Процюк Степан

Серафими і мізантропи

ЧЕРВОНА ТРОЯНДА, ЧОРНА ТРОЯНДА

Фрейдистська повість

ПРОЛОГ

— Ти ж любиш її, друже, любиш і навіть собі не хочеш у цьому признатися. Ти маєш до цієї нерозгаданої тобою жінки, що не може заснути при світлі повного місяця, букет змішаних емоцій. Ти любиш її і боїшся її, ти хочеш її бачити і волів би ніколи більше не перетинатися з нею. Ти щиро прагнеш нею володіти і тебе відштовхують невловимі деструктивні флюїди, котрі вона випромінює. Ти мрієш провести з нею тисячу та одну ніч, і тебе влаштовували би лише нечасті платонічні зустрічі. Ти безперервно думаєш про неї, будучи готовий, як юний совіцький піонер, ніколи її не згадувати, а також цього нещасливого для тебе жіночого імені, що асоціюється у твоєму вимордуваному мозку із психопатичними нападами істерії, суцільною агресією власниці, побудованою на брехні й крутійстві, за якою не розрізниш правди, із жіночою антивдданістю та антисамопожертвою. Це фатальне ім’я несе тобі, як амок, тільки приступи дикої туги за нездійсненним, тільки морок безтілесного антиеросу, тільки страждання, яких не вартує жодних півбукви і чверть звука у цьому селянському, запозиченому у древніх імені.

Невже тобі, нещасний, судилося пройти дев’ять, дев’ятнадцять, двадцять дев’ять дантових кіл, аби спізнати прірву і жах цієї найсолодшої отруйної ілюзії — кохання?..

— Друже! Кохання — це фікція, придумана юними онаністичними поетами та негарними малокрівними поетесами. У кращому випадку є сильне фізичне притягання, додаємо річну, найбільше дворічну зацикленість на об’єкті. Навіть найпалкіші закохані у золотий час апофеозу почуттів інтуїтивно розуміють прокляття і тягар неповноти їхньої ілюзорної єдності, вічну, як зорі над головою, муку розщепленості двох різностатевих половин, де одна, будучи навіть камікадзе-альтруїстом, ніколи не в змозі повносило і якнайглибше зрозуміти іншу.

О зловісний змію-спокуснику, що прирік на драму розполовиненості адам’яток та євеняток… І немає тут ані поради, ані розради, хоч лети сторч головою у Ніагарське водяне страховище, хоч організовуй мільйонну пацифістську армію миру з непорочних хлопчиків та дівчаток, одягнутих у білі льолі…

1

У спекотний травневий день Яків ішов на кладовище ще раз смутно глянути на упокій і сон колись і завжди дорогих облич, які для нього ніколи не помирали. Дорогою переслідував нестерпний сморід жасмину, що нагадував Якову виділення покійником трупного запаху. Здавалося, що все довкілля просякнуте цим вбивчим, воскозним і відразливим запахом жасмину. Чому жива квітка виділяє сегмент, що нагадує трупну отруту, а мощі багатьох святих довкруж розносили миро?

Князівство мертвих мовби дихало вщент поточеними шашелем туберкульозними грудьми. Дитячі могилки, гроби дорослих і розкішні сімейні усипальниці. Поруч занедбані останні пристанища, де згнивають скелети тих, хто також був колись плоттю й кров’ю.

А я в степу лежу, за ріднею тужу, запалив свічки на дорогих могилах, горіли лише дві — на гробиках його братів-немовлят, мовби хотіли щось сказати йому невинні ріднокровні душі, застерегти, чорний ворон над мною закряче. Наче літали над тими світлими могилками малесенькі ангелики, вічні святі немовлята…

Запах жасмину раптово щез. Так зникає із нічного перехрестя, на якому святий прочанин повертає вліво, каправий смердючий дід, що допіру зловісно вказував подорожньому-страстотерпцю дорогу костуром о правий бік руки. Білі душі випромінювали благість і чистоту.

Білі душі упокоєних братиків ніби докоряли Якову за жирок і леп байдужості. Граційний танець білих душ вибілював чорне травневе небо, що хотіло вибухнути катарсисною зливою. І ця мить білої, біблійної радості наповнювала його серце аскетичним та рівним світлом Божої лампадки.

2

Яків повертався до багатоповерхового комунального мурашника, де із дружиною володів житловою площею, трішки більшою від вузенького квадрата території у тюремному карцері. Заходити у той лицарський замок, прикрашений єдвабами та оксамитами, сріблом та злотом, не хотілося. Так смертник не хоче думати про годину ліквідації власного тіла, на денці душі сподіваючись на диво помилування, а документ про оне буде йому урочисто і під музику передано на розцяцькованій таці від доброго білого короля Омелька двадцять п’ятого.

Намацавши потерту дрібну банкноту, він забрів у кнайпу, де банальний чолов’яга-крамар успішно торгував дешевим розливним вином…

— Ах ти ж, гаспиде проклятий, як ти мене мучиш, чи люблю; не люблю і ніколи не любила, зрозумів, я тут переживаю, хотіла у витверезник дзвонити, там твоє природне місце, зрозумів, жий у витверезнику, покидьку, може, мене ще продаси своїм дружкам-забулдигам і будете всі почергово мене трахати, якщо зможете, бо ти на все здатний, зрозумів, аякже, ти ж добрий, для друзів нічого не пожалієш, навіть власну дружину!

— Оксанко, припини, сучко, бо я не ручаюся за себе! — прошипів Яків п’яним трагікумедним фальцетом.

— Аякже! Вже припиняю, щоб ти спокійненько вклалося у люлю, зрозумів, а зранку вижлуктило останній трилітровий слоїк компоту, вже забуло, як шептало мені рівно вісім років тому, що через тисячі літ лиш приходить подібне кохання, — неприродна саркастична гримаса перекривила Оксанине обличчя.

— Ти, ялівко, дітей не хочеш мати, бо манікюри й педикюри зіпсуються, не буде часу годинами біля дзеркала пудритися; ти хоч іноді питаєш мене, чим я живу, про що думаю, хіба одна частина мого організму викликає у тебе ще крихітку інтересу, та і те за звичкою, механічно; не за твої гроші п’ю, але через тебе, — він вже не міг зупинити спонтанного монологу. — Ти не тільки мене не любиш, зміюко, ти ненавидиш моїх родичів, бо вони до тебе задобрі, а до тебе треба приходити зі зв’язкою канчуків у руках, у високих чорних чоботях і чорному плащі й бити тебе так, щоби місяць валялася на ліжку. Ах ти… ти… ти, — текли із Яковових уст, як чорна річка, як чорна танатична троянда, брудні потоки словес, зачерпнутих із темряви п’яної підсвідомості.

Вона підбігала до Якова і, хапаючи його за сорочку, трусила, тіпаючись і вигукуючи:

— Ти занапастив моє життя, зрозумів, покидьку! Ьоже. скількох хлопців я мала, ти мені підсипав якогось засліплюючого зілля, сволото. Ні дня не хочу з тобою жити, зрозумів, п’яте колесо від воза, ні години! Я зараз же збираю речі, а ні здихай у своїй блювотині, зрозумів!

Хапала якісь ліфчики, помаду, спідниці й пробувала вкладати до гігантського картатого саквояжа, що завжди урочисто стирчав посередині кімнати.

— Оксанко! Припини, будь ласка, я ж тебе люблю, погарячився, вибач.

— Ніколи не вибачу! Ніколи не забуду тобі ні ялівки, ні чорного плаща, ні цієї жахливої ночі!

— Ну, будь ласка. Оксано, — шукав шляхи до відступу Яків, розпалюючи свою половину ще дужче.

Іди на фіг, забирайся мені з хати; чому, зрештою, я маю йти у ніч. а не ти, п’янице!

Приступ люті та ненависті залив його мозок. Так дика весняна повінь змітає на шляху хатки, корови, дитячі ліжечка, забираючи, як кривавий жрець, що відтинає чоловікам дітородні органи, свою данину, шаліючи від дегенеративного реготу дівчат-утоплениць, інкарнованих у безжалісних водяних русалок.

Яків вхопив зі столу кравецькі ножиці, що служили для хитромудрих одягових виправ господині, і вдарив кілька разів Оксану ними по голові. Отямився лише тоді, коли побачив її нажахані очі, у зіницях яких уже не було й тіні картинної образи чи вередливості незупиненої істерички.

Грюкнув дверима і вибіг проти туманної вогкої ночі, залишаючи позаду зловісну тишу. Яків швидко, але безцільно крокував чорною вулицею. У голові тупо вистукував рвано-одноманітний такт ударів ножицями об голову дружини.

З

Які страшні й депресивні бувають знайомі нічні вулиці, на яких відлунюють уявні кроки епілептиків-вампірів, безнадійних шизофреніків із нав’язливою ідеєю сокири чи ножа, невинних лунатиків, котрі у стані прострації страждають частковим канібалізмом, маючи нахил до пожирання печінки або свіжої підшлункової залози.

Яків, сидячи на лавочці одного з центральних міських бульварів, відчував, як валиться на нього розуміння власного життєвого банкрутства. Він так ненавидів невдах, недолугих широковусих алкашів, п’ятдесятилітніх жіночок із метеорологічного центру, де мав високу честь працювати. Жіночки вічно плакалися одна одній у клімактеричні старенькі камізельки, не слухаючи нікого, крім себе. Скарги були тривіальні та нудні, як вчорашній пісний борщ: чоловік випиває, діти не слухаються, а лише тягнуть останню копійку, а звідки її брати, докопують болячки. Яків дивувався однаковості, стандартизованому світосприйняттю жіночок-метеорологів, яких правильні погодні прогнози цікавили приблизно так, як вас стан венесуельського живопису сімдесятих років дев’ятнадцятого століття. Іноді на роботі на нього находило шалене збоченське бажання — поперевертати старенькі витерті столи, вириваючи і трощачи їхні такі ж старенькі ніжки; пошматувати дурну і непотрібну метеорологічну документацію, що з тим же успіхом могла би бути орнітологічною чи дерматологічною. А потім, побачивши спотворені переляком обличчя малоцікавих жіночок, сказати, цинічно регочучи у їхні пожмакані вузьким егоцентризмом обличчя, що хотів влаштувати їм робочий безплатний театр, адже були колись домашні театри у високоосвічених розтлінних кріпосників, адже жіночки вічно бідкаються, що не мають грошей на культурні заходи. “Отже, маєте захід, старі невідбуті бляді, маєте захід,” — від останнього речення обличчя Якова освітилося з правої сторони, залишаючи ліву далі перебувати у скорботній темряві.

Отже, він ненавидів невдах. Так параноїк ненавидить і гидує параноїком, так алкоголік у глибині душі зневажає тотожного кайфошукача, так успішний попсовий художник не приймає духовного продукту свого кровного брата за фахом. Занурений у роздуми Яків незчувся, як над вухом пролунало:

— Ей, хімік, бля, дай закурити!

Не встигнувши навіть сіпнутися, він відчув, наче голова розколюється надвоє, він побачив перед очима — так близько, Боже, так близько, лише вхопити рукою, як хвіст жар-птиці — веселку із дивних неприродно-яскравих кольорів, до його вух ще донісся кінський тупіт кількох пар ніг… Все… провалля… невагомість.

Перезріла травнева ніч забирала ще одну невеличку, пересічну данину…

4

— Ясю, відкрий очі, все добре, все позаду, я тебе люблю, лепетала і припадала до ліжка у гігантській палаті травматологічного відділення молода жінка.

Навколо, здавалося, існували лише милиці, покручені й неприродні пози перебинтованих рук та ніг, розпластані тіла на витяжці у статичній фіксації, наче придумані вельми талановитим катом, котрий закоханий у своє ремесло; апарати Єлізарова, гримаси розпуки, крапельниці і гемодез, гемодез і крапельниці.

— Лікарю, почекайте, зупиніться, будь ласка! — у голосі Оксани II дзвенів розпачливий метал. — Яка ситуація із Яковом, Василенком, котрий поступив позавчора з кількома рвано-колотими травмами? Немає небезпеки для внутрішніх органів? Для життя?

— А ви, перепрошую, хто йому будете? Дружина?

— Ні, знайома, — спалахнула, як запальничка, Оксана II.

— Ясно, понятно, — хтивий цинічний погляд ескулапа. — А які органи ви маєте на увазі?

— Ви не за ту мене прийняли! — бризнули сльози з очей Оксани II. — Жаль, що нічого не довідалася від вас, докторе Айболите…

Тріск дверей пролунав, як ляпас. Лікар сплюнув, тихенько лайнувшись фронтовим матом.

Яків лежав у палаті безпристрасний і відключений. Лише натяк на кровообіг у його тілі засвідчував, що це не труп, якого зараз два дебелі санітари повантажать на каталку, накриють брудним безкольоровим покриттям і повезуть у напрямку лікарняного моргу.

5

Яка мука і жах — отак нежиттєво лежати, як трухлявий пень, як дев’яносторічний дід, у котрого вже кастровано смак до життя. Це мені кара за побиття Оксани, це розплата за зневажене покликання музиканта, це розрахунок за гріх перелюбу з Оксаною II. А могли вбити тієї вальпургієвої ночі, а тут так само сновигали би санітарки із каталками, так само моя половина годинами займалася би манікюром. Над містом так само висіло би передтрагічне небо. Тільки дорога Оксаночка крадькома приходила б ридати над могилою, приносячи туди штучні троянди, що складаються і розкладаються, і ховаючись від можливих інформаторів її чоловіка, який ненавидів би мене навіть мертвого. Я теж ненавиджу цього альбіноса-інфантила, котрий претендує на блакитноокого арійця, а часто після природної потреби виходить із туалету з розстібнутою ширінкою, бачите, геній забули про таку дрібницю, як прикриття власного сечовивідного канальчика. Оксана все мені оповідає, навіть те, як домагається її той кнур; оповідає і клене себе за блюзнірство, адже озвучує святая святих їхнього сімейного інтиму. Господи, Якове, як тобі набридла ця трагіфарсова двоїстість, що може приваблювати лише хлопчака, котрий ще добре не розгледів голої і відданої жінки.

…Запросити б колись їх двох для маленької груповухи. Нехай засмердить у повітрі гнилизною переступництва, нехай полежать одна біля одної, чекаючи на прийняття — ставати в чергу! — його діамантового фалоса, нехай обопільно звіряються (ой, скажи, скажи, подруженько, чи бачила мого милого) у найінтимніших подробицях полігамного співжиття. Може, тоді перестануть його мордувати, тикати лицем у болото поміж Сціллою і Харібдою…

Як тобі недобре, Якове, як викручує диявольський фізичний біль, що робить із тебе ганчірку. Стану аскетом, ченцем-білокнижником, старовинним волхвом у довгій лляній сорочці, аби лише забрали від мене цей нестерпний біль, що розрізає кістки і випомповує судинну кров, бо не витримаю, сконаю на цьому проклятому колгоспному койкомєстє.

…Ось крадуться до тебе дві лисі молоді жінки, дві шизофренічні сестри-близнючки. Вони курять однакові інкрустовані золотом люльки. Зараз вони вколять тобі потрійну порцію специфічного наркозу — ти не зможеш поворухнутися, але будеш прекрасно відчувати біль. Це такий винахід сестер-шизофре-нічок, патологічних маніячок, позбавлених жалю. Вони відкриють медичну сумочку, де будуть навіть ваші кравецькі ножиці з кров’ю Оксани, і, супроводжуючи всі свої підкреслено-вповільнені рухи реготом розумово відсталих, почнуть вирізати твій поганий язик, котрий виливав на дружину словесну темряву, їхні веселі очі, на дні яких заховано холод одержимих садисток, будуть кокетувати з тобою, кликати до ліжка, ти ж мариш багатоженством, красунчику, маєш нас, найпокірніших і найвідданіших коханок, для злягання язика не потрібно, для чого тобі, казаново, зайві органи тіла… Якова заливав холодний піт:

— Лікарю! Сестро! Мені погано! Є тут хтось, ради Бога, є тут хтось?!

Лише напружена жорстока тиша, лише звивається у жалюгідних конвульсіях одиноке стражденне тіло…

6

Матусю моя рідна, взяли мене заміж дали і світ мені зав’язали, як я знову мордуюся переживаннями про нього, хоча тисячу разів казала, відірви від себе цього павука, тарантула, boa constrictor, живи сама, бо станеш чоловіконенависницею, захворієш мужефобією, чого він і акин… такий жорстокий і недобрий, матусю моя рідна? Невже не буде ніколи-ніколи у мене щасливої жіночої долі, невже щасливі одружені жінки — це фікція, як забальзамована приваблива мумія, торкнувши яку, станеш свідком моментового гидотного розпадання на прах, міазматичного тліну привабливої маски-ляльки^9

Мамо рідна, хіба з того світу поспівчуваєш мені, приголубиш холодною райською рукою мучениці, що пронесла на цій землі хрест житія…

Як я хотіла усією душею облаштувати наш куточок. Їздила до Польщі на заробітки. Боже, згадаю, сльози на очі навертаються; там усі тебе мають за хлопку, бидло, навіть найзатурканіший селянин, що бачив лише свої картопляні плантації.

Влаштувалась я у Кракові доглядальницею дев’яносторічної бабці. Бабця була колись піаністкою, у Парижі та Римі грала, мала шанувальників, може, брехала мені; зрештою, немає нічого сумнішого і гидкішого, ніж старість колишніх акторок, бо у тих випадках душа особливо не хоче змиритися із тілесним маразмом. Бабця нікуди не пускала мене, хіба в магазин (де я вперше розплакалася, бо не знала, яке молоко і сир вибрати вередливій і злій старушенції, у маркетах десятки видів молочного) і до парку, на прогулянки із помираючою мисткинею. Бабця кожен день кляла, що я украла її “дзигарек”, перепотрошувала мої речі, навіть білизну, напевне, так на неї подіяв доторк до великої європейської музики XX сторіччя, рахувала, скільки я з’їла плястерок шинки, не дай Бог три або дві, а то й одну за добу; була готовою обцілувати кожного чоловіка, її стареча еротоманія доходила до найвитонченіших фантазій. Бувало, прикинеться хворою, викликаю “швидку”, коли лікар — чоловік, не відпустить без наперстка коньяку і кави, безмірно хвалить “пєнкного” мужчину-лікаря, хапає його за руки, гладить їх, цілує, питає, чи вона ще гарна, перед тим накладаючи на своє дев’яносторічне лице кілограми дорогої косметики.

Не витримала я такої психіатрії, втекла, навіть не взявши зарплатні за останній місяць, тільки думка про Якова мене гріла того страшного півроку у бабці, бо всі її попередні доглядальниці, маючи навіть ангельське терпіння, тікали через кілька днів.

Мамо моя ріднесенька, як це сталося, може, і я винна в чомусь, матусю, він почав випивати, приходити додому раз на два-три дні; є у нього та пасія, мамо, напевне, тоді завів її, коли я доглядала бабенцію, він нас навіть познайомив, коли я випадково зустріла їх на вулиці. Познайомив, і вони пішли собі, вона зміряла мене таким презирливим поглядом, не витримала я, матусю, кажу їй, чого ж ти, суко, крадеш чужих чоловіків, свого мало, сказ матки маєш, блядюго, одним словом, кричала їм навздогін, що хотіла, сил моїх не стало.

Потім проревіла цілий вечір, він прийшов десь о першій ночі, і тоді,тоді, мамо, він перший раз мене вдарив,так навідліг правою рукою, я про таке раніше тільки чула. Я впала, вдарилася головою до підлоги, а він лише верещав, як порося недорізане, чого я, мовляв, його знайому ображала. Та про твою знайому, бику племінний, мені вже всі на роботі вуха прошептали, робіть щось, Оксано, мовляв, сім’я розпадається, дитинку йому народіть, тоді, кажуть, вони трохи заспокоюються, трохи біс із ребра тікає, бо тягне до рідної крові. Та я би дала собі руку відрізати, щоби була та дитинка, нехай неждана ним, нелюблена. Я би пестила її чолонько і голівоньку маленьку, не треба би мені тоді було його, для дитинки жила б. Немає, тільки вітер, коли відкриєш кватирку, приходить гостювати до кімнати, мамо, тільки вітер… Тепер побили його, знову прийшло п’яне, я не витримала, він істеричку з мене зробив, сказала йому щось, а він ножицями, важкими такими, побив мене по голові до крові, сам пішов кудись, і його побили. Хоч ненавиджу його іноді, мамо, люблю і жалію його, якби залишив пити і ту свою суку, її теж Оксаною звати, все би йому пробачила. Може, ще у нас будуть діти, мамо?…

7

Гемодез і крапельниці, крапельниці і гемодез. Вимушена бездіяльність через перебиту ногу і зламану та порізану руку. Лежиш і нидієш, Якове?

Це нездорове, табуйоване кохання тоненькою, арифметично прорахованою цівкою точило йому серце. Так невідь-звідки опиняється у добротних букових шафах господаря міль — і нищить дорогі напарфумлені костюми, строгі зимові пальта, грайливі жіночі шарфики. Ця нав’язлива абстрактна і безкровна ідея бути щасливим, переступаючи через банальні людські трикутники, п’ятикутники і багатокутники, приносила на своїх паперових і безтілесних крилах лише присмак переступу, від якого нудило, лише легіт виродження, який жахав, лише атрофію перевтомленого мозку, зацикленого на однотипних думках. Яків добре знав велике правило впорядкованості душевного життя — постійна втеча від настирливих одноманітних візій та вражень…

Молотобоєць не втомлюється так за день, як ти зі своїм прискіпливим фанатичним аналізом про черговий зміст її чергового погляду, про підсвідомий, глибинний сенс її недбалого змаху лівою руцею. Це ж вивірена стезя до зненавидження, Якове, котра завжди крокує у парі з таким рефлексуючим, патетичним, іпохондричним — на жаль, немає штучної еклектики у цьому переліку — напівнарцисизмом, напівальтруїзмом, напівдебілізмом.

Оце “напів”, ця маніячна послідовність у непослідовності губить тебе, друже. Лежиш і нидієш, Якове, як збезчещений самурай із екзотичною косичкою кольору воронованої сталі, лежиш і чахнеш, як колгоспний бугай із кастрованим одним яйцем, щоб не був таким буйним, лежиш і сохнеш, як сорокалітня непорочниця, у голові якої брудних фантазій у стократ більше, ніж у пересічної готельної повії. Вслухаєшся, Якове, у далекі вуличні звуки, із довільної дифузії яких до твого женостраждальського вуха доносяться лише насмішки, свист, улюлюкання, тріск перезрілої червоної шкіри південних помідорів, котрі летять і розбиваються об твоє дурне чоло, зациклене на фетишизованих символах. Чоло, котре соромиться свого господаря, чоло, гідне прикрасити голову великого полководця-стратега чи непохитного у своїй гіпотезі (щодо нетрадиційної ієрархії найдрібніших частинок і сполук) вченого.

Вслухайся і вдивляйся у власне чоло, нещасний, якщо вже так подобаються тобі анатомічні викрутаси і фізіологічні реверанси…

8

Господи, як мені важко, прости гріхи мої. Побиття Якова — це попередження, знак, піднятий угору Твій застережливий палець: схаменися, жінко, маєш чоловіка і дитину. Боже, вибач мені, що я так і не змогла сказати на сповіді молодому священику, такому строгому, поміченому аскетичними чернечими відзнаками, про перелюбство. Приховала гріх і прийняла таїну причастя…

Тобі сповідаюся, Всевишній і Всеблагий, каюся і спокутую, я, раба Божа Оксана, крихітна мурашка у Твоєму великому царстві, якому не буде кінця.

Все почалося із жалю, із милосердя до Якова. Я познайомилася з ним у метеорологічному центрі. Таким нещасним виглядав, розчарованим і закинутим, все не міг віджаліти той час, коли захотів з нею, теж Оксаною звати, одружитися. Такий був ласкавий, із очима, обтягнутими волосяницею невідбулого щастя, наче старі-престарі пісні Джо Дасена матеріалізували у його зіницях елегійний смуток. Легше мені зі своїм чоловіком, він цілісний, ніжний і вродливий, він батько моєї донечки і… що сталося? Чому до мого тягнеться тіло, а до Якова — душа? Мій Руслан уже здогадується, прочитав мені недавно, наче між іншим, лекцію, як несподівано приходить трагедія до учасників адюльтерського зв’язку, так і промовив, строго і сумно, це заплутане книжне слово. Соромно мені стало, заспокоювала чоловіка, що нас це не стосується, давала собі клятву назавжди порвати з Яковом. Не проживу я життя за нього, вже і ласка його випаровується на болота, на ліси непрохідні. Кілька разів зустрічався зі мною п’яний. Коханець-алкоголік — як це дико і гидко, Господи мій милий. Але коли дізналася, що побили його, побігла-полетіла у лікарню поза своєю волею. Невже сатана мене спокушає, невже почуття сильніші за розум, невже я не люблю свого Руслана, скажи мені, Боже всевідаючий і всезнаючий, кого я люблю?..

9

Качаєшся, мордуєшся, Якове, на твердій і холодній лікарняній постелі, припадок женомізантропії уп’явся у тебе і не відпускає. Злий на свою дружину, вона теж кілька разів приходила, приносила свіженького бульйону в термосі, звідки лише гроші бере, може, спить із кимось? Приходила Оксана II, добре їй, бляха, сім’ю має, устриць і ананасів у шампанському захотілось?

Хоча би не зустрілися тут дві, біля мого ліжка, а може, нехай зустрічаються, нехай спалахне дикою первісною люттю, інстинктом продовження роду гроза, що стримувала до пори свою енергетичну ауру, життєву надсаду, антирахманний норов. Я почав ревнувати Оксану II, хоча зневажаю це м’яке і обтічне слово — “ревнощі”. Немає визначення того стану в нормальній пересічній лексиці, а у підручник психіатричної сексопатології я не зазирав.

Йдемо ми недавно вдвох вулицею, ця курва (бо жінок я поділяю на дві потенційні категорії: жінка-мати і жінка-блядь, всілякі прошарки і межові стани не враховуються) зиркає направо-наліво, щоб серце не боліло, ласолюбно, як розгнуздана скажена самиця, пасе очима всіх осіб, котрі носять penis, принаймні від шістнадцяти до шістдесяти прожитих весен. Мені від сорому ситуативного платонічного рогоносця хочеться провалитися у землю, злетіти у небо, аки голуб, стати деревом, машиною, перевтілитися у хижу тварюку із родини котячих…

Як класифікувати зраду? Акт банального схрещування — це лише вислід специфічних душевних зрухів, невдовільнених гонів, куревської природи, тяжіння до перверсійності. Найперше зрада відбувається у площині черепної коробки, затягнутої шкірою. Там є арена заповітних мрій самиці про найбрутальніший садо-мазохістичний плюс полігамний акт, про дикого, спітнілого і фалоцентричного вождя-неандертальця, про кайфові ігри із дозованим насильницьким сексом.

Як виникає бажання зради, що заповнює клітини єства паралельним рецесивним розмноженням? Так відривається у людини тромб — маленька смертоносна частинка, котра несе нічогість ще допіру живій плоті…

10

Як заскучила за коханням нинішня, кумедна у своїй ілюзорній довершеності, homo sapiens І Навколо лише блядські очі повій, що роблять міньєт за півдолара, аякже, гарний міньєт нагадує справжнє кохання, лише солодкаві уста і пластичні, як у балерини, вигини тілом молодих альфонсів, лише імітація любові, котра у кращому випадку закінчується на перших метрах руху сімейного кортежу, лише ненапускна байдужість, лише патологічний страх, лише чорна ненависть.

Туга за коханням нагинає додолу для безгучного плачу перезрілий пшеничний колосок, котрий теж не міг би наллятися без любові, хилить трагічну плакучу вербу, заставляє червоніти від сорому за людину троянду.

…Рожевая ружа — се признання,

черленая ружа — се любов,

а жовтава ружа — се розлука,

а біла облитая слезов…

Боже великий, якого людина ніколи не зможе зробити щасливим, та й не потребує цього животворний дух, позаземний, позалюдський і позащасливий.

Великий Боже, що дав малесенькій жалюгідній комашині у льодовику галактичного безмежжя — людині — серце і душу, молимося Тобі, припадаємо до Твоїх уявних позацарственних стіп, уповаємо на тебе, великого, але звільненого від хирлявої і дріб’язкової величі людської. Пожалій малих і нерозумних світу сього, дай їм силу любити високо і гарно, доки їх віку, доки б’ється у їхніх грудях живе, а не пластилінове, людське серце, дай їм силу любити на цій юдолі сліз і плачу, дай їм велику і благородну душу на цих румовищах болю і розпуки!..

11

Ох, ця древня, інфернальна гуцулка Катерина із дрібненьким обличчям — печеним яблуком, що розсіювало навколо химерну і хвору восковість. Її така ж древня, смердюча, наче зроблена ще із доісторичного дерева, люлька. “Цо, цімборе, неня і мамки не слухаєшся?” — і випустить маленькому Якову у рот коротку порцію демонічного диму. “Чекай троха, зара я тебе возьму в торбу, а там не буде, цімборе, воздуху, і ти задушишсі,” — звучали у старечому, майже відьмацькому голосі кокетливі, розтлінно-педофільські нотки.

І ось вже тягнуться до мого маленького серця старечі пазуристі гуцульські руки, що хочуть чи то вточити дрібку дитячої крові для екстравагантного коктейлю із сімдесятиградусним карбітовим самогоном, чи то облапати нажахане дитяче тільце для збурення заслиненого похітливого гону, котрий владно кличе стару Катерину до імпотентних фантазій про розтлін та оргіастичні збочення.

Я кричу, нажаханий лукавою, відразливо-плотською гримасою на шкірі-масці цієї колишньої сповідниці перелюбів, а нині — чарів із додаванням восьмушки печінки ластівки та третини волосу з гриви огиря. “Мой, цімборе, хозьда до баби Катрі,” — тягнуться до мене старечі руки, чутливі і жорстокі, що знаються на чорномагічних відварах, поганій карті, котра ламає людську долю і прив’ялює перші весняні підсніжники веремією недоброго ворожбитства.

Яків кричить чужим степовим протяжним криком, котрий так дисонує із жорстокою музикою гір. Ці дисонанси, розтлінні жовті гуцульські руки, жах насильства не раз і не два будуть оживати у його душі потворним недоношеним антифеніксом…

12

І просив її, і вмовляв, і підвищував голос, а ти ж мене, Галю, та й не шанувала, боюся, щоб колись не влаштувати їй садистського концерту. Але це йому треба провести кілька напівкілерівських сеансів гіпнозу, один вже відбувся, три тижні його вистежували найняті мною люди, за кожен день, незалежно від результату, я мусив розплачуватися “капустою”, дорого мені обійшовся Оксанин коханець, я так і сказав їм, коли вони, позіхаючи, питали, як бити, я так і сказав їм — бити до непритомності, напівсмерті, виключення пам’яті. Варто ще було замовити окремий розрахунок із його женилом між ногами, якому мало однієї жінки, але з обачності, надто було би все шито білими нитками, в останню секунду я відмінив підготовлену для нього акробатичну вправу. Чув, що моя вже бігала до нього в лікарню, аякже, Яківчик її, князь її всесвіту хворий, доки вистачить мого спокою, доки? Доведе мене до припадку слабоумства моя Оксана, дам їй ляпаса в обличчя, умиється вона кров’ю. І цей акт найвищої зневаги і погорди до власної дружини стане початком розпаду нашого позірно-взірцевого сімейного кубелечка. Стануть непотрібними дорогі, вироблені роками маленькі сімейні ритуали, поблякнуть милі, інтимні, нецікаві нікому, окрім нас, таємниці, дочка втратить батька, чоловік — дружину, а дружина — чоловіка. Боже милий, що це зі мною, я плачу, уподібнюючись до слинявого, страждаючого склерозом і маразмом старця…

13

Яків не міг ночами заснути. Находили, як чорний вітер, як епілептична піна, що стікає після чергового приступу чорного смерчу, думки про беззмістовність пошуку щастя, труїли здогадки про абсурдність кохання. Та чим закінчуються усі ці найлубковіші карамельні любовні романи. Якове, поміркуй своєю дурною головою, і голова тобі відповість — істерією розриву, ненавистю ошуканої віри в андрогінне розчинення, реакцією психічної несумісності, мовби хімічний бунт несполучних кислот. Або малоцікавим і сірим сімейним обов’язком, поношеною і підтоптаною взаємною жалістю, що має лише один тривкий фундамент — діти. У мене і дітей немає, напевне цієї ілюзії найміцнішого ферменту я позбавлений. І неважливо, блондинка чи коротконога, добра чи прихильниця сарафанів, вродлива чи захоплюється наслідками фройдизму, що, можливо, ошукав цілий світ. Важливо те, що повне людське щастя неможливе як для чоловіка, так і для жінки. Звідси і з’являються викривлені й розпачливі гримаси кохання — одностатевий потяг, німфоманія чи зоофілія. Бо мучить ще один засадничий інстинкт-потреба любити і бути любленим. Навіть платонічна чи альтруїстична любов до тварин чи товариства їхнього захисту, що мають присмак пересиченої патологічності, бо кожної хвилини хтось із землян помирає від голоду, є лише сублімованим перевертнем цього великого інстинкту. Треба створювати товариство захисту людини, брехливої і продажної, та все ж людини, подумав Яків, і у ту ж секунду його обличчя перекривилося уже звичною мізантропічною гримасою.

Усі усім брешуть, як шолудиві пси, усі хочуть бути споживачами на крові і лімфі подібних, усі плекають потаємні думки про власну вищість чи виїмковість, навіть коли не доганяють значень цих хитромудрих словоплетив. Навіть великі талантом люди просмерділися негідними вчинками, моральним та фізичним збоченством, а коли і здатні на альтруїстичний порив, що дає людині хвилевий відлиск богоподібності, то цей порив спорадичний і нагадує борсання болотяної жаби. Не бачу я прикладів високості людського духу, не нагадуйте мені про політичну закомплексованість та ортодоксальний фанатизм напівбожевільних, бо їх я найбільше ненавиджу. Ненавиджу, ненавиджу, усіх вас ненавиджу, двоногі потвори обох статей…

На спартанському шпитальному ліжку плакала бліда подобизна людини. Місяць за вікном зник і розчинився у жаскому безмірі неба.

14

Які білі, як борода старозавітного пророка, гори уранці, неначе навмисне закутують себе холодним білим саваном, аби не бачити мук маленького Якова.

… Жорстокі батьківські руки, що готові наносити тобі удар за ударом і прикривати осатаніле, швидше від болю, ніж від садистської насолоди, власне обличчя. Старенький дитячий диван із плямами свіжої крові маленького хлопчика. Залякана до майже озомбованості, за якою уже не розрізниш розпуки, чорнява молода мати. І батьківська рука, що знімає шкіряний ремінь, батьківська рука, що боляче викручує вухо, батьківська рука, що боксерським ударом розбиває до крові крихітне синове лице…

А гори загалом були добрими, бо вчили малого Якова розрізняти різні сорти грибів. Він годинами бродив на добряче витоптаній туристами-лісолюбами галявині дитячого щастя. Галявина приголубить, галявина не б’є за найменші дитячі пустощі. Вона добра, тут можна безперешкодно мріяти про далекі міста, які бачив у сусідському телевізорі, про біляву дівчинку Оксану, що позавчора подарувала йому цілу пачку шоколадних вафель, про книжку, яку він вечором буде читати, захоплюючись хоробрими козаками.

… Бабця брала на руки, розказувала казки, на льоту переробляючи і додумуючи сюжети. Які різні бувають бабці — своя, від якої пахне налисниками і компотом, і Катерина, що часом підстерігає Якова, коли він тікає на галявину. Зрідка брав на руки батько, а хлопець, потайки сподіваючись несподіваного запотиличника, найбільше боявся цієї нестабільної умиротвореності. “Вовчкуватий ти якийсь ростеш, відлюдок, як будеш жити на світі білому таким зацофаним анальфабетом,” — цідив спроквола Верховний Чоловік, тобто батько, одразу міняючи милість на гнів. Мамині руки були добрими, однак постійно трусилися, як у старого алкоголіка Івана, трусилися і неначе безгучно плакали…

“Гори — найдобріше місце на світі, а особливо моя галявина,” — думав малий хлопець, дивлячись на далекі вершини, засніжені навіть улітку. Правда, гори, що ви найдобріші і найкращі?

Гори мовчали.

15

Василенко! До вас прийшли! — пролунав над вухом командирський голос, неприродний для молоденької медсестри. — Ви можете підніматися?

(“Аякже, вашими молитвами”.) Можу, — озвучив лише скупе дієслово.

У лікарняному коридорі, що своїми вигинами та вибоїнами нагадував радше смугу перешкод, аніж частину території травматологічного відділення, стояла Оксана II.

— Якове, я давно хотіла поговорити… Зараз найсприятливіша ситуація…

— Найсприятливіша ситуація? Ти що, з глузду з’їхала? Чому ви всі мене дратуєте, п’єте мою кров, вурдалаки чортові, що за глумління, їдрі в корінь? — інстинктивно захищався істеричним нападом Яків, відчуваючи запах якогось нещастя.

— Я хотіла сказати… Я так більше не можу… Я би хотіла…

— Що би ти хотіла? Що, й ти починаєш тут? Я, наприклад, хочу тебе трахнути, жива людина, бляха, місяць жінки голої не бачив!

— Якове, Якове, чого ти якось так… так жорстоко… Чим я тобі завинила?

Здавалося, що той клаптик коридору, де стояли Яків та Оксана, відлунював лише зойком невідбулості, трагіпародією кохання, гримасою потопту та оргії на власному серці.

Тягнув, вивергаючи прокльони від нестерпного болю рук та ніг при пересуванні, свою мрію, втілену в плоть, до так званого робочого ліфта. Яків підморгнув старому кульгавому ліфтеру і, вклавши йому в руку м’яту банкноту, попрохав відчинити ліфт на сім, та ні, яких сім, на п’ять або на чотири хвилини.

— Що, не знаєш, в яку позу стати? Сама скидай сукенку, ні, краще підніми її доверху! Маємо мало часу! — краєчком ока Яків зафіксував, що в нього почали труситися руки, точнісінько так, як колись у його молодої чорнявої мами…

По-страдницькому виходили з ліфта. Оксана, так нічого й не сказавши, тицьнула згорток з продуктами і пішла, спорудивши на блідому обличчі несполучну гримасу болю і здивування.

Чолом Якова стекли дві великі краплини поту і важко, як людина, гупнулися на підлогу. Десь далеко за лікарняними вікнами долинули несміливі удари грому, що викликали у голові Якова дивну асоціацію — неначе молода вчителька першого класу залишила його після уроків, щоби методично, сорок п’ять хвилин гупати шкільною указкою по черепу.

16

Галюциногенні марення

Він страждав спалахами кохання, тобто маленьких, завошивлених коханнячок. Так народжується водночас багато малих свиней після опоросу свиноматки. Так викидає на білий світ десятки своїх нащадків потворна і товста матка-тарганиха. Він кайфував від закоханості, страждаючи, наївний Чехове, навіть не три, а півдня після невдалого завершення залицянь до чергової пасії. Звісно, якби всі його перманентні закохання мали невдалий результат, то він давно вже поповнив би клієнтуру психіатрички із діагнозом параноїдальної еротоманії.

(-Так-так, професоре, я закохуюся у десять жінок водночас. Чи маю до них почуття? Люблю їхні груди і сідниці, тисячі грудей і сідниць. Водночас мене розпирає приступ блювоти від міркувань про особливості жіночої гігієни. Я не хочу інтиму, шалено прагнучи його. Я, професоре, є ідеологом фрази, що всі тварини після спарування сумують. Але, секундочку, спокійно, професоре, мені також байдужі всілякі платонічні історії з романтизованим відсвітом гранатового браслета, зі сльозливими хепі-ендами чи трагічними розв’язками. То я справді хворий, шановний ескулапе? Бачите, я вас переконав у цьому, хоча дві години ви переконували мене у зворотньому, торочивши різні казочки про полігамне чоловіче світосприймання та важкі форми сексуальних психозів, що, мовляв, непритаманні для молодих, злегка розвинутих народів. Оревуар, месьє!)

Але незрідка його історії, його кроки від спустошеності й кроки до спустошеності були гарними, навіть трохи лубковими.

…Теплий весняний вечір. Він веде її за руку (думаючи під час прелюдії закоханості про невідремонтовані туфлі), шепоче, що знову хоче її любити-пестити, обнімати і т.д. (ловить себе на мислі про некроз душевності). Він говорить їй про далекі романтичні міста, де вони обов’язково побувають удвох (злегка дорікаючи собі за механічну, як у гіпердосконалого робота, брехню). Він шепоче про їхню нову дорогу до ще незвіданого айсберга насолоди, про приховану красу первісного спалаху (згадуючи рядки львівського батярського шлягеру, де “моя кохана Гандзулька заміж виходить нині за фризієра Срулька”).

Він впевнено розмахує цезарською рукою, він красномовно орудує цицеронським язиком, він шепоче, наказує, просить.

Вона його любить…

17

Лікарня (як найгуманніша казенна установа) має здатність спонукати до оглядування на пережите. Яків жахався відкриттю у собі несподіваних інших “я”, про які не думалося за тлущею буденності.

Не знаєш ти себе, Якове, ох, не знаєш. Коли зустрічався ще як парубок, як лжедівич із Оксаною І, раптом відчув страх перед цнотливістю, дивне бажання уникнути причетності до дефлорації, у необхідності якої не було ні крихти сумніву. (Десь є неандертальські племена, там дівчат позбавляють цноти старі вожді чи шамани під ритуальний гуркіт примітивних музінструментів. І майбутнім чоловікам залишалося лише мріяти про спокусу руйнування дівоцтва.) Хотів від Оксани поведінки механічної, заведеної на ключик ляльки при їхній першій, звісно, невдалій спробі тієї медової ночі. Волів би розрізати дівочу цноту хірургічним скальпелем. Бачив у їхній “медовості” не насолоду злиття коханих тіл, а лише акт прикрої та необхідної операції. Чи відчував страх зближення, вкриваючись липким потом псевдоімпотента? Не було і страху, лише відчуження від достиглих жіночих зваб, лише понуре розчарування. Так ось як виглядає кінець платонічного шляху — важка, неначе косарська робота, а не радість, неприємний запах поту двох стомлених тіл, стогони та харчання, котрі нав’язливо воскрешають у пам’яті Якова весняні оргії-злягання котів та кішок. І туалет, вічне бажання, у нього і в неї, протягом безконечно-довгих медових ночей, відлучатися у туалет для підтримання гармонійного балансу організму. Хочеться розстріляти себе за багряні, аж сині, від сорому щоки, закрити лице руками, заткнути вуха ватою, аби не чути власного або Оксаниного дзюркотіння і плавного розбивання сечі об раковину унітаза. Вже відганяю думку про цілком імовірну можливість специфічних звуків, що мають знаменувати початок випорожнення кишечника від перетравленої і засвоєної їжі. Суцільне сечо- та каловипускання при довгому перебуванні разом у тюрмі для трахальників!

Де ж мій непідробний інтерес до живого і люблячого жіночого тіла, так-так, ще ввернуть тобі, Якове, діагноз прихованої гомофобії, у будь-якому випадку ніхто не скаже, голубе, що ти душевностійкий, душевноздоровий, душевнонормальний. Але цю сексопатологію він відкриває лише зараз, страшно йому, страшно…

Лікарняна будівля тупо і незворушно, як доісторичний архітектурний монстр, тягнулася уверх, але не як безумний Ікар, а як звичайна, квакаюча із твані, жаба…

18

А пам’ятаєш, Яківцю дорогенький, а пам’ятаєш; свердлять і свердлять, як бормашина найжорстокішої конструкції, підступні, вже позбавлені будь-якої хтивості чи сексуальності, спогади.

…Ти був уже одруженим, може, не зразковим сім’янином, що безжальний до ворогів Райху, може, не херувимчиком, що плекає із холодним егоцентризмом параноїка молочно-кисільну квазікрасу гобелена, де зображене власне затишне сімейне гніздечко. Ти був уже одруженим, ти плентався із Оксаною II кав’ярнями, барами, кнайпами, напівпаралізований страхом (котрий відбирав будь-яку хіть) зустріти її чоловіка. Що ти хотів від неї? Тепла? Ласки? Інтиму? Вражень хотів, самообману наповненості життя, ілюзії відчуття себе провінційним казановою, таким собі крутим шолохівським козаком, котрого у перервах між війнами чекають дружина та коханка. Щастя хотілося тобі, друже, а чи заслужив ти того щастя хоча б дещицю?

Оксана II сама потягнула тебе на любовне ложе, відчувши, що може тебе втратити, такого платонічного та незрозумілого. І знову розкішне довершене тіло, але вже жінки, не треба, Якове, виконувати хірургічну роботу, лише любити і насолоджуватися. Пам’ятаєш, Якове, той дивний страх, те недобре світло, що просочувалося з ваших зіниць, котре бажало плотської розкоші й водночас зневажало, хотіло побачити в іншому світлі чи то набуття, чи то підтримку, а бачило лише холод порожніх жорстоких очниць. Ви хотіли взаємного зламу, осоромлення, як останньої рятівної сходинки перед адюльтерівським падінням? Пам’ятаєш, ох, пам’ятаєш, Якове, той гіпертрофовано-галактичний простір кімнати, як мовив поет, “там, де німі жорстокосердії зорі милуються падінням інших зір”[1].

Розкішне жіноче тіло, поборовши сором, прагнуло нірвани упокорення, сладострастя, звільненого від гриму та макіяжу. І настало звільнення, пам’ятаєш, пасмо волосся, що прилипло до чола Оксани II, якесь незв’язне белькотіння, дику оргіастичну ніжність, котра нахлинула на вас, ніби вивержений вулкан? Пам’ятаєш цей солодко-болючий двогодинний напівсон, напівхимеру, пам’ятаєш, Якове?

Такі щасливі і смиренні тоді ви прощалися, мовби були скупані разом, неначе близнюки-немовлята, у ванні з водою, настояній на найцілющіших любовних відварах.

Потім ти повертався додому, отруєний тим коханням. А муки сумління, що терзали тебе, Якове, деякий час, теж пам’ятаєш? Хотілося впасти перед Оксаною І на коліна і ридати, ридати, ридати, здригаючись усім тілом, неначе совісливий хлопчик, що провинився перед матір’ю…

19

Яків Василенко, стаціонарний хворий травматологічного відділення, незмигно втупився у вікно. Вже пролинуло три тижні його вимушеного ув’язнення. Замкнутий простір лічниці спонукав до клаустрофобійних реакцій, від яких рятувало хіба що споглядання позавіконного життя.

Ось ідуть, узявшись за руки, хлопець і дівчина, двоє у джинсах і курточках. На їхніх натхненних лицях, на їхніх самодостатніх молодих фігурках прописане щастя. “Нікого їм не потрібно, радіють. А не підозрюєш, бевзю, що буде із твоєю радістю через п’ять років, куди випарується сяючий погляд? А ти, кралечко, теж не будеш так граційно і трепетно тримати його руку, коли ця рука буде неспроможною забезпечити твоє життя. Радійте, наївні тупаки, це безкоштовне право молодості,” — лице Якова скривилося гримасою чи то заздрості мізантропа, чи то туги келійника-відщепенця.

Молоді і закохані йшли, натхненно і піднесено, ігноруючи пильний блискучий погляд із-за одного з безлічі сумних вікон сірої споруди, усередині якої працювали покликані зцілювати та оживляти.

І раптом Яків зрозумів — йому до горлових спазмів захотілося перекинутися тим безтурботним молодиком, втекти від тягаря депресивного досвіду, вести цю русокосу юнку парком, заходити з нею у бібліотеку, їсти морозиво, голосно сміятися, дивлячись на неї ясними люблячими очима, розпочати власне інтимне життя з чистої сторінки.

Він захотів повернути молодість, йому шалено забажалося не відчувати цинічних думок, не знати про брутальні стосунки, не уявляти життя, як виснажений караван подорожніх на шляху до приреченості.

Він чекав би на цю дівчину під високими бібліотечними колонами, вона обов’язково виходила б із книжкою у руці, вони неквапом бродили би парком, збираючи і даруючи один одному елегійне жовте листя. Яків проводжав би її до трамвая, довго махаючи услід рукою. Це була би молодість, так виглядає щастя, загублене, спаплюжене, занечищене мною. Він купував би їй старі поштові листівки, що зберегли пам’ять чийогось столітнього кохання, нефабричні браслети, помаду радості. Вони їздили б у крихітні районні центри, жителі яких ще не задушили у собі щирості. Вони ходили би на концерти напівсліпого, трагічного кобзаря із плечими, згорбленими від касандрівського жалю. Вони подорожували би велосипедами у гори, відвідували б театральні прем’єри у європейських столицях. Вони займалися би філантропією на багатих і бідних землях своєї горопашної Вітчизни. Вони кинули би виклик суцільній цитаделі філістерства, вони допомагали би реставрувати старі ікони та картини, тижнями перебуваючи у церквах та галереях. Вони словом і ділом втішали би знедолених, ці rara av is, ці молоді санітари бруду в людських душах, ці по-справжньому закохані.

Вони не знали би про болісну епілепсію відмирання почуття, вони не трималися би один за одного кігтями, як вампіри, нажахані самотністю, їм невтямки були б підозри, ревнощі, ненависть.

У пароксизмі нахлинутого відчуття Яків рвучко простягнув руку до лікарняного вікна. Скло затремтіло, але не розбилося. Русокоса дівчинка у джинсах і курточці зникла, як містичне видиво…

20

Привіт! Як справи, Якове? — голос дружини був надривно-солодкавим.

— Гуцул ся не журит, смалит люльку, любит дівку, аж порох си курит, — злегка продемонстрував Яків знання фольклорного спадку, втіленого наразі у коломийці. — Чого прийшла? Дайте ви всі мені спокій, не хочу нікого бачити.

Обличчя Оксани І ледве втримувало чесно задумані благі наміри:

— Заспокійся, ради Бога, я розумію, що болить, але не треба на мене підкрикувати, зрозумів!

— Це я підкрикую? У мене місця живого нема на тілі, а ти ще маєш якісь претензії! Побула б у моїй шкурі, зрозуміла? — перейшов Яків від роздратування до сарказму, перекривляючи дружину.

Колись закохані, наче хлопець і дівчина з 19-го розділу, Яків та Оксана стояли, як на кориді, будучи водночас катом і жертвою.

— Це я винна, що тебе побили? Ти, алкоголіку і спідничнику, на ось, їсти принесла тобі! — кинула Оксана І Якову на койко-мєсто термос із бульйоном.

Голос її починав тремтіти. Вона підсвідомо сподівалася на новий шанс порозуміння. Охоплений баранячою зомбованістю, Яків топтав маленькі паростки її сімейної віри:

— Та пішла ти зі своїм бульйоном к отакій матері! Треба менше манікюритися і приготувати чоловікові щось нормальне! Але нічого, нічого не хочу від тебе! — також починав зрадливо вібрувати його голос.

— Тоді я теж хочу від тебе лише одного — розлучення!

…нема мого милого, нема мого любого, невеселі вечорниці…

Ошелешений Яків хапнув ротом повітря…

Буде тобі розлучення, суко, буде! Тобі байдуже, чи я здоровий, ти хочеш мене побачити на смертному одрі, може, це тебе заспокоїть!

— Це ти мене у гріб заганяєш разом зі своєю коханкою! Інша на моєму місці і дня би тобі не терпіла, зрозумів! — вже заливалася сльозами Оксана І.

— Аякже! Які ми святі та божі! А в Польщі на заробітках не трахалася, скажеш, із коханцями не трахалася? — верещав Яків.

Дзвінкий ляпас йому в обличчя, здавалося, пролунав на всю лікарню.

Захлинута слізьми і розпукою, вона вибігла із сірого гидкого приміщення, нічого не бачачи довкіл.

21

Для когось перший клас назавше залишився скарбничкою спогадів про найзворушливіше дитинство, лише не для Якова. Заляканий хлопчина відчував перед порогом невідомого справжні напливи жаху. Мініатюрна дерев’яна гірська школа здавалася пристанищем монстрів-педагогів і монстрів-одно-класників, бо однокласниць не боявся. У всякому разі їх можна буде боляче смикнути за волосся чи вдарити по спині важким портфелем. Ні директора, ні вчительку не вдариш, чоловіків-макаренків-сухомлинських у школі не було, якщо не брати до уваги алкоголіка-фізкультурника. Не вдариш, бо вони старі, потворні, товсті й сильні. Вони ненавидять маленького Якова, ненавидять свою роботу, ненавидять власних чоловіків і дітей, вони педофоби-садистки. Однокласники маленькі, верткі та підступні. Одного першокласницького вересня Яків похвалився, що читає не тільки буквар, де однокласники вистогнували кожну букву: “Ма-ма ми-ла ра-му,” — а навіть дорослі книжки.

Лице одного маленького мастодонта перекривила гримаса класової неприязні, ти що, мовляв, такий вумний, а в морду не хочеш? Оторопілий Яків, що зовсім не вмів битися, тільки жалібно проскавулів, а що таке, що таке? Давай віддубасимо ного, шибко вумний, командував мастодонт двома підручними мастодончатами. Двічі наказувати їм не треба — тупі, пересмикнуті невмотивованою злобою, три дитячо-старечі мордочки грізно посунули на Якова. Той пробував відпрошуватися, мордочки на очах набирали тваринячої люті, Якова звалили на землю, били як попало, били довго і по-селянському добротно. Малий Яків прокусив одному із підручних вожака мастодонтів носа, його кров змішувалась із кров’ю компанії, ударів уже не відчував, гамселячи кулачками невміло та врізнобій. Розтягнула цей клубок ненависті якась стара дітоненависниця. Вдома співчуття не зустрів, тиждень відхаркував кров’ю, при згадці про школу заходився нутряним, якимось глухим черевним плачем. Це не школа, а скописько потвор, духовних обрубків, це шматки м’яса, одержимі нав’язливою ідеєю руйнації, стулили обитель на шкільному подвір’ї, це антилюди, це паразити-кровосмоктачі, здатні лише до руйнування, сечовиводу та каловипорожнення. Над цією обителлю витає темна аура потьмяніння розуму, оправлена в оздобу імбецильного реготу: “Як ми відтоварили того вумника, га-га, га-га!”

Той дитячий регіт карликів-кретинів проникає Якову в мозок, відшукуючи там канал для імбецильної інфекції. “Га-га, га-га!” — лунає на всьому світі, заповзає у хлопчикові книжки, знаходить пристановище на роздратованому погляді батька, трусить переляканими материнськими руками. Шкірою повзе мороз, покривається нечутливою корою дитяче серденько, плює у маленький сентиментальний мозок гігантський катюга-анестезіолог.

Де справедливість, тату? Де правда, мамо? Що робити, бабуню? Мовчанка. Лише холодно гріє, наче проштрикує ножем, відсторонене сонячне проміння.

22

Яків скреготав зубами, б’ючи кулаком по недолугій лікарняній каліці-тумбочці. У палаті не було нікого, окрім діда, безнадійно прицвяхованого до ліжка апаратом Єлізарова.

— Що ж ти робиш, синку, отямся, що з тобою, ти вже майже виздоровів, не те, що я, старий, немічний, та й ще ноги переїхав трактор.

— Не чіпай мене, діду, тихо сядь, — ненависно шипів Яків. Пішов до чергової медсестри, втискаючи у її дрібнохабарницьку долоню декілька пом’ятих банкнотів.

— Але ж вам не можна алкоголю, може наступити реакція несумісності.

— (“Срав я на твою реакцію несумісності”). Не переживайте дрібницями! Йдіть!

Горілчаний “фаустпатрон” випромінював майже ніжність, раптовий сплеск нових почуттів. Твоє здоров’я, діду, чудово пішла, як коханка у ліжко, досить хлібом закусити, життя прекрасне, мєчта завйот мєня впєрьод.

Виливав у горло склянку за склянкою, знову, як у дитинстві, відчуваючи, як гупають у мозок залізні плювки гігантського анестезіолога.

… Він іде травневою поляною, один, як палець, небо чисте, наче трирічна дитяча душа. Яка легкість, зараз буду літати, скидати з неба червоні троянди, буду цілувати сонце. Його манить жінка, красива, аж страшно. Ходи, Яківчику, до мене, ти настраждався, бідолашний, знайдеш розкіш і рай у моєму лоні, ходи, я близько, лише простягни руки.

Біле жіноче зап’ястя, таке неприродно-прозоре, легкий ефемерний хітон. Ходи, Ясю, ходи, коханий; йду, почекай трішки, тут якась стіна; я заберу її, ой, так болять руки; ця стіна відкушує мої руки, кохана, ще трішечки, йду, вже йду!..

— Сестричко, лікарю! На Бога, є тут хтось! — кричав, аж охрип, нещасний дід, ув’язнений єлізаровським апаратом. — Він щось кричить, він випив майже всю пляшку і потрощив усі вікна!

Перед очима бувалої у бувальцях медсестри із загребущими руками постала картина не для манірно-шляхетних гімназисток.

Розтрощене скло у двох вікнах палати, облите кров’ю, було хаотично розметане підлогою, ліжком, калікою-тумбочкою. У повітря здіймалися порізані закривавлені руки, які чи то погрожували, чи то вимолювали зустрічі. Обличчям Якова текла слина і кров. Лише три здоров’яки-санітари перервали той божевільний танець на лікарнянім вікні. “Не тягни мене, кохана, я йду сам, я йду сам!” — кричав Яків скривавленим ротом напівмерця, напівблаженного.

23

— Яке затемнення мозку звалилося на мене, Боже, прости гріхи мої, бо я лише слабка, зліплена із плоті й крові. Я не патріотка д’Арк, до якої замість чоловічого тіла галюциногенно підкрадається образ звільненої батьківщини. Я не стара гімназійна діва, що нишком, вечорами, у своїй дівоцькій келії розриває на шматки фотографії тих чоловіків, що їй платонічно-гріховно подобалися, розриває і обпльовує старечою чорною слиною. Я не вихолола фригідна блядь, якій уже байдуже — спати з чоловіком чи жінкою, мати двадцять добових схрещувань чи не мати жодного.

Я людина, я звичайна жінка, якій забажалося більше щастя, ніж було вділено. Руслан уже все знає. Боже, а якщо він мене вижене, викине, наче курву, що осквернила честь його сім’ї?

Навіщо я це робила, який самообман, ніби видиво гекалітрів води спраглому пустельнику. Все словеса… словеса… непотрібні, облудні. Він засліпив мене, загіпнотизував власною нещасністю, а виявився лише банальним психопатом. Боже мій, та з його очей ніколи не випромінювало біле містичне сяєво, лише дріб’язкова півняча ненависть, лише безкінечне істеричне соло. Які чорні руки підсунули мені цей переступ?

Очі мої щоби вже не бачили Якова. Навіть ненависті до нього не відчуваю, особливо після того лікарняного ліфта, лише обридження, мовби мушу на десерт з’їсти медузу. Пробач мені, Русланчику, пробач мені, доню, пробач мені, Боже, пробачте мені всі, якщо зможете…

24

Матусю моя рідна, що мені робити, як жити далі? Висушив він мою снагу, висмоктав мою радість. Ніби якась чорна диригентська рука керує нашими долями відтоді, як з’явилася вона. І я не тямлю себе, може, не вистачає мені терпіння, мамо, пожалій мене трішечки! Як образив мене Яків, коли я недавно приходила до нього в лікарню, їжу приносила, який бруд виливав. Мамо, якби ти була жива, але що казати, всі слова оголосили несанкціоновану жодним деміургом війну.

Я все-все віддала би, щоб Яків став таким, як раніше. Нехай буде сумним, печальним, я витерплю, тільки би повернувся до мене. І я би народила йому доню з двома маленькими чорними косичками, правда, мамо? Лише би не ходив до неї, але я ще сама до неї піду, буду просити її, по-доброму, нехай відступиться від мого чоловіка, вона ж не любить його, серце моє все відчуває, навіть те, що словом не можу передати… Я буду боронити Якова від неї, горілки, від пристріту, від поганої карти, від усіх, бо я його люблю, мамо…

25

Школа теж платила Якову нелюбов’ю — закон сполучених посудин. Не щастило з оцінками, не залишалися непоміченими різні, часто невинні отроцькі вибрики. У дев’ятому класі захотів стати героєм. Коли ватага хлопчаків сунула додому, Яків раптом урочисто пообіцяв, що вмить роздобуде для компанії пляшку вина. Зайшов у магазин, нічого не відаючи про сублімацію бажання лідерства, клептоманію, хворобливу хлоп’ячу волю до вчинку… і вхопив із засраної мухами вітрини ту нещасну пляшчину. Ґвалт, щирі купецькі прокльони, сором. Хлопці повтікали, а батьки дізналися про все ще раніше, ніж прийшов додому. Перекошене батьківське обличчя, мамині руки, що трусяться від переляку, богородичний лик бабуні. Злодій, крадюга, виродок! Та не злодій я, я… і у плач. Догана у школі з обов’язковим занесенням до особової справи, відчитування на так званій “лінійці” як карного злочинця, втіклого каторжанина, ворога народу й партії. Презирливі погляди тих, заради чиєї прихильності це робив, ненависть, спрямована усередину душі, самотортурування, бо він, напевне, таки є виродком.

Особливо хвилював зневажливо-зверхній позирк Оксани, ще одна Оксана; це ім’я, напевне, запрограмували у містичних сферах, де не буває випадковостей, на його, Якова, поганьблення і нищення.

Вирішив, наче впійманий у сильце незрозумілої монументальної мишоловки, сказати Оксані, сільській школярочці, п’ятнадцятилітній кізоньці, його таємничій Джульєтті; Оксана-Джульєтта, як чарівно, високо, аж до небес, звучить це богоугодне зіставлення; так-от, вирішив сказати Оксані, що її любить і не може без неї жити, бо майже кожної ночі сниться, бо всякого дня, години і хвилини він про неї думає і навіть ту нещасну пляшчину поцупив, щоби якось донеслося до неї про безстрашність і сприт Якова.

Було опівнатретю, обід, уроки закінчилися, сонце гріло, наче хотіло спалити весь світ. Яків донині пам’ятає свої холодні руки, що трусилися, як у чорнявої матері, свій піджак, котрий душив тіло, наче змій-полоз, свій чужий голос. Я тебе люблю, Оксано, я тебе люблю, Оксано; відповідь прозвучала тонюсіньким, але голосним писком, Оксана закрила рота, аби не розреготатися, ти що, дурний, Якове, краще іди робити уроки, бо завтра контрольна з хімії. Оксана височіла над ним, як гігантське сталеве громаддя матері-вітчизни, як гіпертрофовані конструкції кімнати блюзнірського реготу, як стокілограмова стара купчиха, що засікла поцуплення Яковом із вітрини півлітрового бутлика бормотухи. Усе навколо реготало, шкірилося, показувало на остовпілого Якова сотнями брудних вказівних пальців. Злодій і невдаха захотів освідчень, шмаркач і мудак насмілився молоти абракадабру першій відмінниці дев’ятого класу, що чекає із війська чорнобрового і чорноволосого Митрика, котрий уже майже закінчив автошколу в райцентрі. Але як можна було, чуєте, до такого додуматися, люди, ні, ви подивіться на цього зацофаного і переляканого коротуна, а воно ще і вино краде…

Сонце спалювало дерева, школу, сонце хотіло перетворити Якова у палаючий факел сорому. “Ти що, дурний, Якове, краще іди робити уроки”. Раптом всередині неначе луснула важенна гиря. Наступив холод, мороз, заціпеніння.

26

Вже бачу, що Оксана відсахнулася від нього. Воно таке нікчемне, боязке, казали мені ті хлопці, що трішки його полоскотали, що воно просилося, навіть жодного разу нікого не вдарило. Воно — мішень, мішок рабської плоті, воно поношене дрантя, горілчаний непотріб. Мені треба було набагато швидше не допустити цього! Досить було самому з ним зустрітися, глянути, і, може, навіть не слід було бити, бо воно без того було би нажахане до смерті, воно би просилося, ще могло би обісцятися від страху. Але як моя дружина могла спати із цією антилюдиною, із цим дрижачим неврастеніком, що притягнуло її? Не варто зараз про це з нею говорити, прощаю її, хіба сама розпочне цю бесіду. Прощаю, як шляхетний самурай, як вузьколиций воїн, у спокійних зіницях якого назавше відбитий жах пекла і краси кривавого бою, прощаю, бо, може, її відчужувала моя стримана чоловічість. Але хіба не прочитувала вона за нею пристрасті, любові й ніжності? Взяв би цього мудака і розчахнув помежи двома молодими деревцями, але не хочу паскудити руки об гидоту, що закатрупить сама себе, загниє від кореня власної жалюгідної плоті, котра може лише спати, випорожнюватися і святотатствувати. Демоне бою, боже Арею, дай мені сили і витримки, бо все слід уміти пережити згідно кодексу вічного воїна…

27

Василенко, ви порушили лікарняний режим, це травматологія, а не психушка. Окрім того, можна долікуватися амбулаторно, у нас переповнене відділення! — цинічно перебільшував зміст декількох останніх фраз основний лікар, чиновник-стратег, цар і бог місцевої травматології.

— Ви відмовляєте мені в лікуванні? Будь ласка, — жодна емоція не освітила скам’яніле обличчя Якова. — Через півгодини мене тут не буде.

Рани щойно почали затягуватися. Тіло нестерпно свербіло, наче неконтрольована і збезуміла хромосома улаштувала всередині відв’язку на всі сто.

Куди іти? За що жити? А навіщо кудись іти, вовтузитися, як черв’як, на щось надіятися, когось сподіватися? Хай буде те, що буде!

Яків виволікся з лікарні, як напівприбитий кімнатним тапочком тарган. Йти до себе? Але ж там вона, зараз почнеться, зрозумів, ти остання сволоч, ти не цінуєш нічого, окрім горілки, зрозумів… Якова пересмикнуло. Шукати Оксану II? Для чого? Так чомусь стало байдуже до неї, як до розміщення старого лікарняного стільця у палаті. Нехай собі… Що нехай? Та що завгодно! Хіба би…

Яків, мовби одержимий малярійною лихоманкою, почав нишпорити кишенями — три гривні… п’ять… дев’ять. Ля-ля!

Заходив у перший-ліпший генделик найнижчого ієрархічного ступеня. Дешева горілчана бомба спершу не тішила. Канапка із допотопної свіжості ковбасою, сто, двісті… Рятівна волога почала додавати охоти до мислення. Де ти, дівчино у джинсах і курточці? Ми поїдемо у гори; триста… Я коситиму траву старим гуцулкам, прогодують; будемо спати на сіні, і це буде найсвятіше і найгріховніше кохання двадцятого століття, станемо багатими. Чотириста, п’ятсот… Будемо вічними коханцями, невситимими лордом і леді на цій хліборобській території, що продукує нещастя. Ти гладиш мене по голові, пестиш мене, твоя ніжна алебастрова рука умиротворює, втішає. Шістсот… Кудись віддаляється рука, тільки ефемерний запах найвитонченішої ангельської косметики… сімсот… Де ти? Де ти? Я біжу за тобою, не щезай, так близько щастя; ти ховаєшся десь під землею, ось півруки твоєї вже відгризли кроти, я йду за тобою, я подушу цю кротячу нечисть, я йду!..

Кав’ярню наповнював псевдотрагічний голос співачки, но абманєт далєко-дальокая звєзда.

Кілька чоловіків, покликаних нажаханою барменшею, відтягали Якова від брудного і закривавленого стола, а він бився і бився об нього головою, такою ж темно-червоною і брудною, як стіл.

ЕПІЛОГ

— Що ж ти хотів від цього житія, Якове? Не плач, мамо, не журися, бо вже твій син оженився, руки твоєї матері, колись чорнявої, паралічем розбиті, богородичне обличчя бабуні давно спочиває в землі, і взяв собі паняночку, в чистім полі земляночку, а батька твого, Якове, остаточно розчавив тягар синової труни. Ти шукав, Якове, чисте соло совісті, а знайшов вічний супокій. І навіть дівчина у джинсах і курточці ніколи не дізнається про тебе. Тебе сточила бацила саморуйнації, яку найближчі знайомі, що ненавиділи тебе, називали банальною істерією. Тебе занапастив шприц, розведений інфантильним ідеалізмом і дешевою горілкою, рідкісною байдужістю до себе та мізантропією і донкіхотством, бо ти не того від них хотів. Але є ще щось, таємниче і неназване, якийсь тягар нелюдського розчарування, який ти поніс із собою в могилу. Безповоротно. Назавжди…

Ти помер п’яним і щасливим, Якове. Тебе витягли з річкового дна, куди ти зайшов, керований з’явою галюциногенної жінки твого життя. І вона, як демонічна русалка, заманила тебе на дно…

Оксана II стала мовчазною і тихою. Навіть Руслан припинив монологи про тебе, зупинений відчуттям якоїсь таємниці, недоступної для його прямолінійного світогляду. І лише дружина, Якове, твоя колись законна дружина, а нині вдова, кожної неділі винаймає службу Божу за упокій твоєї неприкаяної душі…

червень-вересень 2000р.

КРАПЛЯ БЕРЕША

(анатомія одного кохання)

Сьогодні першого червня, по-моєму, день захисту дітей. Яка витончена містика дат і символів, яка вульгарна іронія долі!

Зранку моя дворічна пригода з Даринкою остаточно задихнулася. І вдавилася, аж було чутно хрускіт усіх 730-ти (630-ти?) кісточок, здається, два роки налічують саме таку кількість днів. Важко засвіжу про це думати…

— Северине Івановичу! На щастя, я вас вже не люблю, і не має значення, почую я щось про вас чи не почую, зустрінемося ми чи не зустрінемося…

Скільки ви катували мене байдужістю і холодною, як місяць, ввічливістю. А я бігала за вами, наче загіпнотизоване мишеня, а для мене і ваша байдужість була щастям, бо я бачила ваші сумні музичні руки, ваш чуттєвий рот, напевне, такі нервові роти бувають у садо-мазохістів. З мене сміялися усі дівчата (ох, ви ніколи про це не дізнаєтеся), одного разу навіть батько дав ляпаса: “Ти, сяка-така, хлопців мало, що тягаєшся за вчителем історії?” Дав ляпаса і наче укляк на паркеті, як підсудний, якому щойно оголошено варварський вирок; я навіть подумала, що той ляпас болить батька більше, ніж мене, я, напевне, тоді направду була мазохісткою. І хоч ви не вчили мене ні цих, ні інших слів, я жила у вашому світі, як сомнамбула.

Глянете ви на дерево, а я міркую, що ви відчуваєте при цьому, чи любите це дерево, чи, може, мені слід було заквітчати його вночі. Якби ж знаття, що ви звернете увагу на цю плакучу вербу, ви якось зронили, що не любите плакучих верб, беззахисність викликає у вас роздратування…

До вашого прибуття у школу я була стовідсотковою відмінницею, похвали і грамоти, конкурси й олімпіади, жодних психологічних проблем. Початок вересня, десятого за шкільним рахунком, теж обіцяв безхмарність і радість. Коли ви вперше найшли з директором до нашого класу (школярі, знайомтеся з вашим новим учителем історії, Семеном, ох, даруйте, Северином Івановичем, будьте слухняними і розумними, до побачення), я ні-ні, жодних моментальних закохань — глянувши на вас, таке некрасиве порівняння, ніби проковтнула 10-кілограмову гирю, ніби обірвалося усередині серце і гупнуло на місце шлунку.

Ви щось палко оповідаєте, допомагаючи і доповнюючи безладними змахами рук, наче поранених крил, а я чую лише переливи вашого голосу, а я бачу тільки коливання ваших жестів. Якби мене пізніше спитали, при якій умові ви піднімаєте догори вказівний палець правої руки і чому стукаєте три рази по столу мізинним лівим, я могла би відповісти з переліком найдокладніших причин і особливостей. Якби мені повеліли бути консультантом щодо специфіки вашого сміху, то я би дала найскрупульозніший звіт про те, у яких випадках ваш сміх хлоп’ячий і добрий, де переходить у іронічну гримаску, а часом це вже не сміх, а машкара…

Навколо хлопці і розкішна рання осінь, а я засіла за підручник історії, вишукую додаткові матеріали, бо провалюся від сорому у підземне царство, коли не знатиму вашого предмету, тим паче, не можу майже нічого запам’ятати на уроці, хоч встрель… Зате за складками на вашому одязі навчилася вичисляти, чи ви поспішали. Іноді ваше обличчя такого висмоктаного кольору, ніби ви перещепили з нього усю рожевість кралям, з якими проводите ночі. Я ж бо уже знаю, що ви двадцятитрьохрічний неодружений мен. Така неприязнь мене почала труїти, хоч ви нічого не винні, знай шпаціруєте з вашими кралечками (хто, цікаво, та блондинка, з якою вас випадково бачила ще тоді, коли все починалося; ви, звичайно, і вухом не повели у мій бік), я ночами не можу спати. Уявляю, як ми удвох заходимо до кав’ярні, їздимо на човні чи фунікулері.

Не знаю, як ви ставитеся до цнотливиць, адже кажуть, що багато чоловіків тільки на словах бажають невинних, насправді відчуваючи всілякі дефлоративні комплекси. Я б із радістю віддала вам свою дівочість, тільки б вам було добре зі мною. А якщо би знала, що ви можете подумати, мовляв, ніхто не хотів із тобою спати, тому і невинна, то спокійно переспала би з ким завгодно (тільки не заразним, і хоч я не маю різних сифілісофобій, але щоб вам нічим не зашкодити) і більше би ніколи не згадувало про того першого, потрібного виключно для ролі інструменту. Було б лише гидко позбутися дівочості штучно, наприклад;на гінекологічному кріслі, хіба би ви цього захотіли.

Я не вживатиму банальних і затертих слів, на кшталт, я вас люблю і не можу без вас жити. Але я перестала сприймати себе поза вами, розумієте, але яке це уже має значення… Не знаю, до речі, чи змогла би сказати вам колись ”ти”, хоча чула, що, принаймні, у ліжку “ви” відпочиває. Але я то уявляла вас своїм коханцем, то ніяк не могла накласти ваш вимріяний образ на ці події за метр від підлоги, може, тому, що не мала жодного досвіду плюс ваша малоземна відстороненість…

Так соромно згадувати, як я відшукувала причини, щоб зустрітися з вами наодинці. То перепитувала про домашнє завдання, то просила додаткової консультації, дивлячись на вас так благально, мовби я прохаю помилування в ідеолога кривавих насильницьких жертвопринесень. Ви нічого не помічали (чи вдавали, що не помічаєте, такий недоступний оракул минулих подій, шляхетний архіваріус із високим геніальним чолом), ніколи не сердилися. Завжди мали приготовані клішовані відповіді, скажімо, загляньте у параграф дев’ятий, подумайте над додатковими запитаннями, які я подавав на передостанньому уроці у листопаді. А я, досконало вивчивши мову вашої, Северине Івановичу, міміки, не запам’ятовувала цих увічливих дидаскальських напучувань — та й хіба параграфи чи підпункти були мені потрібні? — червоніла і перепитувала. Одного разу ви сказали мені, що коли є проблеми із запам’ятовуванням, слід вживати вітаміни та мікроелементи, а також краплі Береша.

І такий жаль мене тоді огорнув; ви ж спеціально мене мучите, жодного ласкавого слова чи прихильного погляду, ніби ви боялися, що я змієлов-ворожбит і загіпнотизую вас, примушуючи здійснити вчинок поза нормативом стосунків учителя та учениці. Я назвала вас тоді подумки “Крапля Береша”, а потім до вас, мій колишній наставнику, це прізвисько прилипло. Найцікавіше, що ніхто так і не здогадався про творця цієї кумедної словосполуки.

— Чий зараз урок?

— Краплі Береша!

— Хто класний керівник у 8-В?

— Крапля Береша.

— Дєвки, наша Дарця втріскалася у краплю Береша!

А скільки разів ви мені снилися! Заходите до класу, величезний, як потворний японський двістікілограмовий борець, шум і гармидер. Усі перекидаються стільцями, вибачте, пісяють на парти і ваш стіл, п’ють пиво і заковтують піґулковані легкі наркотики, а ви стоїте посеред класу, як дерев’яний поганський божок, а потім підбігаєте такими мініатюрними крочками до мене, хапаєте за волосся і… б’єте головою до дошки: “Чому не вивчила параграф двадцять шостий? Треба краплі Береша вживати!” Всі регочуть, навісніють, мені — від удару — чолом котиться крапля крові і гупає на підлогу. Хтось перепитує, чи це не крапля Береша на долівці, а ви (навколо зловісний регіт) ошкірюєтеся, наче шакал, і проганяєте мене з класу!

Або ми з вами на проході, але вже темно. Я заманюю вас у велику і порожню чужу кімнату, там чомусь валяються закривавлені обрубки курей і черепах. Я беру вас за руку і тягну до монументального ложа з чорного дерева. Шепочу щось ніжне-ніжне, а ви вириваєте руку, протягуєте мені замість цілунку… коробку із чорним написом “Краплі Береша” і щезаєте. Чужу і порожню кімнату наповнює раптовий вітер. Він вибиває вікно — трах! трах! — у яке влітає лилик. Кажан зненацька розростається до ваших розмірів, силкується мене зґвалтувати, він такий сильний, які страшні кажанячі обійми… Прокидаюся із зойком і мокрим чолом.

Ходила я зливати на віск. Бабця така ветха, мовби із позаминулого століття виринула, одразу схопила гроші, а рука цупка, наче обценьки. Зіллячка, образочки, щось метляє руками і приказує. Через шатена, дитино, туск маєш біля серця, він не любить тебе, дочко, він хитрий, біди не оберешся, віск ліпиться у недобрі знаки, дочко, блондин молодесенький за тобою сохне. Ще приходи, дитино, віск декілька разів треба зливати, віск тобі всю правду скаже, що їла, як спала, що на серці, що під серцем і над печінкою…

А я, дурепа, замість того, щоб послухати старушенцію і кинутися в обійми блондина (знаю, хто це, він з паралельного класу), написала вам… записку. Подібно, за вашими словами, закривали власними грудьми вогнедишні доти у роки ВВВ не герої, а очманілі від спирту і страху пересічні солдати…

Не було ким передати, але я і не хотіла, бо якщо прочитають, тоді вже мені ні вдома бути, ні до школи іти. Що написала там? Скільки крутилося у голові красивих слів, особливо під час безсоння, а спромоглася лише на тривіальне, може, йому не сподобається, бо не так слід про це говорити? Отже! Я написала (дивно, таким некрасивим почерком, адже мій спосіб переносити на папір букви доволі каліграфічний): “Северине Івановичу! Я вас люблю. Царина”. Хотіла знайти особливий папір, але сил моїх вже не вистачило — все! або сьогодні, або ніколи! Хотіла ще підписати, з якого я класу, але це виглядало би вже занадто по-школярськи, правда?

Чекала його спочатку при шкільному виході, такий безнадійний дощ (“біди не оберешся, віск ліпиться у недобрі знаки, дочко”). Здається, уже вийшли всі педагоги і педагогівни, а Северина немає. (У думках, звичайно, я ніколи не називала його по-батькові, а лише цим божевільно-красивим старосвітським іменем). Може, він вислизнув так, що я не побачила? Може, він читає мої думки і просто змився?

Йти чи не йти додому? Це, напевне, тобі знак, Дарцю, щоб не займалася дурницями. Любить не любить, чіт чи лишка, йти не йти, стратити не можна помилувати…

Йду! Розшукаю його сьогодні або вже ніколи! Повертаю назад, стала під кабінетом, коридори уже майже порожні, якісь павучки-п’ятикласники з другої зміни метляються. Відчиняю двері, знову обривається усередині серце, що зараз буде? Він у кабінеті сам, схилений над якимись опецькуватими талмудами, ніби той кажан, що допіру мені снився.

Так врізалися у пам’ять ці запитально підведені угору очі. Підбігаю, як мишеня, тицяючи до його рук записку, у голові закрутилося.

… Нашатирний спирт, швидка допомога; бліді суворі обличчя, діагноз невизначено-розпливчатий, загальна анемія, велетенський шприц і велетенська втома; слід частіше вживати вітаміни та мікроелементи, не завадили би краплі Береша, але не самопальні, дівчино, не самопальні, а фірмові; вони недешеві, але здоров’я, дівчино, дорожче…

Натомість ще запитальніше і картинніше піднесені брови, записка прочитана, школьніца, мнє так тебе в любві прізнацца хочєцца, награно і жартівливо видушує історик, який, як подейкують, давно переріс школу. Я, мовляв, такий здивований і заскочений, щось тарабанить-тарабанить… Насправді я не помітила жодного здивування, хіба короткохвилевий зблиск сатисфакції чоловічого честолюбства. До вух, наче крізь потрійний шар ваги, долітають фрази, фраземи, фразочки… Не слід, мовляв, спішити із висновками про захоплення, треба закінчити школу, він жаліє, що таке скоїлося, він не давав жодних приводів, майнув у картинно-наставницькому монолозі Северина Івановича легкий переляк. Йому треба вчитися далі, а безпідставні чутки небажані, але я гарна дівчина, і ми ще колись зустрінемось при інших обставинах. Пам’ятаю, що сказав про інші обставини і поклав — так легенько… — мені руку на плече. А моїм тілом ніби пропустили електрошок. Хотілося впасти йому на руки, і разом з тим відчула припадок непоборної огиди. Ці картинні очі, ці завчені напучування, ця химерна неприродність… Він чоловік чи гермафродит? Він відмовляє мені, та він… я… не пробачу йому цього сорому!

Прожогом вилетіла з кабінету історії, заклеєного сивобородими портретами. Він щось лепетав мені навздогін, типу, почекайте і заспокойтесь, а мені здається, що біжу не шкільним коридором, а трясовиною або морем із зав’язлою від якогось гігантського катаклізму водою.

Саме у той день батько — перший і останній раз — дав мені ляпаса. Мовляв, у школі чутки, що ти злигалася із вчителем; ось я піду туди і спитаю, хто його вчив зваблювати неповноліток. Я мамі усе розказала; нічого нема, мамо, він на гарматний постріл до мене не підходить (обманула про його руку на моєму плечі та “інші обставини”, але покажіть мені людину, яка строчить батькам стенограму власного життя…). Контролюй себе, Дарцю, некрасиво молодесенькій дівчині бігати за вчителем; хочеш, переведемо до іншої школи (це маса клопотів), якщо ти так сильно закохана.

Мама воркоче тихо і пристрасно, наче голубка до голуб’ятка, бо все проходить і немає вічних почуттів, за кілька років ти згадуватимеш, мама усміхається, краплю Береша наче сон, що приходив (скільки минуло? два роки? двадцять?) у далекому, “історичному” минулому.

Знову не спала майже всю ніч, ой ти, ніченько-чарівниченько, не смути моє біле личенько; така змішаність у голові, сором і жаль. Чого він злякався? Чому був таким офіційним? Але ж не здивувався, таке враження, що він заздалегідь замислив той витвережуючий слововилив. Але може, слід було повернутися, коли він кликав, може, якраз тоді сказав би щось інше, отямившись від першого шоку, а то ще образиться на мене. Нехай ставить “двійки”, це байдуже, лише би говорив зі мною, розповідав про себе; мозаїку його життя я ліпила лише за чутками і нечастими “ліричними” відступами на його уроках.

Перед світанком задрімала, приверзлося, що він їде на коні, ноги криві, лук зі стрілами, викапаний син золотого Тамерлана або Чингізхана великого. А я, прив’язана шнурком, волочуся за конем у поросі передвечірнього степу, закривавлена. Він лупцює мене нагайкою і каже, що не хоче навіть потішатися, а лише переживає, щоб хтось купив мене на чорному рабському ринку якщо не для забав, то хоча б для важкої фізичної роботи…

Наступного дня уроку історії не було, і я не бачила Северина Івановича. Навіть не можу сказати: більше боялася чи хотіла із ним зустрітися, нехай випадково, перехресні рапіри поглядів, блиск і вогонь, а може, лише тління і попелище… Несподівано перед його уроком, третім у нудній педієрархії, я одягнулася і… вийшла. Бродила вуличками, надворі мжичка, ніби небо накинуло зверху антикольорову верету непривітності. Дівчата потім переказали, що він спитав, де Марченко Дарина, чи не хвора, мовляв, негайно перевівши тему.

Одразу уся відтепліла, бач, питає, журиться, значить, я небайдужа йому; може, він просто несміливий, та й посада зобов’язує до стриманості, а козак дівчину вірнесенько любить, зайнять не посміє. Ніде його не бачу, ніби він щез, зник, випарувався зі школи, міста, планети. Заледве дочекалася наступного уроку, хоча майже не готувалася; треба було написати якісь відповіді про особливості протікання Великої французької революції. Щось нашкрябала і — ви здогадалися! — він… викликає мене відповідати, запрошує до діалогу — гільйотини, здається, це винахід бунтівливих французів, що хотіли свободи, рівності і братерства. Я дивлюся на Северина Івановича сливе благально, одразу згадала про передсвітанкового монгола із його обличчям, подібна непроникність і товстошкірість. Ну чому ця крапля Береша так мордує мене, волочачи вночі за конем степами, а вдень — напівмертву до шкільної дошки?..

Лепечу щось незв’язне, він дивиться на письмові домашні відповіді. Їх практично немає, хіба на “двійку” з плюсом, але… Северин Іванович каже, мовляв, незважаючи на те, що я трішки хвилююся, напевне, перейнялася пристрастями тогочасного французького суспільства, відповідь своєрідна і заслуговує “п’ятірки” (тоді ще, хочу зауважити, не було дванадцятибальної практики оцінювання). У класі тридцять (сорок? сорок три?) секунд тиша, хоч мак сій. Я сідаю, до вух доповзають пересмішки, хіхікання, крапля Береша почав завищувати оцінки, з якої статі, ось Михайлюк відповіла краще, отримавши тільки поганеньку “четвірку”. А Северину Івановичу хоч би що, далі проводить розповідь про якобінців і Бастілію, підточені королівські династії і класову ненависть плебсу… Тільки в кінці уроку помітила, що він час від часу зиркає у мій бік, а може, мені лише хочеться, щоб так було… Не знаю, не відаю і не розумію, що буде далі.

Вже би полегшало, коли б поставив заслужену “трієчку”, не скошував у мій бік очі (постійно думаю, може, він хоче щось сказати украй важливе, наприклад… але ні, не смію і боюся про це і помислити). Але які у нього брови, голос, шляхетно-витончені риси обличчя. До такого чутливого лиця мала би стікатися воєдино кров різних національностей, така шкіра свідчить про родинні дворянські герби й аристократичну традицію. Цим росіяни дуже пишаються, вміють навіть із повітря творити міфи, а я переконана, що Северин є нащадком козацької старшини або гетьманичем, котрий невідь-як і невідь-чому забрів у цю здрібнілу плебейську добу…

Як я могла думати про нього погане, може, він теж не спить ночами, цікаво, чи я снилася йому, а якщо снилася, то як… Спитати би, з моста у воду, адже багато проблем люди розв’язують найпростішим способом. Ось перестріну його, чи ви мене любите, Северине Івановичу? Він мовчатиме, спокійний лик, хоч малюй героїв або імператорів із цього умиротвореного обличчя, але він не для ролі натурника… Чи ви мене хоч трішки, хоч граминку любите? Він мовчатиме, а я тоді від сорому і безсилля пішки забреду у якесь поле за містом і не повернуся ні до батьків, ні до школи, же з любови нич добре не биват…

А може, він відповість, почекаю, мовляв, доки закінчиш школу, а тоді запропоную тобі стати моєю дружиною. Я писатиму модерну історію України без квазінаукової патоки та дешевих рум’ян і білил популізму, а ти допомагатимеш мені у всьому-всьому, моя дружино і кохана, подруго і соратнице…

А може, він сам знайде можливість зустрітися зі мною, адже повинен розуміти, товстошкіра крапля Береша, що я переступила гордість, наплювала на сором (сливе пушкінська Татьяна), звірившись у сокровенному. Вчителі кажуть, особливо підстаркуваті тьоті, що наше покоління нічого не знає про любов, ось у час їхньої молодості і кохали по-справжньому, і вірили по-справжньому. Так і хочеться додати, і цілувалися по-справжньому, і стосунки найінтимніші провадилися правильно і по-справжньому, так, Маріє Василівно? Галино Іванівно? Світлано Дмитрівно? (і далі перелічити весь реєстр імен і по батькові наших 30—50-річних опікунок і навчительок). Северин не такий, він молодий і сучасний, від нього не тхне порохом років і архівом замшілих спогадів із далеких юних літ…

Але чому він знову такий стриманий? чи байдужий? що робити, мамо? Уже промайнуло два тижні від тієї “п’ятірки”, і ще було аж чотири його уроки. Один заміняла тьотя-історичка. Заходить у клас, у мене всередині знову обривається серце і заковтується 10-кілограмова гиря. Що трапилося? де Северин? Може, несподівано залишив школу і виїхав назавше? Не хочу більше нічого, нехай лише буде тут, хоч раз на тиджень його побачити, а то, диви, розмріялася — дружина, нова історія України; дулю з маком тобі, Дарцю, а не наївні фантазії…

Тьотя нічого не пояснює про його відсутність, не знаю, як я просиділа той урок, одразу історія видалася найнуднішою із найнудніших наук. Підходжу після дзвінка, червона, ні, не як офіційна троянда з колючками, а наче польовий мак; питаю. Тьотя так лукаво прижмурюється, а для чого тобі Северин Іванович (вони ніколи не звертаються до старшокласників на “ви”, аякже, бо ми нижча раса, олігофрени і кроманьйонці). Я не знайшлася відповісти, хоча могла збрехати і видумати будь-що, мозок не працює. Нарешті тьотя милостиво прорікає, що поїхав на три дні в особистих справах, а наступного уроку вже буде твій Северин Іванович, майже злісно додає, натискаючи на цей найінтимніший займенник…

Але я вже не слухаю тьоті (ні, бабусі!)-історички; що малося на увазі: “в особистих справах”? Може, він поїхав одружуватися, а я, дурепа, за ним млію. А він якраз у цю хвилю насолоджується (тисячу) першою шлюбною ніччю і навіть не згадує про мої освідчення… Або, у кращому разі, щоб підкреслити перед нареченою (ох, ніколи не бачила, а вже так ненавиджу, що готова тортурувати її, навчаючись у процесі мізантропійного вишколу) власні приваби і можливості, так недбало проронив, мовляв, одна школярка втріскалася у мене по вуха, бігає слідами; вочевидь, ще і награно позіхнув при цій репліці…

Якби я це бачила то, то… що, Дарцю? Не обманюй себе, адже не вчепилася би йому у горлянку, як засліплена фурія, чи не запеклася би злобою, наче антична Медея. Хіба б сіла у кутику і заридала, мов дівчинка із дитсадка, у якої звинніша ровесниця відібрала улюблену іграшку…

Северина Івановича (якого ще там “Івановича”, я вже стільки настраждалася через нього, що маю право недодавати це чиновницьке доповнення) немає, дні розрослися до об’єму гіпертрофовано-відразливих медуз, що рівновеликі довжиною і висотою, рівновеликі і десятиметрові. Не можу ні за що взятись, все тікає з рук і розбивається, ломиться, кришиться (невже на щастя?). Мама вчора попросила хліба порізати, до батьків прийшли гості, я втяла ножем руку, ще і хлібну шкуринку обляпала кров’ю. Вже нема ні сил, ні бажання переказувати власні сни, майже у всіх він присутній. Це наслання, каторга чи любов? Постійно про нього думаю. Думки то недокрівні та повільні, то швидкі і нервові. Немає уже, напевне, такого з ним пов’язаного, щоб я не домислила, не розвинула у веремію химерного сюрреалістичного плетива.

… Сидимо удвох у зимовому парку. Нічні голі дерева, ніби опори для шибениць, так заманюють і припрошують доторкнутися до слизького холоду їхньої шкіри. У місті немає нікого. Ми повертаємося до високого будинку (замку? палацу? резиденції?), ввічлива без’язика прислуга подає мені чай, а йому — кальян із особливим східним наркотиком, що виділяє жаско-запаморочливі пахощі. Потім ми міняємося об’єктами і, обкурені дурманом із запасів східного шейха, йдемо до ложа, засланого неприродно-білою постіллю і синіми, майже чорними квітами. Ми кохаємося, це пестощі олімпійців. Потім він виймає із своїх нутрощів печінку — на честь любові — і дарує мені. Я віддаровую свою, ще обмінюємося селезінками. Нутрощі виймаються легко, наче пір’їнки з подушки. Потім робляться інші нечувані і неописані, бо соромно, речі, напри… Ох, і високоякісний шейхський дурман…

Наступного уроку історії чекаю, як месіанського одкровення. Дзвінок! Проходить три, п’ять хвилин, Северина немає. Він ніколи не запізнюється, значить обдурила мене його “наперсниця”, щось… Заходить! Такий елегантно-урочистий і неподібний до наших забембаних життям учителів-чоловіків, мовби над його зовнішністю працювали кілька профіміджмейкерів.

Урок розпочинається. Ні сонце не закочується на землю, ні пустотливий, як Купідон, місяць не заглядає у денні шибки, навіть наша тридцять четверта середня школа преспокійнісінько уклякла на відведеному місці. Хоч би слово зронив, чому не був минулого разу, чи хтось так чекатиме його колись, як я, десятикласниця-дурепа Дарка Марченко…

Наступні екскурси до джерел історичних знань подібні до цього, наче дві грудневі сніжинки. Відповідати мене не викликає, два-три рази пробувала доповнювати. Знову проблема — хоча чудово тямлю, що слід сказати, не можу, бо червонію настільки, мовби якийсь шибайголова-лікар, що сидить під партою, насильно робить мені перед доповненням ін’єкцію підшкірного кровоутворювача. Для себе переказую усі фрази, вони чудово чіпляться докупи, класно, буде блискуче інтелектуальне доповнення! Встаю… він гляне на мене так відсторонено, мовби бачить уперше, ніби я — не молода Дарця, котра йому освідчилась, а сорокарічний дядько з якоїсь вечірньої чи церковно-нриходської школи; і… серце у п’яти, напливає неконтрольований сором, може, він прочитує мої думки і сни; збиваюся, нездарно переставляючи та дебільно укорочуючи речення… Він увічливо дякує, прошу сісти, урок триває, ось і цей дратівливий звук, що оповіщає перерву. Чому так швидко; здається, сиділа би на уроках історії двадцять п’ять годин на добу. Одразу так робиться тоскно, зараз він скаже “до побачення” і вийде, такий елегантно-урочистий і неподібний до наших пожмаканих алкоголем та дріб’язковими інтригами учителів-чоловіків…

Розмріялася я, як пришелепкувата Фроська… Далеко куцому до зайця; він, кажуть, в аспірантуру хоче вступати, чоловік-красень і чоловік-інтелектуал… Учора, коли домашні позасинали, я — сантиметр за сантиметром — розглядала себе голою у великому дзеркалі, що є у моїй кімнаті.

Може, я негарна? Ніхто ще не казав мені такого, те, що батьки хвалять мою вроду, не рахується; але ж скільки компліментів від хлопців, скільки заздрощів від багатьох дівчат! Може, я і не перша красуня, але які досконало-витончені форми тіла, тверді, невеличкі груди. О, йому б обов’язково сподобалися мої груди, голою я значно привабливіша, ніж тоді, коли скована кайданами одягу… Може, у мене трохи завеликий ніс або занадто сухе і ламке волосся? (не допомагають хвалені-перехвалені імпортні шампуні). Може, мені слід змінити зачіску, перефарбувати волосся? Але звідки я знаю, які жіночі зачіски йому приємніші? Може, варто було би придбати міні-міні-спідничку? Але ж мама не дозволить так ходити до школи, а поза школою він ніде не зможе мене побачити, бо я навіть не знаю, де він живе. О, еврика! Слід дізнатися номер його домашнього телефону…

Це виявилося далеко не простою справою. Адже не зайдеш до учительської і не випалиш, як камікадзе, канцелярським слоганом: “Дайте мені домашній номер телефону Северина Івановича у зв’язку з тим, що у мене відносно вищезгаданого об’єкту підвищена почуттєва температура”. Не будеш також шукати виходу на прибиральниць, лаборанток, секретарок, кухарок, завгоспів (вражає кількість нашого допоміжного школоперсоналу), даруючи їм квіти, цукерки, каву і просячи — але щоб нікому ні гу-гу! — на чвертьслова. Бо завтра уже гудітиме уся середня загальноосвітня, бо наші прибиральниці і секретарки — не радистка Кет, якій хоч пхай голки під нігті, хоч виставляй її дитину голою на мороз, у відповідь — лише ідейне мовчання. Можна спитати Северина, смєлава пуля баіцца, але тоді безповоротно утратиться ореол таємничості.

Спочатку я думала залучати до цієї делікатної справи подружку, але вчасно отямилася, бо це ще невдаліший варіант, ніж альянс із допоміжним персоналом. Треба самій діяти! І спосіб знайшовся…

Я вже, здається, казала, що наша школа — двозмінна. Дочекатися, щоб коридорами уже не бігали чи не совалися спраглі розумного і вічного — справа нелегка. Але необхідна, бо як інакше побачиш телефонний список? Я ж бо пригадала, що недавно заходила до учительської, передаючи якесь прохання про заміну, і кутиком ока зафіксувала, невідь-чому, звичайний друкарський листок із заголовком — “Телефони вчителів СШ №34”. Файли нашого мозку інколи справді дарують приємні сюрпризи!..

Залишилося єдине: дочекатися якнайменшої кількості віддавальників та отримувальників знань і — будь-яким способом — викрасти і записати, запам’ятати і проковтнути телефон Северина.

Але… якщо у нього немає телефону? Я ж нічого не знаю про спосіб життя свого солодкого мучителя; може, він винаймає якусь хибарку, відрізану від світу, навіть не маючи у нашому місті власного помешкання? Може, його батьки як чесні пострадянські трударі двадцять п’ять років стоять у черзі на проведення цього, далеко не найсучаснішого засобу зв’язку? Може, йому банально відімкнули телефон за неоплату? У будь-якому сюжеті без слухавки — кранти, зливай, Дарцю, воду…

Після уроків телефоную додому, мовляв, екстрене зібрання танцювального гуртка, я ж непогана танцівниця (забула сказати), але хіба цим його зачаруєш? Іноді хотілося стати професоркою історії середніх років, що є його (як це називається?) науковим керівником дисертації; але невідомо, як би він сприйняв такий реінкарнаційний переступ.

З батьками владнала, що затримаюся, тобто з мамою, бо тата не було вдома, він — бізнесмен, часу обмаль. Уже 18^30, більшість другозмінників порозбігалися, але здається, що у нашій школі все одно знайдеться кому швендяти якщо і не до ранку, то, принаймні, до півночі. Чому вони не розходяться, таке враження, що наша рідна загальноосвітня підживлює вітаїстичні сили запізнілих блукальців її коридорами, неначе земля — міфічного Антея.

Нарешті малознайома вчителька кудись вийшла, двері не причинила (я, наче Холмс і Ватсон, уже півгодини пасу очима учительську, як заборонену дванадцяту кімнату з казки). Все! Або зараз, або ніколи! Залітаю у двері, як несамовитий самум, зирк-зирк — є список! Ура! Швиденько переочую стосики нецікавих цифросполук і — знову неймовірно пофортунило! — “Олелькович Северин Іванович”, а навпроти — найважливіше для мене сплетіння арабських чисел. Залізно запам’ятовую, про всяк випадок ще переписую у заготовлений наперед клаптик і знову вилітаю з учительської, як смерч. Ніхто не помітив мене, дякую вам, ангели і архангели!

Пройшла метрів чотириста, додому, на щастя, недалеко, і такою пусткою чомусь повіяло… подумаєш, подія, бо вдалося його телефон свиснути… Що далі, Дарцю? І така втома упереміш із апатією нахлинула на мене, що засинала уже дорогою. Прийшла і через півгодини опинилася у химерних обіймах — як там його? — Морфея…

Неправдоподібно-розпухле Северинове “я” мучить усі наступні дні так, мовби світ зійшовся клином на одній людині, мовби планета спорожніла і залишилося нас двоє. Така рафінована мука: думати про нього, домислювати його до рівня власного вимріяного символу. Напевне, мені уже не треба з ним зустрічатися, доста лише цієї безплотної абстракції… Любить не любить, чіт чи лишка, телефонувати не телефонувати? Так приємно усюди-усюди тягати цей зіжмаканий клаптик паперу з його приватним номером, хоча випалила би цю цифрозлуку напам’ять і при сорокаградусній температурі. Знаєш, що можеш у будь-який момент набрати номер, так солодко і сумно стискається дурненьке серце; яка відповідь буде, питаєте? Вочевидь, це уже і не найважливіше… Бо для мене світ змінив кольори, хочеться ходити до школи, адже кожного дня є ймовірність його побачити.

Але… Дарцю, постій… Ти була такою сміливою, викрадаючи номер телефону, а куди поділася мужність, коли слід зробити задумане? Але хіба мужність є найкращою якістю при… що там казати… Сором чи страх тебе спиняє? І те, і те? А може, не варто телефонувати, адже якщо він мене не любить, то навіть усі українські АТС не допоможуть… Але… ще раз спробую… щоб потім не каралася, мовляв, була безвільною і пасивною. А він колись сказав на уроці, що людина є ковалем власного щастя чи нещастя. Хіба я винна, що не мислю поза ним повноцінного життя?

Отже, телефоную. Непогано було б попередньо випити міцну каву плюс 50 грамів коньяку, бо обкуритися страшно. Мушу прийняти допінг, бо удруге уже так — з моста у воду — не насмілюся. Вирішила телефонувати з дому, батьків немає, знайти для мене у капусті братика або сестричку вони так і не спромоглися. Вихилила з батькового бару п’ятдесят грамів доброякісного алкоголю, у пляшку долила води, він не помітить. Серце так тьохкає, мовби іду на ешафот. Може, я неправильно люблю, бо хіба таким буває кохання?..

… Зараз він підніме слухавку і скаже замогильним спокійним голосом: “Дівчино, ви переплутали номер” — “Як, хіба ви — не Северин Іванович” — “Я — Северин Іванович, але не той, котрого ви собі вилеліяли у цнотливих снах. Вам не слід зі мною знатися, бо я здатен лише занапастити”-“Я… я… вас… лю…”-“Ще раз зателефонуєте або будете шукати причин для зустрічі — начувайтеся”. Тріск, короткі гудки…

Що робити? Не можу підняти слухавки, руки обважнілі, наче я допіру півдня розвантажувала мішки із цементом.

… Він підніме слухавку і… все зрозуміє. І делікатно (адже мені соромно) заспокоїть і скаже, що давно мене любить, навіть його кохана історія немила йому, бо все сняться мої очі і руки. Геть соціальні статуси, байдуже за вікові бар’єри, не зважаймо на чиїсь докори про мезальянс. Тільки наше кохання, наша ніжність, наша зворушливо-обопільна довіра мають цінність у цьому нетривкому світі ненависті. Цей доленосний дзвінок, Даринко, змінить наші долі, відтепер вільні від страхітливо-закомплексованих обмежень, видуманих невдатними любити…

Трішки заспокоїлася, набираю номер. Якийсь старечо-гермафродитний голос непривітно прошамкотів, що Северина немає вдома, буде вечором, а що передати? Нічого, нічого, до побачення, слухавка вислизає з рук, як змій-полоз…

Перевтома накочується, наче цунамі, кількаденні приготування виявилися безглуздям. Зрештою, чого ти хотіла, Дарцю? Він — не мольфар і не телепат, щоб шанобливо застигнути у позі лотоса перед апаратом, чекаючи твого любовного сигналу. Має справи, може… тоді був на побаченні?

Ні! Мене огортає демонічна саморуйнівна рішучість. Телефонуватиму, допоки його не застану! Адже навіть доля дає знак — батьки сьогодні ідуть на день народження до знайомих, знаю я ці дні народження-пиятики; повернуться на таксі не швидше першої ночі…

Еклектично-несамовитий настрій, батьки пішли, ще ковток коньяку з іншої пляшки. Знову непривітний старечий голос, але сповіщає, що за сорок хвилин син буде вдома, дякую, дозвольте перетелефонувати, голос промимрив щось схвально-невиразне. Значить, він теж живе з батьками? Можливо, також одинак? Перші дзвінки, а скільки відразу спільного!

Мені дзенькають подруги, майже насильно обриваю бесіди, мовляв, погано себе почуваю. Час дзвонити! Ще ковток коньяку (якщо, пане Северине, стану алкоголічкою через кохання, то лікуватимете мене?..), геть сумніви, я — смертниця.

Він піднімає слухавку, його голос неприродно-веселий і невмотивовано-розв’язний. А я лепечу про якусь олімпіаду, додаткові консультації з історії. Він псевдограйливо, як стара кокетка, перепитує, невже я так полюбила його предмет; він відчуває наді мною владу, маніпулює словами, жодних натяків на моє освідчення, але це вчувається у кожному його наголосі і переливі абстрактного словесного піску; він говорить про все і ні про що, нарешті (не питаючи, звісно, чи я зможу; що ж, навіщо церемонитися із закоханою дурепою-школяркою…) призначає мені “зустріч” о 16^00, у кабінеті історії, зайдете, мовляв, на хвильку, тоді поговоримо докладніше. Навіть не спитав, звідки я знаю номер, розмовляв зі мною так, наче я всоте йому телефоную…

Чомусь незатишно і неприємно на серці, хоча мало би бути усе навпаки, бо звершився акт телефонної фетишизації. Не так я уявляла цю розмову. Так-так, Дарцю, вимріюй палаци-міражі із сотнею кімнат, а ключі від кожної, зроблені у стилі перезрілого бароко, у твоїх бездонних кишенях…

Зранку трошки поколює голова, що це таке? Згадала про вчорашні передтелефонні стимулятори. Як низько я впала; напевне, у його очах я є банальною неповнолітньою блядюжкою, яку з’їдає екзотична пристрасть чи екстравагантна хіть, бо хіба чоловіки щось тямлять у жіночих, тим паче, дівочих почуттях і передчуттях?..

Так страшно якось, Дарцю, у тебе неадекватні реакції. Кумир поблажливо призначив “стрєлку”, а ти трясешся, як осиковий листок, у скронях гупає, у роті пересохло, щоки поперемінно то гарячішають, то зимнішають; може, підхопила вірус грипу за типом “А”, адже березнева погода сприятлива для інфекцій, не за горами кінець десятого року навчання…

Ще не добігла четверта, стукаю у кабінет, заглядаю (де мені знати про витримку і тактику любовної гри, але ж я — не його коханка, котра може дозволяти півгодинні спізнення); трішки почекайте, Дарино, під кабінетом, бо я ще зайнятий. Він справді з кимось розмовляє, голос — протилежність вчорашньому, сухий і офіційний, мовби перед порогом шкільного приміщення він одягає манірну казенну маску, жбурляючи її пріч аж на виході, за порогом…

З кабінету вимітається людина без статевих ознак (у мене якийсь гермафродитний синдром на його оточення?). Я уклякла; не знаю, чи заходити, чи чекати, мо’ покличе. Ніхто не відгукується, я несміливо, це м’яко сказано, відречено зазираю; заходьте, Дарино, заходьте.

Протискаю тіло всередину приміщення, заклеєного сивобородими портретами і розмаїтими мапами, де зафіксовані нині вже неактуальні переділи земної кулі на колонії і метрополії, імперії і васалії. А над усім паперовим царством нависає жрець незрозумілого мені архаїчного культу гігантських борід і колишніх метушливих розподілів старого і нового світу… Такий же урочисто-елегантний, тільки звідки ця сливе воскова блідість щік (“біди не оберешся, віск ліпиться у недобрі знаки”), ця моторошна застиглість обличчя?

Дурниці! У страху великі очі. Не знаю, що сказати, а він мовчить (чому ти так мордуєш мене, крапле Береша?). У кабінеті зависає тиша, тиша давить мене безжальним пресом, розчавлює, робить із жвавої та природної Дарки Марченко віхоть, ефемерний зліпок субстанції невідомого походження.

Тиша. Йолки-палки, він садист чи збоченець? Закомплексований боягуз чи спустошений одностороннім фанатизмом талант? Хто він?

Нарешті проронює, яких консультацій,типу, я хочу, до речі, немає у голосі ні крихти тієї вчорашньої невмотивованої розв’язності (може, вчора він був… п’яним?). Тримайся, Дарцю, уже катма алкоголю з батькових запасів, хіба допоможе саморуйнівна (самовідтворювальна?) рішучість. Не у консультаціях справа, вас, вас, Северине Івановичу, хочу бачити, тужу за вами, тобто за вашими уроками… ні, що я лепечу… за вами… не подумайте погане, я не кидаюсь вам на шию… Далі зле пам’ятаю, наче була отруєна непосильним для організму алкогольним передозуванням, одним словом, не витримала, зірвалася…

Зупинилася (скільки хвилин тривав монолог?). Рішучість вивітрилася, зробилося страшно-страшно, наче після перегляду якогось містичного трилеру. А він мовчить, запалив сигаретку (ще один несподіваний штрих). Чого ж ти мовчиш, Северине, і влаштовуєш у шкільному кабінеті кімнату для куріння?

… Він потягує кальяном східну дурманну речовину із запасів казково багатого шейха, адже на Сході живуть найзаможніші люди світу. Він — імпресаріо арабського мільйонера, намаз і хадж, і, власне, приїхав сюди, щоб розпочати з малочисельними апологетами ісламу джихад супроти невірних. О, горе мені, жінка для цього воїна Аллаха є лише хвилевим об’єктом хіті і посудиною для дітовідтворення, а не коханою ханум чи найчарівнішою квіткою гаремного едему…

Нарешті він виронює, щоб я заспокоїлася і взяла себе в руки (ненавиджу цей фразеологізм, подібно можна взяти себе в ноги чи легені). Ти глянь, він готовий підтримати, коли буде важко; його обличчям майнула тінь співчуття, слід, мовляв, берегти власні емоції, щоб не підірвати здоров’я.

… Хто ти, чоловіче? Високоморальна ангелоподібна істота чи основний євнух гарему великого візира? Обламаний життям невдаха-учителюга чи експериментатор з нахилом до психологічних аномалій? Чому ти такий жорстокий? Для мене твоє співчуття як плювок у лице, а педагогічна турбота про мої нерви як акт витонченої катівської казуїстики…

Не знаю, що далі робити. Йти, стояти, плакати чи сміятися? Найідіотичніша ситуація на світі! Знову у кабінеті зависає тиша, але це не тиша перестуку закоханих сердець, а найніяковіша, найбезнадійніша із тиш. Раптом він чомусь червоніє і каже, що я дуже гарна дівчина (ненавиджу ці двозначності: гарна вродою чи тим, що чемно бігаю за “консультаціями” з історії?). І моментально, вже побліднувши, (о, така швидка зміна кольору щік видає дисгармонійність натури) запитує, чи знають батьки і друзі про моє захоплення (чим “захоплення” — історією селянських воєн у Франції чи заняттями у гуртку вишивки хрестиком? А коли він має на гадці мої почуття, то це дуже плитке означення…)

Я заперечую. Бачу, що не маю ні сили, ні сміливості бути собою, не можу озвучувати все, про що думаю, без озирання на кожне слово. Мене весь минулий навчальний рік так не вимучив, як ця бесіда із коханим лицарем серця… А він знай смалить і смалить, не питаючи мого дозволу; я ніколи не бачила його із сигаретою, може, все-таки хвилюється?

(Уже потім я декілька разів “прокручувала” у голові кожен епізод того кумедного рандеву; складалося враження, що він усно робив якісь найскладніші підрахунки чи бізнес-плани, принаймні, складав план-проспект своєї майбутньої дисертації, підручника, методичних рекомендацій та іншої абракадабри подібного штабу. Він думав, а я заважала йому, триндирикаючи про кохання звечора до рання…)

Він знову повторює, що я гарна дівчина, але кожне почуття слід перевірити на справжність. Більше не червоніє і так тихо та спокійно, наче найбезнадійніший флегматик, у якого горітиме хата, а він ще буде доїдати борщ, каже, що мені слід впорядкувати власні емоції, а при потребі (ох, він акцентує на цьому слові) я можу йому передзвонити, мені слід заспокоїтися, далі побачимо (що “побачимо”?), і йти додому. Ще спитав (але так механічно і сухо), де я живу і чи є потреба мене провести. Я, звісно, відповіла, що нема, спромігшись на люб’язну прощальну фразу; він теж — втілення поспішної люб’язності, отже, пам’ятайте, що я вам сказав, ми про все домовилися. (Про що і коли ми домовлялися?)

Насилу переставляючи ватяні кінцівки, добрела додому і заповзла у ліжко без відчуттів, без сил, без бажань…

Наступні дні і тижні проходили у сомнамбулічному трансі, наче мій мозок був поміщений у спеціальний холодильник і спеціальний заморожувальний розчин, який не паралізує, а лише пригальмовує роботу думки. Не пам’ятаю, що снилося, механічно і нежиттєво готувалася до уроків, жодної паралельної історії з представниками юної сильної половини, наче не існувало їх у довкіллі, наче не помічала звернених у свій бік хтиво-запитальних чи зацікавлено-вичікувальних поглядів. Зате батьки заспокоїлися, а мама ще раз знайшла підтвердження сентенції про те, що не буває вічних почуттів…

Навіть уроки історії майже не випадали із контексту мерзлоти. Трішки заб’ється серце перед дзвінком, іноді зловлю його здивовано-вивчаючий погляд-блискавку… і все. Ще два рази відповідала, тепер без прикрих зривів, але й без геніальних прозрінь. Оцінки, безсумнівно, завищені, напевне, до кінця десятого класу я у нього найперший кандидат на п’ятірку-індульгенцію, хоча ці школярські відзнаки втішали дуже мало.

… Коли я остаточно перетворюся у льодову брилу і стану позачуттєвим апаратом, він зателефонує і скаже словами патетичного старовинного романсу, любив, люблю, любити буду, бо ангел щастя ти мені. І я заридаю так сильно і важко, як доросла жінка, що вже спізнала ліки і отруту кохання, і від цього чистого плачу любові з’явиться на небі велична та грізна веселка із поплутаними і перемішаними кольорами…

Я більше не турбувала його дзвінками, такого холодного і правильного, нехай ліпше стане фундатором нового напряму у педагогіці, який відучує дівчат любити, користуючись по-єзуїтському тонкими методиками…

День перетікає у день, місяць — у місяць, уже червень, чудове (знову чомусь хочеться плакати) літо. Складаю останній іспит — і канікули. Але… що мені до них?

Замислена іду коридором. Він вигулькнув переді мною нізвідки, наче привид; Дарино, зайдіть на хвильку до мене. Серце шалено закалатало, ось найефективніші ліки від мерзлоти і зомбізму!

Влітаю до кабінету, а він бере з вази п’ять червоних, як кров, троянд і простягає мені. Нічого не розпитує, не роз’яснює, бажає весело провести канікули і добре відпочити від усіляких наук. У кабінеті тиша. Така благісна тиша, напевне, буває у раю… Не думаю, що говорити, дякую; він червоніє, похапцем виходить із-за столу, вибачте, мушу бігти, я — невільник, а не володар власного часу. Чи то мені ввижається, чи насправді так було, але наостанок він глянув на мене — так можуть дивитися лише закохані, інакше я — не Дарка Марченко, а висохла вісімдесятирічна бабуся, котра уже не розрізняє життєвих світлотіней, усе найліпше залишивши у молодості…

Все… немає, такі порожні коридори, хоча тут завжди товчеться зграя салабонів.

… Може, я і не зустрічалася з ним, а лише силою пристрасті, як Мавка з “Лісової пісні”, на хвилину оживила безтілесну фікцію, безкровний манекенний ідеал, змусивши його заговорити. Може, то Бог змилосердився наді мною, зробивши перед моїми вакаціями неможливе можливим…

Але ж троянди не зникають, червоні, як кров, і теплі, як червень… п’ять красунь, наче п’ять пальців, а троянди, а троянди до людей пелюстками кричать: “Ми — не квіти, ми — кохання, а кохання не можна топтать ”. Мерзлота тане, випаровується, щезає…’

Я весь липень удома, батьки запланували відпустки на царський вінценосний серпень. Поїдемо до моря утрьох. Троянди не в’янули тиждень, я вже подумала, чи вони не забальзамовані, як тіла єгипетських фараонів. Потім пелюстки почали опадати… опадати, оголивши нарешті непривабливий кістковий скелет. Я тримала його доостанку, рука не піднімалася викинути у смітник — це наче Северина викинути із пам’яті. Але розлючений батько одного разу пожбурив моїх п’ять дорогих скелетиків у кошик для відходів, перед тим поламавши їх.

Я пересмикнулася, фізично відчуваючи біль від хрускоту залишків трояндових тіл… Раптом прийшла до голови думка, що ці квіти йому подарували учні, а він, випадково мене побачивши, вирішив зробити царський, а водночас лакейський жест… А може, він власноручно придбав їх на квітковому ринку, ні, не так — в оазі квіткового королівства? Ексклюзивні троянди для Дарки Марченко…

Три рази хтось телефонував, не кажучи ні слова. Визначник номера не спрацьовував, дзвонили, очевидно, з громадського телефону. Бізнесові заморочки батькових конкурентів? Але, по-перше, тато — далеко не найкрупніші підприємець, а по-друге, хіба так по-дитячому шантажують? Помилка? Але ж телефонували без слів завжди від 21^00 до 22^00. Невже… Северин? Але знову ж таки, хіба він спеціально ходить до телефону-автомату? Малоймовірно. Та й чому би він не говорив ні слова? Соромиться? Чоловік перед швидким чвертьстолітнім днем народження і… соромиться? Жаль, що не знаю, коли його уродини…

Може, самій зателефонувати? Але… для чого? Северин навіть натяку не зробив, щоб я зв’язувалася з ним улітку. Та й чи є він у місті? Досить платонічного мазохізму! Але… може, все-таки?

Від дурниць врятував серпневий вояж до Чорного моря. Знову кілька разів снився, а якось навіть привидівся у хвилях. Наче виходить на берег стрункий високий красень Северин-2, бо моя галюциногенна копія була у півтора рази вища від оригіналу і мала чорний, а не темно-русявий колір волосся…

Попри ті сни й епізодичний міраж я трохи відпочила, розмерзлася і навіть — уявляєте? — почала відчувати інтерес до інших хлопців, серед яких були викапані Аполлони і Паріси…

Ми повернулися додому перед початком останнього у моєму житті шкільного року. Два-три дні адаптації, я засмагла, наче мулатка, ось і перше вересня…

Трохи хвилююся, але уже немає тих перепадів шаленства — коли не побачу його, то і день не день, тільки абсурдний і безперспективний часообіг. Побоювалася, що цього року історію читатиме хтось інший, але коли до класу зайшов Северин Іванович, страх випарувався на ліси, на болота, туди, де і звір ногою не ступить…

Він вітає з початком навчального року, але сьогодні його елегантна урочистість відгонить бутафорією та театральністю, бо прискіпливий може помітити і мішечки під очима (невже правдиві ті чутки про його пристрасть до алкоголю?), і трішечки недопрасовані зверху штани, і краватку, що у поєднанні з кольором піджака видає несмак, а не екстравагантні прибамбаси. Більшість однокласників називають його поза очі не інакше, як краплею Береша. Ловлю себе на думці, що байдужіше сприймаю цю власно-рукотворну кликуху, а раніше було так боляче за нього, що хотілося гамселити однокласників кулаками по головах, щоб назавжди забули це прізвисько…

Він робить перекличку, називає моє прізвище і… червоніє, подружки це зауважують, не забувши попідколювати мене на перерві. Він сьогодні не в формі, пояснення плутані і не надто цікаві; ще кілька разів крадькома позирав у мою сторону; все, урок закінчено.

Потекли шкільні будні. Мовчазний загадковий абонент перестав телефонувати, я майже впевнена, що то був Северин. Але жодних кроків до зближення, на уроках більше не червоніє, тільки зросла частота напівпромовистих поглядів. А в листопаді трапилася пригода, варта докладнішої оповіді.

Забула сказати, що вже довший час до мене клеїться Васько з паралельного класу, такий білявий симпатичний аполлончик (“дочко, блондин молодесенький за тобою сохне”). То каву пропонує, то фільм, а недавно проводив мене додому після вечірньої шкільної дискотеки. Ми тоді навіть поцілувалися перед входом до мого під’їзду, що тут такого, мені було цікаво, чи Васько класно цілується. Шепотів, що я йому дуже подобаюся, бо я найвродливіша дівчина у школі, було приємно слухати, жінка, як ви знаєте, любить вухами.

А вчора ми разом поверталися додому, уже стемніло. П’ємо фанту з жестянок, Васько обнімає мене за талію, щось шепоче — звабливе і радісне. Гульк… назустріч чимчикує Северин Іванович (це ж треба такого збігу, ніколи раніше не бачила його самого поза школою), хода нетверда. Став навпроти нас, привітався — краще би я провалилася крізь землю! — і видавив трагікумедним бабським фальцетом, оце, мовляв, Дарино, такі ваші консультації з історії… Я не встигла і рота роззявити, а він вже заспішив з такою неприродною жвавістю. Ох, я ще ніколи не бачила його таким напівпожмаканим і жалюгідним. У серці сколихнулася суміш відрази і співчуття; він думав, що я у черниці пострижуся чи носитиму корсет з поясом цнотливості на додачу?

Васько починає мені подобатися, добре, що у його класі інший історик. Але все одно облом, мій аполлончик і купідончик почав хихікати, я розсердилася і накричала, щоб негайно припинив по-дурному вишкірювати зуби. Васько трохи образився, але він такий світлий, здається, його психіка гидливо відштовхує будь-які прояви сумного чи трагічного. Все ж таки ми швидко розпрощалися. Дорогою ще встигла невідь-чому виревітися, неначе на поминках невідбулого кохання.

… Він прийде додому, безпросвітно самотній, підійде до моєї збільшеної фотографії, яку викрав із шкільної документації, востаннє поцілує, а тоді, одержимий припадком реактивної ненависті, почне дерти на кавалки, шматуючи уста, щоки, волосся. Зловісно регочучи, він топтатиме і чавитиме нещасні клаптики, плюватиме на них, а тоді ще раз збере у купку і черкне запальничкою…

Батьків удома немає, черговий ресторанний ювілей якогось боса; передзвонив Васько, невміло і по-хлоп’ячому заспокоюючи, але молодець, що здогадався. Сиджу, втуплена у телевізор, не хочеться готувати уроки, такий недівочий сум — звідки він береться? Стоп, що це? Телефон закричав, наче сигнал тривоги перед військовою мобілізацією. Піднімаю слухавку… о майн ґот! Голос Северина Івановича, якийсь нетутешній, запитує, як мої справи, куди планую вступати після школи… Голос говорить і говорить, так підозріло спокійно, голосу, здається, нетреба відповідей, я не можу вставити ні слова. Нарешті голос запитує (ось у чому справа, я так і думала), чи я не заблукала сьогодні дорогою додому. Голос уперше робить паузу. А я (дурепа несусвітня, раніше би такий дзвінок, століття на нього чекала, доки сонце зійде, роса очі виїсть) так жорстко і роздратовано відказала, чому ж ви, мовляв, коли так переживаєте, не прослідкували, чи не вхопив менеблуд? Голос не чекав жорсткості, голос затинається, нічого, нічого, це я просто подзвонив, вибачте, ви щось не підходите цього року. Голос спеціально не згадує про Васька, але це вдаване непомічання секундово прочитується. Я трішки отямилася, десь зайду, мовляв, дякую, що зателефонували — ні-ні, вибачте знову, що потурбував — та що ви, дякую — ще раз вибачте. Голос хоче продовжувати артикуляційні виправи, але я не заохочую, і посумнілий голос обривається…

Незбагненна душа, бо така злісна радість охопила мене; так тобі і треба, крапле Береша! Зруйнований міф про твою недоступність і витання в емпіреях, інакше чого б це вчитель телефонував учениці без поважних причин о 21^20? Крапля Береша висохла! Може, порадити йому завтра вживати до їжі мікроелементи, якщо гнітить почуття неспокою, чи без пригод добираються додому школярки? А може, спитати, чи не зберігає записку з освідченням сливе пушкінської Татьяни? І порекомендувати викинути, а натомість споживати — бо передзимовий авітаміноз не за горами! — краплі Береша. А мо’ подарувати йому ці нещасні краплі замість колишніх освідчень?

Подумала і так злісно засміялася, аж перелякалася самої себе…

… Прийду до нього завтра із засохлими трояндовими цурпалками, краплями Береша і зошитом, де я додатково нотувала матеріали з історії. І скажу тихим єлейним голосом овечки, що віддаровую йому три символи, на довгу і незабутню, гири-бири, бажаю успіхів у вихованні підростаючого покоління, вчителько моя, зоре світова, мій зайшлий за хмари місяцю…

На другий день якраз був його урок, навіть не зиркне у мій бік (ні, голубе сизоносий, уже не проймеш робленою неувагою!), був сумним, але спокійним. Логіка підказувала зайти після занять до його кабінету, але якби люди діяли лише за логічними постулатами, світ би давно перетворився на ретельно впорядковане нагромадження механізмів з вилученими серцями…

Я дедалі більше прихиляюся до Васька, з ним весело і спокійно. Влітку після вступу (батьки хочуть, щоб я подавала документи на факультет іноземних мов, я теж не проти) удвох поїдемо у гори, будемо збирати чорниці, ми з тобою ожин назбираєм, тихих ягід моєї землі. А це нещодавно відбулося, і мені після інтиму з Васьком було легко і сонячно.

У класі активізувалися розмови про випускний, вступи до навчальних закладів, ніби в кутку опинився величезний віртуальний чемодан і флюїдів його настрою почало вистачати на всіх. Ніколи шкільні проблеми не були визначальними для мене, а тепер і зовсім здрібніли, зробилися малосуттєвими і дитячими. Васько під час відсутності батьків приходить у гості, мій перший чоловік; ми кохаємося, пестимося, цілуємося, голубимося, паруємося, можна підібрати сотні дієслів. Він вливає у моє серце світлий ренесанс, речі знову набирають кольорів, як хочеться жити і любити, а минулого року я була такою нерозумною і перевтомленою… Якось сказав, що Северин Іванович так іноді ненависно позирає, наче мій Васько винен йому кілька тисяч баксів. Сказав і засміявся, так по-васьківськи, радісно і безтурботно.

… Він почне вистежувати Васька, очі водянисті, як у ката, що, виконуючи смертний вирок через повішення, вибиває ув’язненому з-під ніг табуретку, і колись прошепче йому, перекривлений ненавистю: не відступишся, мовляв, від Дарини, я тебе згною, четвертую, винайму кілера, і вибухне у нашому місті небувала трагедія, бо уже немає сил протистояти ревнощам…

А якось у березні, коли я виходила на перерву, він стояв під дверима із залишками урочистої елегантності і вимушено прошепотів, майже як у моїх видіннях-фантазіях: загляньте, Дарино, будь ласка, у мій кабінет після уроків (Васько ніколи не називає мене “Дариною”, який цей Северин Іванович холодний і нездогадливий…)

Знову думала не йти, але перемогла цікавість. Він сидить за маленьким столом, раніше цей стіл видавався мені монументальним страховиськом (уже не треба чекати під дверима, уже не зайнятий…)

Хвилюється, ручка у його руці робить близько п’ятдесяти обертів за хвилину. Вже не питає мене про вступ, а одразу каже, червоний, як кумачевий пролетарський стяг, що я йому завжди дуже подобалася, але він не хотів скандалів через ненормативні стосунки вчителя і учениці, чекав, щоб я закінчила школу, йому було дуже важко тримати себе у руках, зрештою, я спровокувала його почуттєвий спалах, а коли…

Він говорить і говорить (“все проходить і немає вічних почуттів”, ох, мамо…), спітнілий і якийсь аж некрасивий у власній нав’язливій перейнятості. Йому, бачите, було важко у нашому класі проводити уроки, хоч він цього року буквально випрохав на свою голову 11-А, бо мав бути інший вчитель, це інший період, йому слід було посилено готуватися (ох, було би краще з іншим для мене… крапле Береша).

Я зважуюсь і кажу, що вже маю хлопця і ця розмова фатально запізнилася, хапай, Петре, доки тепле, а він, наче тільки на це й чекав, зронює, що все знає і власне тоді, коли побачив мене з Василем з 11-Б, зрозумів, що…що любить. Аж прокинувся у мені якийсь відруховий жаль, я тоді це інтуїтивно збагнула, зв’язаний із стовідсотковою сатисфакцією жіночого честолюбства…

А Северин признається, що я настільки його заполонила, аж почав випивати вечорами від безсилля та безвиході. Зачиниться у своїй кімнатці, бо живе з батьками-пенсіонерами, старша сестра мешкає окремо, і приголублює пляшку, розуміючи всю трагіфарсовість такої поведінки (чомусь тоді згадала шматок лемківської чи то балади, чи пісні: “Ой фурман я, фурман, із биче я жию, цо за день зароб’ю, цо за день зароб’ю, то сночи пропию ”…)

Краще б я ніколи його не бачила таким жалюгідним і розгубленим. Яка вже там елегантна урочистість, який чоловік-інтелектуал і чоловік-красень… Невже не розуміє, що все закінчилось, так і не розпочавшись, думав, буду все життя за ним бігати?.. І цей жаль (так шкодують поверженого і відкинутого) остаточно вбив у мені навіть тліючі крихти любові.

А він не втрачає надії, почав просити (чуєте? саме просити, вимолювати, канючити) не зустрічатися з Василем, мовляв, все у нас попереду, він ще візьме себе у руки. А я дивлюся на нього (о, душа незбагненна…) так презирливо і відсторонено, а потім, питаю, невже ви так і не збагнули нічого, ох, бідолашний Северине Івановичу…

…Зараз він упаде на коліна і почне цілувати — ні, лизати! — мої руки і туфлі. Пожалій свого вчителя, Дарино, не підштовхуй його до безодні, бо немає сенсу ні робота, ні аспірантура без твого холодного і чуттєвого античного профілю. Ти труїла і розбещувала мене освідченнями, а тепер, як жриця витонченого садо-мазохістського ритуалу, відкидаєш зі свого шляху, наче використаний віхоть. Згідний бути навіть твоєю ганчіркою, перекинутися предметом твоїх побутових аксесуарів, лише не жени і не відштовхуй, бо такою страшною іґнорацією винесеш мені вирок…

А він знову подає мені букет червоних троянд (чи не учні подарували?) холодними руками, що трусяться, і просить ще подумати, бо коли я закінчу школу, то уже ніщо не зможе стати нам на перешкоді. Я мовчу, дякую за квіти і прожогом вилітаю з кабінету…

Коли сутеніло, зателефонував Васько. Я жодним словом не видаю пригод, батьків немає, яка світла нірвана любострастя, коханології, коханофілії, як завгодно, мій дорогий Васильку…

Северин Іванович на уроках стриманий і коректний, оцінок мені не знижує, навпаки, хоча я (о незбагненна душе…) до історії практично не готуюся, бо надалі вона мені вже не потрібна, слід вчити іноземні мови, а ті троянди чомусь пов’янули буквально наступного дня. Я взяла і викинула їх до сміттєвого кошика, щоб не псували кімнатного пейзажу…

Ще кілька разів телефонував абонент-інкогніто, врешті я сказала, мовляв, якщо це ви, Северине Івановичу, то більше сюди не дзвоніть, бо ми вже про все поговорили. Наступного дня (здається, перше червня, бо вже розпочалися випускні іспити) він знову попросив мене зайти до кабінету історії.

Украй роздратована, я вже чекала сліз і благання, погроз та істерики, але Северин Іванович лише перепитав, чи я не передумала. Я засміялася, паралельно поцікавившись об’єктом абонента-інкогніто. Він промовчав, такий блідий і — уявіть собі! — знову елегантно-урочистий, і подарував мені традиційний трояндовий букет, бажаючи щастя. Знову біля серця заворушився якийсь хробачок, але з Василем планую пожити на віру, не одружуючись, далі буде видно, так що усі хробачки слід нещадно топтати, принаймні, найближчим часом.

Наспіх попрощалася і вибігла з кабінету. Відтоді я Северина Івановича не бачила, та й чи побачу колись?.. А що трапилось із тим трояндовим букетом, утретє подарованим, стріляйте мене, не пам’ятаю…

Сьогодні перше червня, по-моєму, день захисту дітей. Яка витончена містика дат і символів, яка вульгарна іронія долі!

Як я любив і люблю Дарусю, свою непізнану і найкращу жінку на світі…

січень-лютий 2002 р.

ВИКРАДЕНІ МОНОЛОГИ

Знаменитий математик прокинувся із відчуттям звичної, як носіння язика, ранкової депресії. Треба було йти читати магістрантам курс алгебри. “Алгебраїсти…” — зневажливо цідивудумках, списуючи дошку стовпчиками формул. Гарячі, кохані формули, що гіпотетично могли довести професора до екстазу, чітко контрастували з холодними, ледь презирливими очима слухачів. Він давно втратив із останніми межу, що прокладає психологічний місток між прірвою. Вже не боявся бути подібним до класичного професора: скуйовджене волосся, очі, вліплені в точку абсолюту, хрестоматійна крейда на піджаку. Не боявся, але водночас боявся, педантично слідкуючи за зовнішнім виглядом. Як кожен односторонній психолог, знав, що алгебру сприймають через складки його костюма, грайливу усмішку краватки. Теоретично знав усі нехитрі ораторські аксіоми, але алгебра з’їла у ньому педагога. Слово “педагог” звучало якось провінційно, дешево, відбивалося у його душі блиском цукеркової обгортки. Алгебра, а не педагогіка, формули, а не банальні лекторські жарти для відпочинку, математична пристрасть, а не тривіальні вчительські хитрощі. Як тортурований хворобою Альцгеймера, байдужів і забував усе, не пов’язане із гомотопією чи алгеброю Лі[2]. Таким і сприймали його колеги, студенти. Позаматематичного світу не знав, жив невибагливо. Та й що потрібно неодруженому, сорокап’ятирічному? Наукові журнали, запрошення на математичні європейські конференції, робота на кафедрі алгебри, іноді телевізор, обов’язкові п’ять сигарет “елем” на добу, семигодинний сон. Життя повинно бути раціональним і вільним від містичних виплесків. Здоров’я для алгебри, алгебра для здоров’я. Завжди любив строго і підкреслено це повторити.

Спочатку його вважали ймовірним претендентом на сімейне щастя, потім перестали про це і думати, бо нецікаво, бо він з алгеброю пошлюблений…

Проте у підстаркуватого професора, закулісне життя якого на двісті відсотків закрите від чужого ока, була одна потаємна пристрасть — багаторічне ведення щоденника. Пристрасть — залагідне слово. Це була манія паперосповіді, синдром щоденника, дбайливо затиснений між мертві палітурки. Страх втрати чи викрадення своїх щоденників для математика був сильніший від інстинкту розмноження і дихальної рефлексії.

Як маленька частинка цих щоденників потрапила до рук оповідача, чому він їх оприлюднює? Що ж, це справа виключно його збоченської цікавості літературного папараці, що розпластався перед замковою щілиною чужих дверей, і хай залишиться на його совісті, якщо цю совість до кінця ще не з’їв інтерес до чужих, найінтимніших таємниць. Зрештою, невідомі попередні записи, невідомо, як пережив професор втрату частини звірянь і т.д.; але оповідач урочисто обіцяє, незважаючи на засоби, колись знайти і видрукувати весь професорський щоденник-сенсацію.

…5.02.

“Ненавиджу алгебру, як старий сусід-алкоголік Коля своє подружнє ложе. Іду на роботу, як на плаху, роблячи над власним єством титанічні зусилля, аби після недолугого (ох, і який же в цей момент я придурок, разом з ними, що вірять, буцімто я — математичний маніяк, колодязь формул, принц “іксів” та “ігреків”, алгебраїчна флейта, помазаник диференціалів) “Добрий день” розпочати виклад. Ще довго не відпускає розпад свідомості, що фіксує анемічну безвільну дівочу руку, подряпаний стіл, чиюсь негативну ауру. Записую, відтворюю на дошці своїх кровосмоктачів, ігрекофобію і власною волею уже стаю математичним вампіром, поглиначем енергетичного поля, прихованого у цих стосиках холодних нежиттєвих формул. Переломлюю їхній опір, ґвалтую їхню стійкість і набираюся вітаїзму, із жертви стаючи катом. Найважчі проміжні стани, перехідні періоди, коли моя душа зависає у нерішучій агонії, метаючись між екстраполяціями емоцій. У такий час я безкровний, безборонний, слабкий, незграбний, тобто маю альянс тих відчуттів, котрі найдужче страхають, зводячи на манівці поступу до суперлюдини. Але коли я, заламуючи пальці у майже молитовному ритуалі, повчаю їх, як треба любити алгебру, і вони мені вірять (знаєш, дорогий щоденнику, справді вірять), почуваюся деміургом рафінованої облуди, надлюдиною, адже навряд чи хтось так ненавидить алгебру, як я…”

19.02.

“Їздив на конференцію до, уявляєш, щоденнику, Мєнська. Анемічні білоруси, світила гомельської та вітебської математики, що говорять на фуршетах про жінок, низькі зарплати і падлєца-бацьку, хоча майже всі люблять свого президента вірнопідданою ретропристрастю. Їм хотів кричати, що я ненавиджу алгебру, краще гладіолуси вирощувати на дачі; я вже уявляв собі цю сцену:

Театрально закочені очі, як, і ти, Бруте, з ними; цей слов’янський геній ненавидить своє покликання; а що ж тоді нам робити, коли хохлацький Моцарт такий падлєц, а нам що; а в очах радість, тріумф, Моцарт зламаний, а ми вірні, стійкі математики, витримали всі негаразди, шторми і бурі, котрі переживала пострадянська наука, витримали і далі реально несемо її просвітницький каганець!; як Вам не соромно, на Вас всі такі надії покладали, але ми, білоруські чесні вчені, завжди підозрювали щось буржуазно-містичне, щось загадково-неприємне у Вашій неприродній гримасі-усмішці; та й ще подумати треба, чи не ошукали Ви півсвіту своїми математичними фікціями, бо ми вже давно Вам не вірили!

Насправді усе інакше. Роблена цікавість в жестах, перепитування про плани, ледь прихована заздрість, бо чеський журналіст брав у мене, а не у когось із них, господарів, інтерв’ю для журналу, запобігливість, за якою прочитую суміш переляку, остраху і побутової зневаги. Примітивні жіночі залицяння, слава Богу, поїзд рушив, у купе немає жодного математика. Хіба, може, і справді найбільше любив Моцарта Сальєрі?..”

23.02.

“Вони Лобачевського хотіли бачити психічно хворим, сволоти, не допомогло йому і ректорство в Казанському університеті, помер невизнаним, бо посмів стверджувати про структури неевклідових геометрій… Боже мій, наш світ — лише проекція у жах галактичного безмежжя… Фізичні закони є доти, доки є практика. Алгебраїчні закони вільні від практики, бо наділені красою уявності”.

24.02.

“хn + yn = zn при умові n≥3. І над цим б’ються три століття?[3] Це спокушає будь-якого сільського вчителя математики тицяти мені листочки із безглуздими пошуками розв’язку, будь-якого студента із манією математичного гітлеризму допитувати моїх думок про ЦЕ, бо йому не вистачає на пляшку і хочеться слави в очах однокурсниць. Сумно. Важко. Хочеться стогнати. Гидка sancta simplicitas, а може, і найгидкіша…”

28.02.

“Жаль, що не високосний рік. Високосні роки несуть у собі зародки хворої величі. Завтра початок весни. Мені завжди страшно зустрічати весну, прояви нозаалгебраїчного. Я не розумію їх — конкретних, брутальних у своїх брудній оголеності. Сьогодні магістрантка А. відкликала мене в порожню аудиторію і, червона, аж синя, всунула мені в руку букет підсніжників: “Це вам за те, що я навчилася розуміти алгебру!” Мене одразу огорнула якась антипатетична хвиля. І, теж червоніючи (як соромно за цю почервонілість щік, за те, що лютився, соромився і червонів ще сильніше, ще помітніше), я зауважив їй, що алгебру неможливо розуміти, можна лише наблизитися до її царства (“царства” не сказав, сказав “до неї”, погано вийшло, начебто алгебра конгруентна з жінкою). А. вибачливо і сором’язливо підтакнула, ми були обоє такими безпорадними мишенятами-малюками у довгій лекційній аудиторії. Я не знав, про що говорити з нею (бо лише на лекціях чую себе володарем всесвіту), вона не йшла, чогось чекала, у повітрі застигла страшенна незручність. Вона питала мене про щось, здається, про дотичне до моноїдів[4], а я здуру бовкнув про необхідність спочатку доброго засвоєння тем про поля дійсних і комплексних чисел чи, скажімо, теорії конгруентності[5].

Образилася, але не подала вигляду, лише затремтіли руки. Я відчув у ту хвилину спалах дивної радості впереміш із неприязню невідомого походження, бажання ще помучити А. Але вона, якось зібгавши розмову, сказала, що потрібно йти, і вибігла, змірявши мене наостанок довгим поглядом чи то дочки, чи то матері, принаймні у тому погляді я прочитав опіку”.

1.03.

“Напруження, якесь темне хвилювання крові не покидає. Але мене відштовхують інтелектуальні жінки будь-якого роду занять, вони не викликають у мені зворохоблення (як приємно, дорогий щоденнику, обсмоктувати це, займатися уявним сексом; і проблемою Ферма, над розв’язком якої я мізкую вже сімнадцять років). Це сімнадцята книжка мого щоденника. Всі попередні складені і заховані в надійному місці. Але годі про це, годі.

Хоча би ця А. Молода ще, навіть двадцяти п’яти немає, напевно. Бачив сьогодні її в коридорі. Так приязно привіталася, аж засвітилося все. Світле таке дівча, радісне, але асоціюється мені із початковою алгеброю для штубаків. Навіть голою не хочу її уявляти, хоча постійно сьогодні переслідує думка: “Чому? Чому?” Не уявляю, як маю сказати їй про ліжко, адже не хочу, не хочу. Може, страх спонтанної імпотенції? Відмови? поганого запаху? вульгарної репліки? ценькоту комара при зляганні?, тьху, при коханні?

Це нагадує мені вирощування на своїх грудях нездорової, хирлявої троянди. О, вже про троянди заговорив. Боже мій, коли я переборю в собі це надто людське? Коли?”

5.03.

“Згадую пародійну love story кількарічної давності. Мене розшукав знайомий із провінції, колишній однокурсник. Його відправили в столицю підвищувати вчительську математичну кваліфікацію. Була пізня весна, вино, я п’ю нечасто, вдарило в голову, якісь жіночки прийшли до нього у кімнату, теж “математики” із глибинки. Чай, вони звідкись узяли ще вина, не вірили у відповідність мого прізвища з фізичним носієм (“Як Ви ТУТ можете бути?” — постійно лепетала одна, підкреслюючи “тут”), я сам уже перестав вірити, що я — це я; блок поділений на дві кімнати, знайомий почувався академіком у таких справах, мене випхали з однією жіночкою до іншої кімнати (Таня? Іра? повний провал пам’яті на її ім’я, обличчя, розмову). Пам’ятаю тільки розкішне рубенсівське тіло, мазохістсько-покірні пози, запобігливий шепіт (навіть зараз при згадці ліва рука покривається гусячою шкірою; де вона, ця Оксана? Світлана?). Я раптом опинився у близькій душі стихії, не думав, про що говорити, було байдуже, як вона сприймає будь-які прояви мого “я”; цілу ніч кохалися, скаржилася мені на долю (якась довга жорстока історія трапилася з нею), я чув лише тембр голосу; вона під ранок плакала, тулилася, обіцяла бути доброю дружиною (бр-р!), якщо би я хотів оженитися. Я сказав, що подумаю, виснажений і відсутній; зранку тікав, навіть не попрощавшись із знайомим, їй шепнув, що напишу. Вона довго записувала адресу, пояснювала, що живе в якомусь просілку, його треба вказувати на конверті обов’язково, я внутрішньо кипів, кивав головою, мріючи нарешті поринути у варіанти розв’язку хn + yn = zn при умові n ≥ 3. Після цієї ночі із своєю колегою за фахом (вибач мені, щоденнику, цей чорний сарказм) я був найбільш близький до розв’язку. Ніколи більше, ні до цієї історії, ні після неї, я не мав такого високого просвітленого натхнення, такої тихої богоявленої радості. Навіть думав написати до неї, але… одним словом, як можна, це виглядало би ахінеєю. Хіба що заради розв’язку”.

21.03.

“Ненавиджу алгебру, ненавиджу магістрантку А., що, певне, почуває платонічну дівочу залюбленість і дивиться на мене в коридорах, як комсомолки 30-х років на фотографію Сталіна. Хочеться говорити А. якісь образливі слова, нестримно лаятися, як вражений хворобою Моцарта, лаятися так, щоб А. через сором за мене провалилася крізь землю, щоб миттю зруйнувала віру в моє математичне божество.

Після цього я хотів би довго і безутішно ридати, битися у пароксизмі незрозумілого жалю за нездійсненим, жагу до якого випалено з моєї душі. Мої ж дорогі колеги, соратники-науковці, (ще раз вибач, щоденнику, глумління) нехай би заспокоїли, загнуздали свою заздрість. Я ніколи не знайду розв’язку хn + yn = zn при умові n ≥ 3”.

1999 р.

ГАЛЮЦИНОГЕННА КВІТКА

Сутінки відкидали на кімнатне вікно своєрідний спектр кольору, котрий холоднокровно обіцяв черговий міщанський вечір, так званий побут у колі сім’ї. Але вчителеві зарубіжної словесності, наслуханому про богему, елітарні руки митців, королівські розмови, лукулівські обжиралівки та пантагрюелівські пиятики, все ж був миліший цей пізньовесняний спокій, помножений на усмішку дочки. Часом снилася лайка Міллера, чарка Верлена, колір голосівок Рембо чи рушниця Гемінгвея. Стереотипи. Нестереотипне зринало лише миттєво, як тінь стародавнього хітону жінки-жриці, і одразу забувалося, лишаючи у серці легеньку меланхолійно-елегійну мелодію.

Сьогодні, до речі, не було ні запаху, ні кольору, ні звуку цієї інтимної духовної невідбулості. Дружина вкладала малу спати.

— Ще казочку, тату, ту, що ти мені розповідав недавно, про білих ангеликів, тату…

— Завтра, донечко, треба спати, всі казочки світу будуть завтра, а…

Різкий, неприємний телефонний дзвінок:

— Васьок, привіт! Як справи? Я зараз буду, айн момент.

Вчитель, не встигнувши навіть розкрити рота, почув короткі гудки. Телефонував художник Святослав — талановитий пияк і деміург автоміфу, набридливо-притягальний сибарит, поверхово-харизматична посередність. Лише не для словесника, котрий, знуджений провінційними дидаскалами, шукав живого, прагнув спізнати і відчути кров із реторти мистецької алхімії. Святослав постеріг цей ледь вловимий комплекс святощів. Цього було досить для хаотичної розв’язності живописця, якого найчастіше бачено у кав’ярнях.

Словесник розхвилювався. Це ж Святослав, про якого недавно подав велику статтю авангардно-андеграундний часопис, зараз прийде!

Рипучий дзвінок у двері. Дочка заплакала. Поруч із Святославом вчитель помітив худеньку, майже згорблену фігуру з блідим пергаменним обличчям. Фігура ніяково заметушилася.

— Привіт! Це Василь! — брав на себе ініціативу Святослав, звертаючись до фігури. — А це — музикант-скрипаль! Зараз безробітний! — чомусь уточнював, повернувши одесную голову до господаря. — П’єш? Маєш горілку?

Аж тепер вчитель помітив, що обличчями гостей бродив алкоголь — червоним, із тріснутими кількома судинками Святослава, і восковим, наче замороженим, музики. — Не маєш? В натурі? Але ми у гості без горілки не ходимо! N’est-ce pas? — ввергнув у бесіду Святослав французький запитальник, некрасиво і покровительськи підморгнувши фігурі. Фігура промовчала, важко опустивши на підлогу скрипку у продертому футлярі. Дружина, не звикла до таких спорадичних відвідин, стримано-нервово наспівувала у сусідній кімнаті дочці “Котику сіренький”.

— Хліб є, масло є, це добре, каву маєш? Як твої вихованці, Васьок? Як живеш? — не слухаючи відповідей, брав на себе роль розпорядника-тамади живописець. Фігура чомусь до тріску крутила пальцями. Дитина, на щастя, заснула.

— Все! Все! За зустріч у твоїй, Васьок, оселі. Мені, ти знаєш,-довірливо нахилявся живописець до господаря, дихаючи йому в рот горілчаним перегаром, — особливо приємно зустрічатися з тобою, твоєю чарівною дружиною. (“Він, здається, всім це говорить”.) Особливо! — прицмокував Святослав після повного келиха, і ставало незрозумілим, що він має на увазі під цим містким прислівником.

Вчитель зауважив, що після випитого фігура перестала тортурувати пальці і дещо відрум’янила лице.

Друга, третя чарка. Живописець кайфував, всіма фібрами плоті вбираючи блаженство буття. Господар лише пригублював, що було помічено, але дозволено Святославом:

— Нічого! Нам більше буде! Правда … — гедоністично глаголив він, напівобертаючись до музики, ім’я якого дивним чином випало з чіпкої господаревої пам’яті. Слухай, заграй нам! Він шальоно грає!

Фігура якось сомнамбулічно потягнулася за інструментом, довго вивільняючи його з футляру.

— Полонез Огінського! Реквієм Моцарга! Вальс Шопена! — демонстрував свої надглибокі пізнання Святослав. Музикант знову почав крутити пальці. Нарешті проронив перше слово у вчителевій хаті, проронив із надривним притиском і застиглим поглядом:

— Перестань!

Шепіт аж відлунав стінами. Навіть Святослав примовк. Можна сказати, що скрипка ридала, скрипка посилала благання і погрозу, пророкувала, сентиментально схлипувала, аби знову загорітися верхньою точкою музичної параболи. Точкою надтріснутого, закам’янілого, невиповілого болю. Але ліпше не казати нічого… Голос скрипки линув із напіввідчинених балконних дверей, розбивався об холодну нічну землю.

— Сюїту Рахманінова! Воплі Відоплясова! Музику Стравінського! Апофеоз Шакальського! — блазнював живописець, злегка хитаючись за нетвердим невідремонтованим столом.

Фігура, сотворивши диво, згасла і осунулась, методично і тихо донищуючи невеличкий вчительський алкогольний запас. Раптом, мовби згадавши про їжу, почала похапцем закушувати, плямкаючи ротом і пирскаючи слиною:

— З конси, бляді, викинули… Не сподобався їм… оркестр при філармонії розігнали… Діти голодні… А що, я класно граю, правда, класно? — зміненим, істерично-вередливим голосом допитувалася фігура в господаря, грубо розвіюючи власні чари. Потім, перехиливши ще одну, сказала, починаючи беззмістовно похитуватися:

— Дайте хоч 5 гривень, дурно вам грав чи що… З конси викинули… Куди ти мене привів, Святік?..

Живописець якось дурнувато посміхався. У сусідній кімнаті схлипнула дочка. Вчитель похапцем, майже у лунатичному трансі від протилежних емоцій, вишукав 2 гривні копійками. Фігура, взявши копійки, заговорила знову:

— Пішли, Святік, закрий горілку корком, візьмемо, там ще 200 грам…

Похитуючись, фігура хотіла вкласти скрипку у футляр. Аж раптом промимрила:

— Хрен з ним! — і заграла знову.

Звуки напівбога ще раз кинули вчителя у нірвану дива. Все… Стихло… Скрипка потрапила до футляру.

Виходили. Живописець пробелькотів якісь необов’язкові вибачення. Музика вперше глянув господареві в очі, знову перетворюючись на фігуру, з-під повік котрої раптом якось рвучко і несподівано викотилася одна сльозина і впала на коридорну підлогу.

Вийшли, щось хапливо белькочучи на сходах. Вчитель повернувся до кімнати і, хитаючись від щойно пережитого, краєм ока спостеріг, що на місці сльозини музиканта із товщі коридорної підлоги моментально виросла химерної краси квітка, назви якої він не знав…

1999 р.

ІЗ ЦИКЛУ “ЗЛІ ОПОВІДАННЯ”

МОЛИТВА МІЗАНТРОПА

Чому я почав ненавидіти брутальний навколишній трагіфарс? пародію ніцшеанської людини? снікерсових чоловічків і спрайтових дамочок? Цей снікерсовий чоловічок повинен заради власної кар’єри, нікчемної, жалюгідної власної кар’єри, що нікого не цікавить, окрім чоловічка та його так званої коханої жінки, модно цей біологічний підвид називати сексуальною партнеркою, так-от, він повинен заради власної кар’єри уміти пролити, як воду, кров іншого снікерсового чоловічка або, наприклад, вибрати йому око чи вишпортати селезінку (але це при умові, що снікерсовий чоловічок робить кар’єру хірурга).

Також він повинен вміти викохати і випестувати маленького собачку, кожен день власноручно годуючи це зворушливе створіння. А коли песик полюбить його, коли буде прив’язаний до безликого снікерсового чоловічка, як ніхто в світі, вхопити свого улюбленця за ще маленьке горло і, бачачи сльози благання і відчаю у собачих очах, повільно задушити пестованця шкіряним ременем. Є ще інший спосіб, котрий дозволяє для слабодухіших снікерсових чоловічків головний теоретик кар’єризму — пан Іван Іванович Іваненко-Іванчук. Він полягає в умертвлюванні улюбленого песика, що плакатиме найкривавішою сльозою, способом нанесення вогнепальної рани через ротову порожнину, тобто, відкидаючи жаргон криміналістики, вистрілом у рот.

Спрайтові дамочки мають чудово знатися на властивостях отрут, пам’ятаючи, що одного візантійського імператора методично, але неправильно, отруювали декілька років. Головний практик кар’єризму — пані Жанна Жанівна Іваненко-Іванчукова рекомендує глибоке і скрупульозне освоєння для такої мети декількох специфічних галузей біологічної освіти (із проханням безжально викинути з голови наївну фольклорну архаїку про довге жіноче волосся і короткий розум). Спрайтова дамочка повинна вміти отруїти при потребі навіть батька або нехай майбутнього батька своєї дитини, якщо вона була такою дурноголовою і дозволила себе потовіцити; краще, звісно, тут не доходити до крайнощів, пам’ятати про своїх вірних і надійних друзів — засоби контрацепції.

Але було б наївною помилкою вважати, що спрайтова дамочка може лише труїти, руйнувати, нищити. Заради культового божества-кар’єри вона повинна вміти зваблювати, притягувати, навіть висаджувати силою на власне животворне лоно. Як любить повторювати пані Жанна Жанівна, орієнтуйтесь залежно від ситуації, мої найдорожчі і найлюдяніші.

Окрім снікерсових чоловічків та спрайтових дамочок, є ще цілий загін глибоконародних політиків, кришталево чесних бізнесменів, подвижників-науковців. Про дві перші категорії говорять більше, чомусь забуваючи, ображаючи та обділяючи пильною суспільно-політичною, коли хочете, громадсько-культурною увагою подвижників-науковців.

Не всі науковці є подвижниками, не всі подвижники є науковцями. Є науковці-передвижники; але цур і пек цим “продвижникам”, ще звинуватить якийсь солідний діаспорний пан у незнанні рідної мови, мовляв, як вам не соромно, молодий чоловіче, а ще претендуєте на високе звання і т.д. і т.п. Отже, через сором тема науковців-продвижників закривається. Так і хочеться подратувати солідного діаспорного пана: “Тема зачиняється”; ану, тихіше, бешкетнику, кляп у рот і погляд овечки, молодець.

А школярство, студентство, наша юна нерозтлінна, антинаркотична, квазіалкогольна, високопатріотична, зовсім не прагматична; одним словом, наша любляча і страждаюча юна зміно! Припадаю перед тобою, юна українська зміно, мої дорогі п’ятнадцяти-двадцятирічні, на одне коліно, мовби запрошую даму на перший тур вальсу десь на швейцарському балі; бачите, мої дорогі, які виразні педофілічні асоціації, пробачте мені, будь ласка, старому добряку і збитошнику.

Трохи не забув про колишніх друзів. Це як страждати гігантоманією — мислити масштабами зміни поколінь у країні і витісняти з мозку думки про, можливо, найуважніших, найревніших до мене дрібних кишенькових сальєрчиків, даруйте, моїх колишніх друзів. А чому колишніх? Вони вимогливі до мене, як до залізобетонного супермена, — я мав би вміти міняти свої сипи життя, досконало переходити з китайської на японську; любити моїх колишніх за отруйні, заздрісні моральні плювки в обличчя, взагалі, більше любити світ, бляха-муха. А тоді вони подумають — горді містечкові аристократики — чи є мені місце між достойними людьми, чи все-таки не заслужив цього місця, бо не пробачив їм зради духу. Мої колишні влаштують довкола мене, недостойного, вакхічний танок побутової зневаги упевнених у собі сірих чоловічків. Кожна моя невдача стане їхньою радістю, кожна моя радість — їхньою невдачею. І так повзатимемо у поросі закінчення історії, на маргінесі великих звершень, на огризках і задвірках істинного, ниці, дрібні і нещасні, з душами, виїдженими провінційною, сантиметровою ненавистю…

А як не згадати у моїй параграфічній ієрархії любові ще одного пункту — “життя і праця добропорядних”. Воно, їхнє сіятельство добропорядність, ніколи не буде ображати вас криком; ніколи не зірветься до грюкання кулаком по золотому монументальному столі для пристойних. Воно — крий Боже! — ніколи не буде стояти у черзі за мертвою водою з моргу для виконання майбутніх ритуалів ненависті. Воно задрібне для великого зла і не буде насильно вприскувати вам у кров ін’єкцію із бактеріологічною інфекцією. Воно занесе інфекцію у ваше серце — не мішечок із клапанами, а серце як романтичний та ідеалістичний суб’єкт, бо їхнє сіятельство добропорядність, братолюбіє, чинопошанівок теж складає жертви на вівтар своєму дрібненькому і низькому божку. Але його божок ніколи не стане твоїм Богом, його божество — це суцільне товариство імітації.

Ти ненавидиш добропорядних, Боже правий, як ти їх ненавидиш! Це вони, прошкуючи темними вулицями, виношують задуми профанації героїв. Це вони своїм ситим смішком забивають ніж у спину дурному Дон Кіхоту, славлячи його про людське око. Про що вони говорять на публічних, офіційних, масових зборищах своєї масонської ложі? Кому курять фіміам? Не сумнівайтеся — завтра вони його розіпнуть.

Але я захопився. За листопадовим вікном дощ вибиває жахливо-монотонну симфонію. Значить, пора роздягатися. І спати.

2000 р.

ТРИ РЕЦЕПТИ АМОРАЛІСТА

Я виношую задум створення протиофірного еліксиру. Скільки людей отруїло себе догмою…

Візьмемо, наприклад, національного героя К. Лежить, бідака, у труні, байдужий до мазеленду і посвяти, холодний до офірного самоспалення та офіцерської честі. А міг би стати благополучним директором гімназії із випещеною потилицею чи холоднокровним спеціалістом з елітарних економічних махінацій. Ні, помчався за міражем ідеї, яку зраджували навіть її найвитонченіші апологети. Одягнена у коштовні дівочі строї, ідея манила, манила за собою національного героя К. Він не прохав повернути хоч часточку назавжди подарованого ідеї серця, хоча побачив одної темної, дощової і весняної ночі не цнотливу дівочу усмішку ідеї, а цинічний вишкір старезної потворної баби. Він раптом зрозумів біологічний закон оберненої пропорційності краси: найвродливіша дівчина зробиться жаскою відштовхуючою бабегою, а сіренька і непомітна стане пристойною сухорлявою чи пухкенькою бабусею, що у білому чепчику порається на кухні біля смаження пундиків для внучат. Але національний герой К. не здригнувся, бо нація понад усе. Лежить, бідолаха, тепер у труні, прострілений більшовицькою кулею, що не зупинялася навіть перед рідною матір’ю для чистоти і романтизму звуків комуністичної серенади. А міг би, принаймні, відмолювати національні гріхи і просити національного воздвиження у далекому південноамериканському монастирі, у крайньому разі найнятися гречкосієм до німецького фермера із безнадійно величезним пивним черевом. І, розорюючи німецьку землю, нехай би плекав національний герой К. свої антихліборобські українські мілітарні фантазії. Чину йому захотілося, залізних полків залізного воїнства, що заприсягло на святому тризубі. Лежить, бідолаха, тепер у труні, бездиханний та нечулий…

Або візьмемо чоловіка вертерівського кшталту, перманентно страждаючого від кохання Б. Він не знімав з неба зірку для обраниці. Не практикував ворожіння на менструальній крові. Не захоплювався суїцидною рулеткою. Він слинив і просив, просив і слинив, вимолював прихильний погляд і фізичну близькість, приносив оберемками квіти, але не для вивчення властивостей їхніх маточки і тичинок. Наївний рагуль, він думав, що таким чином сховається від беззмістовності та абсурду. Колгоспний лох із мішком трудоднів у голові хотів обдурити великого сфінкса, мріяв обкрутити жорстокого повелителя — Ніщо. Жінки приходили і відходили, найпалкіше кохання ставало прахом; рагуль, живучи із вісімнадцятою, вже не пам’ятав запаху та імені п’ятої чи одинадцятої. Псевдо-Вертер Б. нічого не знав про практику тоталітарних держав, котрі могли дозволити собі навіть не колесувати чи гільйотинувати залюблених, що не вгодили їм. Вони просто розлучали їх, із підказкою, що це назавжди. І забувалися всі охи й ахи, визначення — любов сильніша від смерті чи інстинкту, що кохання врятує світ і т.д. і т.п. Бідний женостраждалець навіть не припускав, що у прекрасної статі різні тільки відбитки пальців, а всі казочки про неповторну жіночу індивідуальність — вигадки мазохістичних поетів, котрі так і не відповіли, до речі, перед людством за результати тієї страшної ілюзії, котру вони подарували бідолахам-вертерам, на взірець нашого доморощеного Б.

Щоб відвернути показовий процес із судовим вироком над таким затятим женофобом, як я, котрий збирається влаштувати королівство ґендерних студій, повторюю, аби відвернути від себе цей ганебний процес, яким я надзвичайно нажаханий, скажу, що маскулінна частина людства теж кардинально відмінна лише у дактилоскопічній практиці, а всі фантазії про чоловіче лицарство (мене душить сміх), шляхетність (мене розпирає регіт) чи честь (ох, тримайте мене, бо падаю) — вигадки старих платонічних фей, манірних столітніх дів.

Але повертаємося до нашої оповіді. Наш доморощений страждалець Б. спочатку фарбував волосся, потім придбав перуку, почав розумітися на мистецтві гриму та макіяжу. Бідний рагуль Б. не зауважив, що підростають внучки тих краль, що були колись для нього лише одинадцятим чи вісімнадцятим номером у реєстрі великого кохання. Якби він був вічномолодим чи вічноспроможним, внучки тих краль залюбки продовжили б реєстри. Але тягар років не спадає, і у внучок тих краль, вертерівський діду Б., є свої рагулі, свої клоновані жено-страждальці…

Можемо ще взяти якнайбанальнішу у своїй сірій порядності людину — мого сусіда Р. Він бездоганний сім’янин, фізичними і моральними надривами для блага своєї ячєйкі общєства заробив букет важких, далеко не аристократичних хворіб, бо, скажімо, під восьмим номером його болячок числиться хронічний геморой. Треба грошей на операцію, але звідки у заслуженого пенсіонера великої незалежної держави кошти на такі витребеньки, як невідкладні операції? Ні-ні, ви не подумайте, що він страждав комплексом Лота відносно власної дочки, не даючи їй жити, чи, боронь Боже, мав заздрість або деструктивне почуття неприязні до сина, у котрого, здається, успішно складається чиновницька кар’єра. Просто мій сусід Р. не відпочивав на курортах, не пиячив, не був помічений у перелюбі. Всеньке життя його девізом був девіз фашистського Освенціму: “Робота веде на волю!” Такою ж порядною була половина нашого робітничого Филимона. Всеньке життя — праця на квадратні, кооперативні метри житлової площі (хоча я не знаю, для чого була потрібна їм та площа у великому місті, невже це місто не могло обійтися без них; у село, палицями і шпіцрутенами треба було колись гнати у село мого порядного сусіда!), недосипання і недоїдання, аби нашим дітям було добре. Діти не виявили нахилу до геронтофілії, живуть своїми проблемами, напевне, найкардинальніша з них — аби лишеїхнім дітям було добре. Мої зразкові сусіди добувають віку, розбиті старечими болячками, щирою й обопільною ненавистю — дещо іншим почуттям, ніж колись, дорогою на “рушничок щастя”. Чим тобі зарадити, бідолашний старче?..

Скільки людей отруїло себе догмою! Я виношую задум створення протиофірного еліксиру…

2000 р.

ПРОШЕНІЄ ВІД МАЛЕНЬКИХ ЛЮДЕЙ ДО ЛІТЕРАТУРНОЇ МЕЛЬПОМЕНИ

(Шкіц з елементами авторського коментаря)

Це є величезна і гидка, помпезна і смердюча територія — халіфат заздрості, королівство заздрості, антизаповідник заздрості. Сальєрі перший від Моцарта, заздрість вища від мистецтва, амбітний нездара керує арміями.

Якої тобі ще треба жертви, кривава царівно? Хочеш побачити долі, під своєю імператорською стопою, п’яного і забльованого, зламаного і нещасного Письменника? Не вірю, холодна королівно, ти вища від такої суєти. Це вони, недороблені кишенькові графоманчики, одержимі одним промінцем із твого багатопроменевого антинімбу, хочуть бачити таким Письменника… Бачити для виправдання сенсу власної нікчемної літературної екзистенції, впиватися короткочасною слабкістю великого, бо ми, ми є сильні і вміємо собі дати ради. А хто сказав, що ми не вміємо писати, хто лепече нісенітниці, мавпуючи біографів Достоєвського, про орла і курку? Це він, ваш Письменник, не вміє писати, незугарний успішно жити, лежить у передпокої великого палацу Міщанського Щастя, п’яний та забльований, чуєте, чуєте, забльований та п’яний. Хапайте його, розвінчуйте фальшивого кумира, боріться з обрисами його невиразного псевдокульту!

Творімо своє культове царство, своїх маленьких культовеньких літераториків. свою наймізернішу і наймерзеннішу секту, своїх фейлетонних бовванчиків, сільських геніїв, вічних гречкосіїв та скромних орачів літературної ниви. Творімо, вічні гречкосії, і ми здобудемо справжню славу та велич! У наших колгоспно-робітничих, перепрошую, елітарно-інтелігентських рядах не буде місця скигленню заплутаного рефлексуючого декадента, погляду кількаликого Януса і взагалі всяким сумнівним ґеніям-психопатам! Нову літературу, нову віртуальну дійсність може відтворювати тільки ясність, чіткість, прагматичність, добре зважена на терезах ввічливість або розбишакуватість, добре володіння хоч однією іноземною мовою для зав’язки контактів, ну, самі розумієте, щоб у майбутньому переклали тією мовою хоч декілька віршиків…

Наша літературна Мельпомено, свята королівно, ясновельможна князівно Заздросте, ми просимо тебе прибрати, знешкодити, знеславити тих окремих типів (подається перелік декількох прізвищ), які заважають справжньому поступу до нової літератури. Вислухай нас, вінценосна, бо вже кілька років топчемося у твоїх передпокоях голодні, немиті та завошивлені…

2000 р.

ДЕҐРАДАЦІЯ

Експресіоністський малюнок

Зауважуючи щодо інших кризу віри, він ніколи не прикладає цю містку драстичну дефініцію до себе. Йому невідомі поняття інфантильної дорослості, ювенальної старечості душі. Він любить розмірковувати над продажністю і ницістю людських взаємин, ладен багато годин просторікувати про кривавий молох буржуазного переродження. Він ніколи не чув про синдром хронічного егоцентризму Нарциса.

Ох, які підлі всі, без винятку, які віроломні та хитрожопі навколишні громадяни… І який досконалий Аполлон тіла, який витончений Сенека духу — він — страстотсрпсць і боговибрансць. А ви бачили, бачили, як підло трясуться їхні захланні, невротичні пальці, коли вони згрібають до власних найріднипих гаманців купку доларових купюр? А ви спостерегли, як хижо, майже як у зоопаркового тигра, світяться їхні очі, вбачаючи вигоду? Їхні очі зовсім не такі, як його — очі кроткого агнця, смиренного святенника, єлейного етичного мученика. Вже стає зрозумілим, що його пальці — це найартистичніше на світі продовження зап’ястя — є пальцями, що знаються на виробництві фіміаму чеснот, відшукуванні скарбозвалища правди, намацуванні чорно-білого щастя. Його ніс не виносить чаду занепадницької моральної опіумокурильні, його печінка виділяє миро, його скелет є оплотом традиційної етики.

Остерігайтеся його, примітивні і ниці, жорстокі і недосконалі людські створіння, бо він, люблячи, умертвлює…

2000 р

ІЗ ЦИКЛУ “ПЕРЕСТУП У ВАКУУМЕ”

ТРАГІФАРС ІЗ ЕЛЕМЕНТАМИ ДРАМАТУРГІЇ

На переповненій планеті то з провінційною вовчкуватістю, то з білозубою світськістю двоє людей здіймають до неба руки:

— Невже земля дорівнює гіганту-крематорію, а люди — гною для удобрення майбутнього, яке, не нажившись, стає таким же гноєм! Якщо ми неспроможні на великі ідеї, то дай нам, Боже, хоч дрібнесеньких!

- “Дай на маленькую, дай на бєлєнькую, на дальшую не прашу, дай на маленькую” — пропонував свій варіант небайдужий до алкоголю чолов’яга.

— Явися, генію слова! — фальшиво плазує навкарачках фальшивий старець. — Явися і порятуй нас, нещасних у тотальній вселенській покинутості!

— Інч алла! Інч алла! Немає нікого, окрім Аллаха, а Магомет пророк його, — простягував свої кістляві п’ястуки, ніби для гільйотини, товариш мусульманин.

— Коли наш воїн помиє чоботи у водах чотирьох океанів, оце і буде порятунок для отєчєства, — не згоджувався із ним політик.

— Невже світ є безкінечно трагічним, а мистецтво — лишень гримування чи декор цього зловісного черева жаху? Сім’я, діти, друзі — хіба це лише ілюзія втрати самотності? Невже і кохання дається смертному лише для того, щоб, перехворівши ним, ще гостріше відчути безодню загубленості? — невгавали двоє із здійнятими руками.

— Медитувать слід побільше, легесенько медитувать, — радив нірваніст із окутаного спокійною таємницею Сходу.

Стояла сонна тиша. Потім закукурікав півень.

ЗА КОРОНУ, ЗА КОРОЛЯ!

Був такий, як горобці на деревах. Його не впізнавали знайомі, а також кішка і собака сусідки Пелагеї Максимівни.

(Поліські виправи… Парад на передсоборному плацу… Святоволодимирівське воїнство… Панегіричні вигуки однією горлянкою: “Слава королю!”)

Не міг із ніким вжитися. Хто буде терпіти примхи чоловічка з довгим носом і товстими губами? Кому нада його “світосприймання”? Та не потрібне навіть кішці Пелагеї Максимівни! Бо одне — цікавитися кольором екскрементів американського баскетболіста, а вже, згодьтеся, зовсім інше, бути свідком сліз такого, як горобці на деревах!

(Готика… Ірреальний палац… Рука сивуватого чоловіка, що пропахла інтелігентністю… Батьківські напучування… Голова голуба… “Слава королівській армії!”)

Вчора у його пересушеному мозку цілий день крутилися рядки пісні, яку придумав раб. Це краща пісня від пісні вільного? Чи гірша? Чи це має таке ж значення, як середньовічні селянські жакерії для Пелагеї Максимівни?

(Монархія — це стан душі… Стабільність і канон… Сивобороді радники… Династія без міжнаціональних кровозмішувань…)

— Та чули ми казочки про царя-батюшку! Це для розхристаних москалів із вічними “ісканіями” годиться. У нашій козацькій країні ніколи не було і натяку на таку гидоту! — і тиць пальцем на анекдотичного Олелька.

Ходив парком. Міг пригадати, що думав тут минулого року, позаминулого півроку.

— Ми тебе, дурак, засадили б у холодну, якби ти не був такий дурний, о!

(Українське обличчя короля — прожектор величі… Церковні королівські пальці гладять його голову:

— Сину мій, за твою вірність престолу…

— Не треба, всеблагий, не треба нічого! (Хіба не щастя всегалактичне, безмірне, хоч раз глянути на божество?)

— Сину мій, сину…

На деревах, за неяскравими шибками, похитувалися горобці. Здушила спазма. Згадав полишений кілька літ назад у якихось господарів старий журнал.

— Олелько, Олелько, жав жито помаленько, — заливалися реготом дітлахи.

Плакав аж до фізичного відчуття горобчика, пір’їнки. Нараз зрозумів, що давно готовий померти за невидимого повелителя. Очі фанатика засвітилися віднайденою хвилиною…

ПОРТРЕТ НАДСВІДОМОСТИ

Чи долетить до середини провінційного болота бодай би виняткова птаха? Бо я — правило, я — данина традиції, я — суміш буколіки і трагізму, я — іронія, я — співець сімейної ідилії, бо я — не птаха.

§ 1. Вчора на університетській дошці оголошень хтось приклеїв таке: “Я, ясновидець-магометанин і пророк XXVIII століття, шукаю дружину. За довідками не звертатися”.

§ 2. Невидимий богомолець потайки збирає анкетні дані друкарок міського парку, запиваючи лікером лікер із припалої порохом карафки. Недоступний для кепкування широких читацьких мас страждалець письмово освідчується у коханні дівчині моєї мрії. Отримуючи кожен день три порції нудьги, дівчина моєї мрії потрапляє у вищезгадану анкету невидимого богомольця. Коло замикається.

§ 3. На очіпку баби Параски вишито три зорі. Плахта баби Палажки нагадує альянс хреста і півмісяця. Люблячий деспот продукує шедеври есеїстики.

(Треба ще згадати про сперму, адже я модерніст).

§ 4. Жіночий ударний батальйон напівзапліднений залізною спермою кроманьйонців. Військо чекає уродин сепаратиста-вождя, що приєднає Ніневію до Парижу.

(Необхідно ще згадати політику, адже я — українець).

§ 5. Тому кілька років одному незнайомому панові приснився параноїк-монархіст, котрий страждав співчуттям до малоросів. Білороси за це його розстріляли.

(Слід ще всюди натикати відомих прізвищ, адже я — кандидат наук).

§ 6. “Хаос Землі — лиш крапелька картин Далі” — пробувала вчора скласти для мене вірша меценаточка-внучка Сави Морозова. А завтра племінник полковника Муравйова висловить припущення, що над українською літературою нависло велетенське табу.

(Варто би в сьомому параграфі нагромадити жахіття, адже я — “дегенерат”, і їм подобається так мене величати).

§ 7. Товстогубі автоматники-садисти прошивають вогнем беззахисні тіла садистів-дистрофіків. (Ролі можуть мінятися).

Сексуальний маньяк закінчує в штани, купуючи свій нав’язливий символ — білу нічну жіночу сорочку (Це — смішно). Ненависні погляди дітей спопеляють обличчя батьків із будинку перестарілих (Це — наше повсякденне явище, хіба тут є трагізм?).

§ 8. Але невже сьогодні не прийде дев’ятипалий? Вчора ми обговорювали із ним вплив дитячої смертности на оповідання Коцюбинського “Цвіт яблуні”. Сьогодні він повинен висунути гіпотезу про екзотику схрещення чорноволосого із блондинкою. О! Дев’ятипалий уже йде, чуєте? Чудово!

(Доки він не прийшов, треба підсумувати цей портрет максимальною щирістю, адже я — людина).

§ Останній. Я вже два дні живу тільки для себе, моя найдорожча одаліско…

ПЕРЕСТУП У ВАКУУМІ

(повість, яка не буде закінчена)

Аністратенко давно відчував: всі світові скорботи, кухонні і космічні трагедії йдуть від людського взаємонерозуміння. Та й хто скаже достеменно, яка трагедія людиною сприймається важче: кухонна чи космічна. Аністратенко завжди вважав перша. Скандали із колишньою дружиною боліли до сих пір йому більше, ніж доля гондураських і карабахських людей, разом взятих. Аністратенкові часто снилася незнайома жінка. Блондинкою. Брюнеткою. Із змішаним кольором волосся. Він казав:

— Ось бачиш, крихіточко, моя ліва рука тепліша, бо росте біля серця, а моє захоплення Ніцше стає тривкішим, і це так банально у великому контексті.

— А я хочу потрапити на баль незнайомців. Мені обридли Друзі.

— Ти маєш коханка?

— І порвати на тому бенкеті троянду на дрібні пелюсточки, на чверть, одну двадцять восьму пелюсточок.

— Ти маєш коханка?

— І скочити на демонічну карету, і їхати полем. На полі товщі доісторичних снігів. Падає сніг XXI сторіччя. Легенько, ніжно…

— Ти маєш коханка?

— Вискочити з карети і бігти, бігти полем у ніч, у химерну пратемінь. Бігти до знемоги, до повного невідчуття.

Аністратенко прокидався, ненавидячи незнайомку і сніги XXI сторіччя.

Іноді ролі у магістра снів мінялися.

— Ти щось шепотів, любий?

— Я бачив, бачив, як Калігула стинав голову вагітній жінці. Він і дитинчаті стяв голову: воно ж було всередині животика. Один порух ката — дві голови стяті і два трупи.

— Заспокійся, дорогий.

— А товаришева мати продавала яблука. Начувана про мене, хотіла підійти. Перечепилася і впала, старенька. Я плакав цілу ніч після того випадку.

— Тихенько, тихесенько, найкращий.

— Одного дня на Землю зійшла крізь зловісні знамення і зашифровані печатки Божа Благодать.

Аністратенко будився. І цілий день примхливо перепліталися в голові вагітна жертва Калігули, товаришева мати з яблуками і очікувана Божа Благодать.

До високих мармурових колон притулилася молода лижниця. Колони знаходились біля підніжжя гори. Люди різного віку усміхались навзаєм. Цілувалися. Здається, не по-дитячому. Розказували і слухали про себе і всіх. Запалювали свічки майбутнього. Малювали ескізи 2864 року. По небу літали іграшкові міста та села. Трохи курилося бронзою епох. Молода лижниця майже покохала морквяного ведмедика. Ніхто не сперечався про вагу царственності синагоги і мечеті. Дохристиянський легінь готував нарти[6] для шаленого гірського польоту. У коханців набрякали вени від щастя. Зеленолиций красень розповідав страшну казку про колишнє зло, сміючись. Йшли всепланетні танці. Розкутий і легкий дух платонічного Вакха ширяв над лісами. Ліси нагадували ладан. Із 100 можливих було 100 вдалих переходів до кохання від релігії. Вседозволена стриманість розгортала м’яке покривало. Всі були щасливі. Серед них — Аністратенко.

Він любив блукати вокзалами. Вокзали були одним з найважливіших компонентів Аністратенкових снів. У тій дійсності вокзали ходили на милицях, переставляли свої приміщення, приміром, каунаський вокзал переносився у Лубни, а той — на Московський південний. Душилися люди, ніхто не міг взяти квитка, ламали собі руки, ключиці… Аністратенкові їх було не жаль. У нього розігрувалися складні, суперпсихологічні комбінації взаємин із вокзальними пасажирами.

— Я вас бачив у позаминулому столітті в Іспанії, при будівництві храму Божого.

— Але ж бути такого не може, васале, позаяк мені знайома Ваша права половина обличчя із шрамом-характерником від часу завоювання Хлодвігом Галлії.

До Аністратенка підходить довготелесий морфініст із “перпетум мобіле” в животі замість внутрішніх органів.

— Ви справді гадаєте, що Єсенін покінчив життя самогубством?

— Я гадаю, Ваше високе превосходительство, що Єсенін закінчив потрійним самозгубництвом.

Вони всідаються на вокзальну лавку, котра, як помітив Аністратенко, була зроблена із чистого золота.

— Аж тепер стало загальновідомо, що найбільше любив Ісуса Юда. В Росії на підтримку Юди засновують фонд і формують дві козачі кавалерійські дивізії. Це будуть залізні дивізії, чорт візьми, — впадав у екстаз довготелесий.

— Я би пропонував Росії звернути увагу і на добродія Понтія, — вставляв Аністратенко.

— Молчать-с! Я те покажу дабродия! Великая Рассия пайдеть-с на Васток учить уму. Тяжесть и величие русскаго духа скоро очутит-с весь иудейский мир. Страдальцы ислама уже давно хотят быть русскими и мы дадим-с им паследний шанс, — проказуючи останню фразу, морфініст вже бився в істериці.

Аністратенкові стало ніяково, і він продовжував мандрувати дальше вокзальними анфіладами і конюшнями.

Біля однієї з анфілад розмахував довгими руками синьолиций пророк.

— У час суспільного болотяного затишшя завжди у натовпу посилюється інтерес до біографій великих.

— А що, вони теж ходять до виходку? — уточнив хтось із слухачів.

— У них сперма пахне каштанами? Їм сняться кольорові сни? Вони люблять казки? Вміють будувати хати? — почали засипати пророка запитаннями.

Аністратенко скромно стояв збоку.

— А Ви чому нічого не кажеш? Може, не поважаєш наших принца Футрі-Мутрі? — прискіпувався до нього ексгібіціоніст із сором’язливим носом, який зненацька перекинувся повією і почав розказувати Аністратенку історію, тримаючи його за рукав:

— Ти той, інтелігентний, зразу видно. А у мене папка був алкашем, мамка блядувала і я… та постой, куда ти, мілий садіст з чокнутими очами?

Та Аністратенкова увага була вже поза тривіальною повією. Він помітив, як над вокзалом пролітало велике, брезкле тіло старого жебрака. Воно то корчилося в епілептичній судомі, то набирало майже божественного і напіввідреченого виразу:

— Люди! Отямтеся! Візьміться заруки, заспівайте церковних хоралів, бо всіх вас потне моровиця і гієна огненна спалить!

Люди сміялися. Рахували гроші. Плакали.

По вокзалі літали комети різної форми. Один череватий чоловік запропонував влаштувати перегони наколісницях. В першу колісницю впрягатися замість коня уже тягнули довготелесого патріота-морфініста. Аністратенкові ввічливо запропонували впрягтись у другу, і йому нічого не залишалось, як намазати салом п’яти.

Потім він ще бачив ритуальне жертвоприношення хлопчика років п’яти, в якому брала участь доблесна міліція; пересварився із підозрілим типом невпорядкованого одягу та невизначеного віку щодо кількості звивин у мозку Страдіварі, захищав від пограбування жебрака-оракула, котрий о 5-ій ранку втрачав здатність літати. Потім… Аністратенко і сам не може всього пригадати.

Він любив блукати вокзалами…

В ті рідкісні дні, коли Аністратенкові дивом вдавалося не заснути, він іноді ходив на службу в довідкове вокзальне бюро. Відповідаючи на дивовижне розмаїття запитань, починаючи від найпоширеніших: “У скільки годин чекати прибуття потягу такого-то?” і закінчуючи цікавішими на взірець: “За скільки білоруських зайчиків можна викупити ваш вокзал?” чи “Ви дійсно вірите, що дві паралельні прямі можуть на Вашому вокзалі перетинатися?”, в Аністратенка було стійке враження, що це не він відповідає відсутнім канцелярським голосом, а хтось інший. А істинний він мріяв прийти у свою благеньку однокімнатну квартиру і спати-спати або ж у гіршому випадку займатися складними алгебраїчними розрахунками.

І тут я мушу розкрити читачеві Аністратенкову надцінну ідею, пов’язану із цими обчисленнями. Він вичитав колись у древньому монускрипті, подарованому одним східним вченим, котрий вивчав життя вокзалів, що можна знайти унікальну формулу складу речовини, що вилікує людей від жорстокості. Треба відшукати певну комбінацію логаритмів, яку треба шестикратне ділити (множачи водночас) на кубічний корінь. Якщо чудодійна формула буде знайдена, то над тим числом засвітиться німб. Вчений зі Сходу навіть розповідав, що, мовляв, одному бельгійському годинниковому майстрові уже вдалося після п’ятдесятирічних обчислень знайти секрет цього математичного женьшеню. Але тільки-но над каракулистим стовпчиком цифр з’явився німб — о, еврика! — у кімнату до майстра постукали. Будучи в ейфорійному стані, той відчинив і був без зайвих розмов зв’язаний (листки при ньому ж спалилися) і забраний в магістрат. Відтоді — шукай вітра в полі…

Добре пам’ятаючи про цей випадок, Аністратенко давно був підготовлений: якщо він побачить над цифрами світло аури — нікому не відчинятиме двері і тим більше нікому не повідомлятиме про своє найграндіозніше за всю історію Землі відкриття. Спочатку він за формулою сконструює, створить, зліпить речовину, випробує її на собі, як кожен чесний винахідник, і аж тоді через двох довірених осіб, із згадуваної вже Бельгії та Таїланду, почне патентувати і впроваджувати своє відкриття всіх часів і народів.

А позбавлятися Аністратенкові було від чого. І справа тут не лише в мізантропії та собаконенависництві. Власне ці діагнози були не зовсім вірними. Службовець вокзального бюро не відчував потреби членувати на кавальці собачі вуха, виколупувати ножем очі чи у тиші лабораторії препарувати нирку закатованого пса. Ненавидів він собак і не через те, що вони можуть покусати чи недоглядіти злодія. На Аністратенкове переконання, собача душа була чистіша, ніж людська. Хіба пес може думати про пса погане, як гомо сапієнс про свого брата крові? Так. пси можуть зійтися у шаленій звіриній битві, але ж хіба при цьому їхня душа буде отруєна злими думками? У ставленні службовця до собак була суміш любові і ненависті. Навіть радше собакофобія, бо іноді ночами він відчував майже містичний жах перед цими святими тваринками.

Із людьми було щось на кшталт тотожно-зворотнього. Аністратенко їх любив яко подібних собі створінь, водночас ненавидячи за гидку душу, смердючий дух і переповнене міазмами тіло. Ще дитиною Аністратенко страшенно соромився ходити в туалет, діймаючи матір розпачливим діалогом:

— Мамо, адже рослинки не ходять какати й пісяти, як люди?

— Ходять, синочку, ходять, тільки вночі, коли всі сплять, щоб ніхто не бачив.

— А чого люди не ходять цюняти тільки вночі, чого, мамо? Отже, рослинки кращі від людей.

Поставлена в безвихідь такими аргументами, мати вже й не знала, що відповідати малому. Тоді ще не службовцю Аністратенку, а просто дитині.

У школі малого Панаса кликали вчителі тільки на прізвище. Очевидно, воно їм дуже подобалося. “Ані-стра-тен-ко!” — зі смаком і, як здавалось Панасикові пізніше, із ледь вловимою оргіастичною насолодою, тягнула худа засмоктана педагогічка. Іноді вона здавалась малому нудною потворою в окулярах, котра спеціалізується на дітовбивстві. До імені ровесники додавали непристойні рими, вклинюючи їх у словосполучення і кепкуючи над малосилим, рахітичним хлопчиком. Глузування ровесників були найжорстокішими, найвитонченішими у своєму юному олігофренічному цинізмі. Йому підкладали кнопки на стілець, і малий Панасик роздирав спортивні штани на гумці, у яких ходив до школи. З-під роздертих місць показувалися труси, що доводило до гомеричного реготу дівчаток. Панаско не знав, з чого вони сміються. Загнаним оленем обертався в різні боки, червонів, як мамина літня суконка. До вереску реготали над заїканням, вдаючись завжди до найпоширенішого:

— Ти, Аністратенко, як не будеш знати, де туалет і питатимеш: “С-с-ка-жі-ті-ть” (і т. д.), то доки дійдеш — обсерешся і обісцишся.

Вдома на мамині пестощі, особливо підростаючи, відповідав грубістю. Іноді йому здавалось, що він ненавидить матір за те, що вона така добра. Любив своїх сильних однокласників (заздрив? ненавидів? зневажав? бажав смерті?) за спритність, нахабство, за те, що вони вже починали затискати у кутку і хапати за груденята однокласниць. А однокласниці! Ще в другому класі Панасик був закохався у найкращу. Та хіба смів їй щось сказати? Хіба вона знала, як солодко було думати про неї ночами? Вже у восьмому класі підпилий, вперше — адже всі хлопці тягнули дешеве “чорнило” — сказав, червоніючи аж до чорноти:

— Оксано! Ти знаєш? Я тебе люблю!

Оксана сміялася від душі: “Ти? Ти, Аністратенко?!” Хотів повіситися, але того вечора до нього вперше прийшов Бог. Аністратенко вже не пам’ятав так чітко своє ім’я, як тодішню сцену…

Він не міг заснути. “Все! Завтра напишу записку, хай передадуть їй, а я, я…” — і спазми.

Пізніше недовірливий розум Аністратенка пробував зв’язати появу Бога із алкогольним галюцинаторним ефектом, але щось таке фальшиве, неспівзвучне було у цьому зіставленні, що Панас закинув його назавше.

А Бог спокійно і тихо говорив:

— Хлопчино! Ти уготовлений мною для великого. Ті, що сміються над тобою, пороху під твоїми стопами не варті є.

— А я не буду заїкатися? Мене будуть любити дівчата? Я буду вчитися десь вище, як у школі? Моя мама буде здорова? — пробував засипати Творця градом запитань хлопчина.

Але вже нікого не було…

Ігор Бондар-Терещенко

ІМ’Я ТРОЯНДИ,

або гамбурзький рахунок Степана Процюка

Так, так… Ми нічого не маємо. І літо наше не що інше, як зима, перефарбована на зелений колір.

Г. Гайне. Подорож до Італії

АННА АНДРЕЕВНА. Что тут пишет он мне в записке? (Читает). “Слешу тебя уведомить, душенька, что состояние мне было весьма печальное, но, уповая на милосердие Божие, да на два соленые огурца особенно и полпорции икры рубль двадцать пять копеек…” (Останавливается). Я ничего не понимаю: к чему тут соленые огурцы и икра?

ДОБЧИНСКИЙ. А, это Антон Антонович писали на черновой бумаге по скорости: там какой-то счет был прописан.

Н. Гоголь. Ревизор

…Свого часу на терені національного письменства в Україні з’явилась ціла плеяда діячів-анахоретів, чия загумінкова діяльність невдовзі змінила традиційні жанри української літератури: підкобзарські жалі-плачі, водевільні малоросійські оповідки та іншу екзотичну автентику. Зокрема в писаннях Стефаника, Тесленка і Черемшини це стосувалося як форми, а також розуміння суті того, що відбувалося, так і власного ставлення до нього.

Під теперішню пору достоту Генетичного закодування постмодерністською естетикою письма мистець також намагається осягнути весь безум своєї епохи. Трагічний і звеселений, відпружений і скутий, він так чи інакше пробує писати свій час, але повернутися у те далеке минуле, коли письменник, будучи пророком і навчителем, достеменно знав, що робить, він вже не зможе. Оскільки давно вже втратив — так само, як і герої його оповідей — свої родові ознаки.

Назагал епоха постмодерну затяглась. В культурі з’явилась аполоґія відпружености, вийшла на очі категорія “креативної порожнечі”, згідно з якою творчий дух — це не активний чин, а беззастережна відданість на поталу обставин. Мовляв, життя — це нейтральний потік емоцій, який кожен письмак вільний розфарбовувати по-свій. При цьому абстрактне буття того письмака бажано розцінювати яко подвиг. Щось подібне, між іншим, було в середньовіччі. Існування людини важило більше за саму людину.

Отож нинішнє небажання письменника самоідентифікуватися в слові стало фактом сучасної культурної ситуації. І водночас причиною кризи, яка захопила була і літературу, і театр, і кіно. Перед споживачем культурного продукту сьогодні сповідується хто завгодно, лише не автор, який намагається влізти у найекзотичнішу шкуру власного героя. І зовсім щоіншого С.Процюк, що, відкидаючи вищезгадане кіплінґіянство, пише відверті “сповіді сорокарічного”, недвозначно роз’яснюючи свою позицію. Світ його писань принципово катастрофічний, оскільки наповнений реальними людьми, яким нема на кого опертися, ще й сам автор ставить їх в ситуації, де сподіватися на краще не випадає.

Іноді здається, що проблема ідентичности настільки захоплює С.Процюка, що майже повністю витісняє з його оповідей катеґорії літературного персонажа і сюжету. Втім, навряд чи варто читачеві мислити так критично. Краще згадати, що найцікавіші книжки світу написані від першої особи: “Пригоди Гуллівера”, “Робінзон Крузо” або “Крейцерова соната”. До того ж Процюк звертається не до певної, соціологічно виокремленої групи читачів, а до загальної, майже ембріональної згадки про читання. Про читання, яким воно було за давніх аморфних часів, коли не існувало ані рев’юшників, ні чорнушників — а тільки… шкільна програма із заквітчаним, можливо, Медвідем на дидактичному чолі. І була просто собі позапроґрамова Література, яку вільно було розпізнати за парою-трійкою знаків. Наприклад, за сюжетом.

Скажімо, хороше сімейне життя в сюжеті — це коли банальне “хочеш міньєт?” звучить як буденне “будеш яєшню?” (Даруйте авторові сих рядків психофонетичну тавтолоґію). Але Процюк добре відає, чим закінчуються усі найлубковіші карамельні романи. “Всього лише істерією розриву, ненавистю ошуканої віри в андрогінне розчинення, реакцією психічної несумісності”. Або “малоцікавим і сірим сімейним обов’язком, поношеною і підтоптаною взаємною жалістю, що має лише один тривкий фундамент — діти”.

Проте в “любовних історіях” Процюка кожна мить переживається вкрай інтенсивно (недаремно ж це повісті, а не романи). За мимовільного погляду на дівчину в парку можна встигнути закохатися в неї — і не наважитись заговорити — і втратити її — а потім знайти в кав’ярні і знову загубити у черговому готелі. Життя людини — постійна втрата. Кохання? “Прокляття і тягар неповноти ілюзорної єдності, вічна, як зорі над головою, мука розщепленості двох різностатевих половин”. Жінка? “Молотобоєць не втомлюється так за день, як ти зі своїм прискіпливим фанатичним аналізом про черговий зміст її чергового погляду, про підсвідомий, глибинний сенс її недбалого змаху лівою руцею”. Ім’я Троянди? “Це фатальне ім’я несе тобі, як амок, тільки приступи дикої туги за нездійсненим, тільки морок безтілесного антиеросу, тільки страждання, яких не вартує жодних пів-букви і чверть звука у цьому селянському, запозиченому в древніх імені”.

Звичайно, читавши таке, вільно буде впасти в гріх сприйняття літератури за катедру гуманізму і високих чеснот. Втім, хто сьогодні твердитиме, що література спроможна впливати на суспільне життя? Кожен відає: література — це гра, а якщо так, то й говорити про неї слід грайливо, азартно, не шукаючи глибинного глузду, філософії чи еталонів прекрасного. Натомість Процюкова проза не дає поживи для розумової гри, а спонукає до тяжких, наче похмілля, роздумів і співчуття.

З одного боку, можемо сказати, що Україна — держава селянська, і не варто ілюзувати щодо великого відсотку змодернізованого читацтва. З іншого боку, місце клясики в нашому житті невхильно зменшується, ставлячи нас перед вибором — минуле чи майбутнє. Але, як не дивно, абсолютно вільною залишається на сьогодні ніша не позбавлених романтики текстів. “Література радости набагато складніша справа, ніж чорнуха,” — значив Честерстон. “В сочинении грусти мы куда как более преуспели,” — відгукується нинішня Щербина.

Так загальними зусиллями ростуть і квітнуть в Україні дві літератури: одна — література “яку пишуть” (скажімо, Єшкілев), інша — “яку читають” (припустимо, Процюк). За гамбурзьким, зрозуміло, рахунком беручи. Хоч муза, ясна річ, нікому не влаштовує допінґового контролю. Вона приймає все у пошуках нових смислів і ритмів — або не нових, але таких, що задовольняють її щоденне бажання: творити форму. Яка вона наразі?

Виявляється, віддавна вже виник і зростає читацький інтерес до звичайної такої повсякденности, впізнаваної і буденної, щоби можна було прочитати “про себе”. Між іншим, цілком природне бажання. От лишень не все так просто у цьому контексті з Процюком. Адже ми не любимо спілкуватися з хаосом, якого доволі в автора “Червоноїтроянди…” Фатум, стихія, непередбачуваність, себто те, що не підлягає осмисленню, завжди лякало людину. А в Процюка це існує ще від часів його поетичного періоду, коли семантика, орфоґрафія і пунктуація, бувало, летіли під три чорти. Іноді, щоправда, зустрічаючи на своєму шляху світлих янголів.

Отже, підступна аномальність, прихована в подібній прозі, завжди сприймалася людиною за головну небезпеку, примушуючи вигадувати безліч ходів і своєрідних засобів адаптації стихії, тільки б не залишатись з неадаптованим фатумом сам на сам. Загалом культура людства — це історія все новіших прийомів заземлення, спрощення і обмеження стихії, якої не лякається Процюк. “Що ти хотів від неї? Тепла? Ласки? Інтиму? Вражень хотів, самообману наповненості життя, ілюзії відчуття себе провінційним казановою, таким собі крутим шолохівським козаком, котрого у перервах між війнами чекають дружина та коханка”.

Ні, шановне читацтво, хаос мусить бути структурований, огорожений, повернутий до пляшки і названий на ім’я. В інакшому разі людина відчуватиме власну безпорадність і незахищеність. Тому сувої низьких істин нам дорожчі за оману, що возвеличує. Тому Процюк в Україні менш популярний за Андруховича. Адже Андрухович, описавши хаос далеко не згірш, цілком доступно пояснив, що всі наші біди від московіяд з рекреаціями. Тоді як для Процюка всі біди від людини.

Проте письменник не може задовольнятися роллю пилососа, що хаотично збирає інформаційно-інкарнаційне “сміття” і по завершенню процеса вивалює на читача купу порохів з вкрапленням загубленого ґудзика-сюжету і непарної шкарпетки-мізансцени. Скажімо, Процюк розуміє, що сміття читач, можливо, й сам збере, нехай і звичайним віником. Підбурений, до того ж, численими “Коронаціями слова” і “Золотими Бабаями” сьогодення. А ось зробити з цього сміття цукерку, а не конкурсний суроґат, — це вже проблема.

Бо, зрештою, що таке “сучасний бестселер”? Це динамічна і дотепна оповідь про те, що проникливий читач знає сам. Неточно, приблизно, поверхово, позаяку нього купа своїх справ, — але знає. “Ви це знаєте. Але не все”, — обережно переконує покупців “Книжник-Review”. Дайте такому читачеві матеріял, і він вибудує не менш вавілонську вежу-перверзію. Процюк дає. Заземлений, нагадаємо, читач задкує. Криза, як не крути? Але криза тим і показова, що з неї завжди існує вихід.

Наприклад, в постмодернізмі іноді муляє вищезгадана нормативність і відсутність, хоч як дивно, свободи. Це ІБТ може дозволити собі похвалити Гончара, а Бузина навіть про Андруховича нічого доброго не скаже! Словом, якщо ти постмодерніст (себто, як на думку, Є.Барана, “інтелектуал-цинік”), то не маєш права виходити за рамки концепції. Ну наче в соцреалізмі! Не можеш припустити у своїх творах, скажімо, психологізму чи ще якого-небудь виявлення почуттів…

Наразі пригадується випадок спілкування з одним із наших літчорнушників і необачне зауваження присутности в його останньому романі певної міри людяности, чи що. При цьому наш вічний бомж відповів, що йому невідоме таке поняття. Зрозуміло, Улян лукавив. Так от, перевага Процюкової прози у тому, що не треба лукавити, зберігаючи правила гри.

Ні, можна дуже добре ставитись до аванґардних явищ в літературі, навіть якщо це явний “опіюм для народу”, а не “покріплююче вино для нації”, як того волів Зеров. Аби тільки ті літерати були направду талановиті й злі, а не просто обраділі з малопросвітлености кожелянкового загалу і незнання ним сороміцького слова “симулякр”. На жаль, Зюскіндів в нас нема, а Діброва живе в Гамериці. Ті ж, хто поруч, скуті різноманітними концепціями… А Процюк, виходить, — вільний, о Боже?!

м. Харків,

лютим 2002 р.Б.

Біографічна довідка

Степан Процюк народився 13 серпня 1964 року на Львівщині. Закінчив Івано-Франківський педінститут та аспірантуру Інституту літератури НАН України. Кандидат філологічних наук. Викладає українську літературу у Прикарпатському університеті.

Автор шести книжок (проза, есеїстика, поезія). Остання із них-“Шибениця для ніжності” (повісті, 2001). Лауреат кількох літературних премій (серед яких і премія журналу “Кур’єр Кривбасу” (2001р.) за повість “Червона троянда, чорна троянда”).

Окремі твори С. Процюка перекладалися кількома іноземними мовами.

Зноски

1

Цитата з вірша Ю. Бедрика.

2

Гомотопія; алгебра Лі - складні структури алгебри.

3

Оповідач знову змушений робити роз’яснення. Професор має на увазі проблему Ферма, що полягає у дослідженні щодо можливості розв’язку цього рівняння в натуральних числах.

4

Моноїди структури вищої алгебри.

5

Поля дійсних і комплексних чисел, теорія конгруентності - теми вступу до алгебри.

6

нарти - лижі - прим. ред.

Content

Процюк Степан Серафими і мізантропи

ЧЕРВОНА ТРОЯНДА, ЧОРНА ТРОЯНДА Фрейдистська повість

КРАПЛЯ БЕРЕША (анатомія одного кохання)

ВИКРАДЕНІ МОНОЛОГИ

ГАЛЮЦИНОГЕННА КВІТКА

ІЗ ЦИКЛУ “ЗЛІ ОПОВІДАННЯ”

МОЛИТВА МІЗАНТРОПА

ТРИ РЕЦЕПТИ АМОРАЛІСТА

ПРОШЕНІЄ ВІД МАЛЕНЬКИХ ЛЮДЕЙ ДО ЛІТЕРАТУРНОЇ МЕЛЬПОМЕНИ (Шкіц з елементами авторського коментаря)

ДЕҐРАДАЦІЯ Експресіоністський малюнок

ІЗ ЦИКЛУ “ПЕРЕСТУП У ВАКУУМЕ”

ТРАГІФАРС ІЗ ЕЛЕМЕНТАМИ ДРАМАТУРГІЇ

ЗА КОРОНУ, ЗА КОРОЛЯ!

ПОРТРЕТ НАДСВІДОМОСТИ

ПЕРЕСТУП У ВАКУУМІ (повість, яка не буде закінчена)

Ігор Бондар-Терещенко ІМ’Я ТРОЯНДИ, або гамбурзький рахунок Степана Процюка

Біографічна довідка

Зноски