криваву систему. Тільки тут, у Трансільванії, у війні настала рівновага втрат, але досі наших гинуло по шість чоловік на одного німця. Дорфман ненавидить рейх, проте залишається німцем. Майор Остапенко, який у вісімнадцять років командував полком, – поріддя сталінізму. Сталін розстріляв перед війною командармів найчисленнішої в світі армії, поставив молодшого лейтенанта на чолі полку, а потім розвідбатальйону, коли з Сибіру вернулися кадрові командири. То цей Остапенко у кожній атаці втрачав майже весь полк солдатів, потім у кожному прориві та рейді втрачав майже всіх своїх розвідників. І він – стовп сталінського режиму. (Не дай Бог, якби хто підслухав мої думки!..) Я ненавиджу режим лише половинчасто, історично. Росія не переставала воювати, відколи існує. Ці розсіяні завойовники і грабіжники жили з пограбувань при князях, і царях, і диктаторах. Ці племена по-азійськи люблять зверхника-агресора, нехай це лже-Дмитрій, чи Пугачов, чи пруссак-придурок Павло, чи німкеня Катерина, чи метис Ілліч, чи грузинський напівсемінарист Коба. (Не дай Бог, якби хто підслухав!..) Але чи розуміє це народ? Він любить ярмо і вождя. З кривавим вождем і німець відчув себе певніше. Війна не принесе перелому в характерах. Я нічим не допоможу Чумі і Галеті, ніколи їх не "дотворю" до статусу людини.

Нехай йому грець, геть зіпсувався настрій через отого Новосмика. Мені здається, він не Ігор, а Генріх, не Новосмик, а якийсь Нойбауер, не компартієць, а нацист, хоч і той, і той – фашистюри.

Війна як специфічний спосіб існування і людина як носій війни – безперервні: ось у чому суть, ось що вимагає витравлення, творчого втручання. На жаль, це може створити тільки Господь. Ні релігійні, ні цивільні закони і засади нежиттєздатні, людська свідомість з дефектом мотивації, який зветься посяганням. Посягання виправдовується причинами і звинуваченнями, мають рацію вчені, які не визнають за людьми перспективи вдосконалення. Чим більше моралізаторства, тим більше злочинності. Мойсеєві заповіді збуджують диявола, заборони гріха відкривають гріх, обмеження зловжитку відкривають сфери пізнання зловживань. Тільки моя незалежність забезпечує мені мою цноту, хай там що, мені вистачить глузду оберегти свою свободу дій, мислення, навіть якщо я читатиму пункти всіх законів і правил. Є багато банальних постулатів про долю солдата. Задуманий солдат – живий труп. Солдат не думає, солдат воює. Що ж? Знищено супротивника – нема жалю. Нема людини – нема свідка, нема докорів сумління. Але і в солдата є недосяжна ніша, де він може залишитися людиною, навіть у вирі війни. Якщо так званого ворога поставити в становище безвиході, він або здасться, або покінчить з собою. Ще ніхто не ходив в атаку в ім’я чогось. На чужу землю йдуть, щоб пограбувати і зґвалтувати. Ще Арістотель казав, що війну починають, щоб змінити власника. Древні дивилися в суть. Сімейні чвари виникають виключно на ґрунті володіння майном чи предметами майна. А далі накопичуються виправдання, звинувальні акти…

Але хтось же сказав, що визвольні війни справедливі, якщо вони продиктовані демагогією. Це я сказав, подумав я. Це знає кожен. Не зізнається в авторстві той, хто чогось боїться і ховається за чужі плечі.

* * *

Я вчився переважно самотужки. У шафах галереї сотні томів мудрих літописців життя, але я боюся до них підступати, щоб не знаходити того, чого мене навчає війна. А для гімнастики характеру не потребую інституцій та зразків. Полонені читають. Розсівшись під стінами, досліджують чужі спостереження, труть чола, скубають чуби, замислюються. Книги рятують полонених від нудьги і невідомого майбутнього, яке може початися з однослівної команди "Встати!". Чужі поневіряння рятують від думки про власні. Лиш я немовби перечитую себе заново і заново й не боюся смерті. Всі вони дорослі, а я, мов дитина, відчуваю одне й те саме, що мені бракує мого батька, що мені хочеться покласти голову мамі на коліна і щоб вона її погладила шорсткою теплою долонею. Я – думаюча дитина. Моя душа ще не освоїлася з тілом, і я думаю категоріями вічними й ледь знайомими, бо моя душа і моє тіло – дві номінації сутності, як личинка і метелик, одне можливе з іншим поза зв’язками пам’яті, без очевидного реального зв’язку, без пуповини. Є лиш генетична пам’ять: я в тілесній оболонці "я" повинен піклуватися про свою душу, як мати про дитину, поки не вмру, відпустивши або народивши зрілу душу мого "я". Коли мене вб’ють, душу мою зроблять безпритульною сиротою і вона блукатиме над планетою жалісним болідом без вартісного спогаду.

Інститутські професори радили мені стати вченим-фізиком. Мабуть, я щось нове відкрив би у будові матерії. Але авантюрний анекдот про старого педагога і молоденьку студентку позбавив мене посади шкільного вчителя фізики, а війна не пустила мене в науку навіть скандальним шляхом. Навіть моє тверде переконання, що людину може поправити тільки втручання Господнє, чогось варте, щоб його розвинути в теорію: як поділ клітин став необхідністю, як еволюціонували види, як із мавпи постала людиномавпа, з людиномавпи – первісний дикун, як дикун став, не маючи слідів спорідненості неандертальця з кроманьйонцем та всілякими пітеками, цивілізованою сучасною істотою. Коли мене вб’ють, хтось це обов’язково достежить без мене, і буде встановлено, що це воля Всесвітнього Творця, навіть непорочне зачаття, але це станеться далеко згодом, після того, як будуть пролиті ріки крові.

* * *

Втечу капітана Новосмика я передчув, коли вперше зиркнув у його тьмяні очі, на його худе, кістляве обличчя. Капітан ніби вистрибував сам із себе, і це всі побачили і пройнялися до нього презирством і підозрінням. Він належав іншому світові, іншим устремлінням, він був посланцем "кудись" і потрапив до нас чисто випадково й не на тривалий час. Він начебто цього й не таїв, але прийняв нас за ідіотів, знехтувавши нашою інтуїцією й здогадливістю.

Новосмик жорстоко поплатився. З-за гори вичахкав невеличкий паровозик з кучерявим димком над конусом чорної труби, за ним котилися чотири платформи з кранами, озброєними солдатами, шпалами, рейками, домкратами, купами кріплення дрібних інструментів. Потяг рухався повільніше за людську ходу. Ніхто з нас не простежив, що в березі капітан ховав пришвартований поміст із дверей і трьох довгих кільових брусів. Побачивши потяг, відрубав мотузи і, широко розставивши ноги на плотику, довгою жердиною відштовхнувся на бистрину річки. На першому ж водяному барані над камінним порогом двоє дверей сплюснулися, як крила метелика, бруси відпливли впоперек, й Новосмик опинився в полоні заломленого плотика. Він верещав як недорізаний, криком усіх скалічених, поранених і недобитих. Однак, ховаючись за насипом, сапери почули його і не звертали найменшої уваги, наче таку картину спостерігали вже не раз. Потяг зник за поворотом, крижаний стрижень ріки відніс замкненого в лещата дверей капітана до навислих скель на протилежному боці ущелини. Крик його незабаром різко обірвався, бігти туди не було сенсу.

Я бачив, як по-змовницьки перезирнулися Чума з Галетою. Ця пригода начебто стала уроком. "Закляте місце", – подумав я.

Сліпий випадок? А може, війна перенаситилася жорстокостями.

Людина безгосподарно, з наглістю присвоїла собі те, що з прозорою послідовністю і математичною логікою посилає їй на землю Творець, але, посмакувавши, зухвало заявляє: це я досяг, це ми здобули. Капітан посягав на багато з того, до чого не доклав зусиль, і мав замах на дещо більше, й ударило його в лещатах дверей до скелі, крик його урвався, не давши луни і не озвавшись у наших серцях жодною краплиною співчуття. Промайнув, як куля, що зрикошетувала від землі й згоріла в просторі без сліду.

– Що ви на це скажете? – запитав Ранко Селімович. Він тримав у руках з пальцем, устромленим між сторінки, товстеньку книженцію – теж коротав нудьгу, правда, більш осмислену, ніж та, що гнітила інших полонених. Він на щось чітко, осмислено надіявся. Сівши біля мене на поставлену на пеньки дошку, він знову повторив: – Що ви на це скажете, пане начальнику?

– Лиш те, що капітан мав конкретну мсту і йому треба було з нами чи без нас негайно добратися на збірний пункт.

– Але ж на платформах сиділи ваші сапери?

– А він – "наш". Сапери – хлопці невибагливі. Він би їх якось обдурив, а з ними його не взяли і на підозру. Він охоче зібрався оглянути штабні автомобілі на плато, випрошував мотоцикл.

– Логічно. Невже це зв’язано з тими припущеннями, які вам видав Ернест Дорфман?

– Цілком правдоподібно.

– Серед наших полонених дворушників нема. Ручаюсь.

– Я не можу думати, що в Трансільванії не діє залишена німцями агентура. Фашисти всюди мають конспіративну контррозвідку. Так і ми практикуємо. Наша сіть розпилена по всій планеті, її мета – це відголос стратегічних штабів. Оперний співак, сидячи в опері, несамохіть повторює виконувану зі сцени арію іншим співаком. Отакий перегук між фаворитом і агентом. Агент з півслова вловлює замисел й поспішає виконувати, як автомат. Німецька контррозвідка тут є, і вона діє, не спить, її легко простежити за активністю, агентура весь час кудись поривається.

– Мабуть, ваша правда, – сказав сейсмолог словами Назарія.

– Пошліть до автомобілів Чуму і Галету. Розтлумачте, як добратися, але зброї не давайте. Нехай їх супроводжує страх Божий. Я певен, що вони прикидаються недотепами.

– Коли людина починає грати божевільного, вона ним стає. Прізвища у них якісь клоунівські.

– Отож-то.

– В найсерйознішій фальсифікації мусить бути щось невдатне. Стратегія стомлює, і стратег якісь деталі зрештою випускає з рук.

Однак Чума і Галета повернулися. Приперли по речовому мішку консервів, авіаційні комбінезони та кілька пляшок рому. Обидва були п’яненькі і чимось розгублені.

– У кущах ми надибали складені парашути, – запинаючись, розповідав Чума. – Три штуки. Машини загнали в ліс давніше. В одній радіостанція. Зброї немає. Продуктів на добру роту. Мабуть, ще буде десант у те місце, бо з дороги йдуть позначки з консервних бляшанок аж до машин.

– Де ви надибали капітана? – запитав я несподівано.

– Біля Клуш-Напоки, – чогось стрепенувся Галета. – Наш концтабір знаходиться в нагір’ї Бігори. Це душогубка для інтернованих і переміщених осіб. Німці відступили, а концтабір діє, на вишках есеси, годують, носимо каміння від загородки до загородки, словом, порядки німецькі. Ми вирішили втікати на Сомеш, бо Угорщину ще не визволили. Військовополонених там мало.

– А далі?

– Далі – через Петрос на Тису і Черемош і в Буковину.

– Малодоріжжя нам лише на руку.

– А куди мітив капітан?

– Він рвався до Сату-Маре.

– Яке він враження на вас справив?

– Як би то сказати? Чоловік темний. Закомандував з перших кроків. У концтаборі кілька тисяч полонених і остарбайтерів, не дивно, що там ми його ні разу не стрічали.

– Пішли б ще раз за продуктами.

– Виділіть ще пару чоловік або дайте мотоцикла.

– Пане Селімович, – гукнув я сейсмологу. – Вирядіть з цими хлопцями всіх новоприбульців. Нехай потрудяться на нашу когорту.

– Слухаю.

Коли зібралася команда за продуктами біля середньої вежі колишнього замку, я голосно, звертаючись до сейсмолога, мовби чекаючи його згоди чи заперечення, сказав:

– До Дежа не підемо. Рушимо на захід до Клуш-Напоки, там почекаємо, доки не відремонтують залізницю на Сату-Маре. Нашу радіостанцію так і нема кому полагодити. Погано. Ми відірвані від світу, не знаємо обстановки на фронтах. А може, фронтів уже й нема?

– Може, – посміхнувся Селімович, – над рейхстагом замайорів червоний прапор?

– Хоч як би там було, продукти нам позаріз необхідні. З Богом, хлопці. Будьте обережні. Без халепи вам!

– І вам, – прогудів у відповідь Галета…

Примітки

1

Гора в Карпатах.

2

Вимушена тактика боїв між німецькою і французькою арміями під час першої світової війни: боячись бути обійденою з флангу, і та і та армія змушені були розгортати фронт, поки він вперся в море. (Прим. автора).

3

Головнокомандуючий французьких армій у 1914-1916 рр.

4

Німецький військовий стратег.

5

Фельдмаршал, представник старшого покоління німецької вояччини.

6

Німецький імператор. Під час листопадової революції в Німеччині втік до Нідерландів, у 1933 році висловив свою солідарність фашистам.

7

Англійський король.

8

Тут вжито в значенні – люди з закостенілими традиціями. Австралійські аборигени, наприклад, вірять у тотемічні символи. Безглузді традиції – непорушний закон для аборигенів. Він прив’язує їх до легендарного минулого, прирікаючи на первісну дикість. Австралійські аборигени загнані в резервації, негласно присуджені на винищення.

9

Рене Декарт, «Пристрасті душі».

10

Рене Декарт, «Пристрасті душі».

11

Тільки Німеччині я завдячую за все добре в моєму житті.

12

Живи і дай жити іншим.

13

Хай буде людина доброю, вдячною і чуйною!

14

І найблагородніший не може мирно жити, коли не подобається злому сусідові.

15

Ми прийшли звідти, звідки нас не чекали.

16

Скіфи вбили царя Скілу, довідавшись, що він захопився еллінськими звичаями і під час наїздів до мілетської колонії Ольвії брав участь в культових обрядах на честь Діонісія.

17

Героїня трагедії Есхіла “Перси” Атоса розповідає про недобрий сон: начебто її син Ксеркс запряг у колісницю двох жінок – у перській і грецькій одежі. Перша – уособлення покори деспотові, друга волі. Ця друга виривається з упряжі, повертає колісницю на манівці, і це стає причиною Ксерксової загибелі.

18

Персонаж трагедії Шекспіра “Король Річард III”.

19

Польська партія соціалістів.

20

Одною з дивних країн, куди доля закидала гомерівського Одіссея, була країна лотофагів. Покуштувавши вирощеного ними солодкого лотосу, пришелець тут же забував про свою батьківщину.

21

Англійський дослідник.

22

Українські січові стрільці (УСС) – військові підрозділи, створені в 1914 р. командуванням австро-угорської армії (як і так звані гуцульські легіони). Формувалися в основному з представників західноукраінськоі буржуазії та куркульства і частково обдурених селян Входили до складу австро-угорських військ, були кинуті в бої а, російською Армією. Наприкінці 1918 р., після краху Австро-Угорської імперії, припинили своє існування. Окремі загони УСС стали опорою контрреволюційного уряду ЗУНР, ввійшовши до складу так званої Української Галицької армії. УГА в першій половині 1919 р. вела бої з військами буржуачно-поміщицької Польщі, яка розпочала агресію з метою загарбання Східної Галичини. Внаслідок зради зунрівських правителів УГА в липні 1919 р. відступила на Правобережну Україну, де була використана петлюрівською директорією в боротьбі проти Радянської – влади. Після поразки петлюрівців частина військ УГА, що складалася з вихідців із найбіднішого селянства, на початку 1920 р. перейшла на бік Червоної Армії.

23

Східне повір’я, згідно з яким такі дивні однороги народжуються тільки під час управління мудрих і справедливих владик.

24

Нового претендента на трон у циганів призначає вдова короля.

25

Діалог Тіресія і Креонта з трагедії Софокла «Антігона».

26

Може, перестанеш жартувати?

27

Під знаком вічності (лат.).

28

Італійський буржуазний соціолог, творець так званої теорії кругообігу в суспільному розвитку.

29

Поспішай поволі (лат.).

30

Керівник радянської дипломатичної місії.

31

Представник петлюрівської Директорії.

32

З «Останнього попередження Польщі» Гуго Коллонтая, Коллонтай- видатний представник польського матеріалізму кінця XVIII – початку XIX ст., глава польських республіканців, глашатай повстання Костюшка (1794).

33

Фортінбрас, принц Норвезький, персонаж трагедії Шекспіра «Гамлет».

34

Ви тут уперше?

35

Що вам потрібно?

36

Прошу.

37

Дуже дякую.

38

До побачення.

39

Канадський український прогресивний письменник Павло Крат в оповіданні «Коли зійшло сонце» змалював соціалістичне майбуття Канади.

40

Монолог Едіпа з трагедії Софокла «Цар Едіп».

41

Конфлікт, описаний римським істориком Тітом Лівієм, став сюжетом для трагедій багатьох видатних європейських письменників.

42

Віктор Хельтман, ідеолог польського демократичного руху XIX ст.

43

Яв Непомуцен Яновський (1803 – 1888) – учасник повстання 1830-1831 рр., один з фундаторів Польського демократичного товариства.

44

Душа. Термін, введений Арістотелем.

45

Монолог Едіпа з трагедії Софокла «Цар Едіп».

46

Там же.

47

Автори пам’ятника А. Міцкевичу у Львові.

48

Пані в дуже поганому настрої?

49

Встати!.. По конях!.. Може, ми могли б увечері зібратися?

50

Я зважився на подорож…

51

За переказами, засновник Кореї Кі Чжа назвав столичне місто Югеном (столицею плакучих верб), щоб пом’якшити характер його мешканців.

52

3 Йоганна-Генріха Песталоцці, видатного швейцарського педагога-демократа.

53

Песталоцці.

54

Із заснованої у 1919 р. націоналістичної організації «Воля», натхненником якої були клерикальні кола Галичини, у цей період формувалася терористична військова організація.

55

Замах справді мав місце. Його здійснили члени т. зв. української військової організації, що об’єднувала націоналістичні елементи.

56

Мобілізація.

57

Виборна посада.

58

Маршалок Буковини напередодні Першої світової війни, лідер консервативної партії.

59

Дитина прив’язана до своєї матері. Ми чекаємо тебе на виході (нім.).

60

Прошу вибачити (нім.).

61

О! Добрий день! Прошу. Прошу на повітря (нім.).

62

Я свідомий ваги мого завдання! (нім.).

63

Заможний парубок.

64

Ідеологи пангерманізму.

65

Так називався розділ пангерманської монографії Шульца-Геверніца, присвяченої "українському питанню".

66

"День" – назва кайзерівської газети (нім.).

67

"Загальний і повний оракул", часослов.

68

Шпигун (нім.).

69

Командуючий групою військ австрійських армій.

70

Країна ведмедів (нім.).

71

Австрійський військовий генерал.

72

Жандармський генерал.

73

У Талергофі знаходилися концентраційні табори.

74

Іди-но своєю дорогою (італ.).

75

Олекса Довбуш.

76

Розмовляти лише румунською!

77

Гармонія! О гармонія!.. (рум.).

78

Добридень (рум.).

79

Добраніч!.. (рум.).

80

С. Круликовський – член Центрального Комітету Комуністичної партії Східної Галичини, активний діяч Комуністичної партії Західної України, який з перервами просидів більше десяти років у камерах смертників по тюрмах і концентраційних таборах Польщі. (Тут і далі примітки автора).

81

Григорій Михаць – один з керівників дрогобицького збройного повстання у квітні 1919р. Розгромивши військовий гарнізон, встановив у місті радянську владу. Повстання було придушено силами ЗУНР.

82

Галицький організаційний комітет комуністів-галичан.

83

Чого пані хоче? Скільки пані дасть? (Польськ.).

84

Один народ, один вождь! (Нім.).

85

Галлер – командувач польськими окупаційними військами.

86

Українські січові стрільці (УСС) – військові підрозділи, створені в 1914р. командуванням австро-угорської армії (як і так звані гуцульські легіони). Формувалися в основному із членів українських патріотичних організацій "Січ", "Сокіл", "Пласт", студентської молоді і селянства.

87

Яка дівчина! (Польськ.).

88

Прив’язати до хреста чортицю! (Польськ.).

89

"Рідна школа " – культурно-освітня організація, заснована в 1881 р. Виходив двотижневик з такою ж назвою.

90

Товариство білоруської школи – культурно-освітня організація трудящих Західної Білорусії. Виникла в 1921 р. Об’єднувала до 20 тисяч членів. Вела боротьбу за створення шкіл, читалень, народних клубів, за поширення газет. Правителі Польщі всіляко гальмували активність товариства, арештовували його активістів, а в 1927 р. заборонили.

91

Хаме! (Польськ.).

92

ППС – польська партія соціалістів. Ендеки – члени національно-демократичної партії, що захищала інтереси буржуазії і поміщиків. Х’ЄН (Християнський союз національної єдності) – контрреволюційний блок буржуазних партій.

93

Петрушевич – президент Західноукраїнської Республіки, проводив політику загравання з польськими окупаційними властями, не визнавав більшовизм як політичну течію.

94

Таємний український університет був створений у Львові 1921 року представниками демократичної української культури. На трьох факультетах – юридичному, філософському і медичному – навчалося до 1500 студентів. Ректором університету був обраний відомий літературознавець і поет В. Щурат. Університет існував на кошти добровільних пожертвувань. До викладання залучалися відомі на той час українські вчені, лікарі-нрактики, адвокати, вчителі. У зв’язку з відсутністю постійного приміщення й з метою конспірації заняття відбувалися в різних місцях, часто на приватних квартирах. Через арешти, конфіскації, цькування польської преси й жандармерії в 1925 р. університет припинив існування.

95

Йдеться про так звану Українську військову організацію (УВО), створену в Західній Україні 1920 року з колишніх офіцерів петлюрівської й Української галицької армії для боротьби проти радянської влади.

96

Наукове товариство у Львові. Мало власні видання, в окремі періоди у його діяльності брали участь І. Франко, В. Гнатюк, О. Маковей, М. Павлик.

97

Івахов – комісар львівської поліції, організатор заходів, унаслідок яких 30 жовтня 1921 р. був заарештований весь склад конференції Комуністичної партії Східної Галичини, виступав одним із головних свідків на суді над комуністами.

98

Статті, успадковані панською Польщею від монархічного режиму. Перша передбачає смертну кару за зраду інтересів держави, друга – за намагання відірвати й прилучити до іншої країни частину території.

99

Чого ти дивишся на неї? (фр.).

100

Речі мають міру (лат.).

101

Істина у вині (лат.).

102

Пан має польську мову! (польськ.).

103

Будеш порізана на шматочки! (польськ.).

104

Івашкевич – командуючий Варшавським генеральним округом, колишній царський генерал.

105

Спливи – гірські зливи.

106

Сигли – лісові нетрі.

107

Політичне підпільне видавництво Компартії Західної України.

108

Біда, ще й з колькою (лат.).

109

Без кінця і краю. До безкінечності (лат.).

110

Первісний рух (лат.).

111

Паперовий дух (лат.).

112

Мечислав Бібровський – прогресивний польський діяч, згодом редактор часопису МОДРу (Міжнародна організація друзів Росії).

113

Владислав Бронсвський – польський поет.

114

Та сама кривда, та сама Лине з криком в села й міста.

115

Бідний пан (фр.).

116

Задрипанець (фр.).

117

Заткни пельку! (фр.).

118

До біса все (фр.).

119

Забирайся геть (фр.).

120

Лайно (фр.).

121

Так в історії названо буржуазно-демократичні та буржуазні революції 1848-1849 рр. в Австрії, Німеччині, Італії, Франції, Угорщині.

122

Я належу до тих, Які вмирають у дорозі (нім.).

123

Одиночне ув’язнення (лат.).

124

Тавро на тілі раба, злочинця (гр.).

125

Доброму котові – добрий пацюк (фр.).

126

Підлеглий офіцер (лат.).

127

Вершки суспільства (фр.).

128

Літописна назва Буковини.

129

3 дозволу сказати, де є право, там є і захист (лат.).

130

Подібне лікується подібним (лат.).

131

А як в Польщі адресуються конверти? (польськ.).

132

Викликаючи у присутніх сльози на очах (нім.).

133

Промине, напевно, багато часу, поки зустрінемося знову (польськ.).

134

Ходяча газета (нім.).

135

Вона страшна, як смертний гріх… Якою мірою міряєш, такою і тобі відміряється… Вітаю тебе, мій любий… Дивіться, прошу, як засяяла його матінка (нім.).

136

Я добряче хильнув? (нім.).

137

Ні. Така ж правда, як те, що я живу (нім.).

138

Краще близький сусід, ніж далекий брат (нім.).

139

Стефане, серце мліє: Варшавські два музики – Вечірні чародії Шопенек і Маврикій (польськ.).

140

Так і кажу: у небі мого краю, Де снігу і сердець крижинна гать, Прекраснішої жінки я не знаю, Там я пізнав усю глибінь – кохать (нім.).

141

"Що тут робити?" – запитує Зевс (нім.).

142

Можете чекати до другого пришестя (нім.).

143

Я хочу проголосити тост (нім.).

144

Я визнаю себе переможеним (нім.).

145

Релігійна секта, що проповідувала боротьбу з плоттю.

146

Сім’я флорентійських архітекторів та інженерів доби Відродження. Уславилися спорудженням численних укріплень в Італії.

147

Летять, як метелики на вогонь (нім.).

148

Жорна не обростають мохом (нім.).

149

Без гніву й упередження, об’єктивно (лат.).

150

Закрию том старий, Що завше духові моєму був чужий, А присуди юрби я зневажаю сміло: Куди струмок біжить – яке джерельцю діло? (Фр., В. Гюго).

151

Ми створені для того, щоб мислити (фр.).

152

Ми створені для того, щоб мислити (фр.).

153

На тиранів! (лат.).

154

Німецький пост і філософ, представник раннього романтизму. Справжнє прізвище – Фрідріх фон Гандерберг. За філософськими поглядами – об’єктивний ідеаліст. Звеличував поезію як найглибшу, первісну силу життя.

155

Переклад Леоніда Первомайського.

156

Зоряний провулок.

157

"Літературний щоденник" (польськ.).

158

Красно дякую! Іржа їсть залізо, а сум – серце (нім.).

159

Прошу, не розводь тяганини (нім.).

160

Хто стане вівцею, того вовк з’їсть (нім.).

161

Мерці з’їдять швидко (нім.). Слова з балади Бюргера "Леонора", взяті Федьковичем до поеми.

162

Винести остаточний нирок (нім.).

163

Направити на дорогу істини (нім.).

164

Підшити до справи (нім.).

165

Сізіфова праця (нім.).

166

Останній з могікан (нім.).

167

Де співають, там лишайся жити: Злі люди не мають пісень (нім., Ф. Шіллер).

168

Ти знаєш дім? Колони держать дах… (нім.).

169

Дитинко, що пороблено тобі? (За Гете).

170

Ой батьку, дівчина стоїть, Невинна, як лілеї цвіт, Багатства Бог її не дав, Та серце добре дарував. Моя любов не знає меж, Вона мене кохає теж. Без неї я мов без очей. Схвали, мій батьку, вибір цей. (Переклад В. Гавришкова).

171

Я зневажаю людський рід, Німий до нашої скорботи! (Переклад В. Гавришкова).

Content

Андрияшик Роман Васильевич Романи

Думна дорога

Люди зі страху

Книга перша В ОБЛОЗІ

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Х

Книга друга СПАДОК ВІКУ

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Х

XI

XII

Додому нема вороття

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIIII

XIV

Полтва

КНИГА ПЕРША

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

КНИГА ДРУГА

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

КНИГА ТРЕТЯ

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Сторонець

Частина перша

Три хрести

СЕРЕД ЧУЖИХ Частина перша

Розділ перший І

II

III

IV

VI

VII

VIII

Примітки