Олег Драч

Пасажир

Від автора

Цю книжку я писав уривками впродовж кількох років. То ж на початку це були лише діалоги. Потім з’явилося бачення літературного твору. В процесі роботи випростувалося розуміння форми, яку можна було б не тільки читати, а й грати в театрі. Драматургічна природа тут усе ще присутня в діалогах, і твір цей напевно колись іще знайде своє відлуння і на сцені або й кіноекрані.

Вигадувати велосипед, кажуть, є справою невдячною... А я все ж таки дотримуюся протилежної думки. Той, хто шукає, мусить покладатися тільки на себе. Ступити крок за межу знаного й не шукати підказок чи перегуків ні в кого іншого є справою кожного відважного мандрівника.

Велосипед треба винаходити самому, хоч як парадоксально це звучатиме. Усі старі варіанти велосипеда лишень кличуть до подорожей, а створення свого, відкриває суть смислу потреби в самій подорожі й у велосипеді, котрий, хоч як крути педалі, найчастіше є лише транспортним засобом, завдяки якому наше буття перетворюється на найзахопливішу гру. «Хто не ризикує, той не п’є шампанського», — свідчить старе прислів’я. А творчість це завжди ризик, у цьому випадку ризик у мандрах у пошуку мудрості.

Щиро кажучи, я жодного велосипеда тут не вигадую. Усе вже й так давно відомо кожному з нас від початку. Відомо, але чомусь забуто. Тому твір цей, скоріш за все, є одним із ключів до відкриття тих дверей, за якими заховано наше знане.

Є тут і наведені приклади з практик інших шукачів пригод і великих майстрів своєї справи, як доказ того, що, шукаючи, завжди надибаєш собі на голову не лише нових пригод, а й нового змісту «з» і «для» свого життя.

Та все ж головні наші пригоди завжди тільки попереду, як і будь-яка нова незнана дорога, коли осідлаєш отого, власноруч створеного, свого велосипеда. То ж нічого даремно зволікати, пора вирушати в подорож. Оглядаючись навкруги будьмо уважні до того, що відкриватиметься всередині нас.

Тримай кермо міцніше, дорогий читачу!

О.Д.

Частина перша

Кінець червня. Сонце вдарило в підборіддя світанку несподівано гостро аперкотом, і день зірвався на ноги як ошпарений, вирвавшись з полону кошмарного сну. Електронне табло блимнуло датою 05.06.13 і перемінилося на годину. Цифри вказували 04:30. На третій перон київського залізничного вокзалу прибуває потяг Петербург–Львів. Людей тут чимало. Хтось зустрічає, а хтось відбуває. Клунки й сумки, валізи на коліщатах і без. Квіти в целофані й голіруч, обличчя серйозні, навіть дещо стривожені. Трапляються і такі, що все ще зовсім сонні, як зомбі.

Незважаючи на вранішню годину, туди-сюди снують найактивніші, ті, хто добре орієнтуються на розміщенні й нумерації вагонів уздовж перону, де і котрий із них стоятиме. Це продавці київських тортів, пива і ще чогось. Вони відрізнялися від решти людей тим, що завжди пробуджені, бо спати їм взагалі ніколи. Їх цікавлять лише транзитні й свіжі, які відбувають, пасажири.

Коли виск від тертя гальмівних колодок до дзеркально-блискучої робочої поверхні коліс набрав свого апогею, вагони напружилися і, підгецуючись, штурхнули один одного по черзі в ланцюговому порядку, і відразу якось попустилися. Щось зашипіло, заскреготало, клацнуло. Потяг став. Вагони зітхнули, відкриваючи свої двері, немовби їм справді стало легше на серці. Це відчуття відразу передалося зустрічаючим на пероні. Вони всі якось, немов по команді, посміхнулися і здійнялися навшпиньки.

Щойно двері вагонів почали відчинятися, то одразу, мов конферансьє на сцені, з’явилися на порогах провідники. Вони задоволено всміхалися у вічі натовпу зустрічаючих, ніби навмисне відтягуючи мить початку концерту. Здавалося, що всі присутні завмерли в цьому очікуванні, як публіка чекає помаху палички в руці диригента. Провідники-конферансьє вклонилися, повернули замки на підлозі й ураз загрюкали, піднімаючись, пороги. Провідники протерли поручні, хутко збігли на перон, а на східці ступили ноги пасажирів, і дійство почалося; радісні скрики вітання, помахи квітами, обійми з поплескуванням по плечах, поцілунки, сльози і не тільки радості, оклики, зойки, передавання–приймання багажу, діти, здійняті на руках понад усіма головами, раптом верескливо пробудилися сміхом радості. Кругом вигуки таксистів, носіїв багажу, продавців тортів, пива, сніданків і бозна ще чого. Усе це загорталося в шум від торохтіння коліщат валіз по плитці перону, шаркання від тертя підошов взуття, волочіння торб і оголошень з гучномовця про вчасне прибуття на київський перон номер три потяга Петербург–Львів.

Тривало це хвилин зо п’ять-сім. Далі галас почав спадати. На пероні залишилися подекуди продавці тортів, газет і закусок та ті з пасажирів, хто власне розпочинав свою подорож з Києва до Львова. Таких було тут не дуже багато. Біля СВ вагонів на пероні було майже порожньо.

Северин стояв навпроти дверей восьмого СВ вагона теж зовсім самотнім. Йому на вигляд років з тридцять. Високий, досить широкоплечий, усе ще стрункий. Високочолий з акуратно стриженим русявим волоссям. Сіроокий із сумним виразом на обличчі. Зодягнений у вільні джинси і таку саму сорочку на випуск та бежеву демісезонну куртку На плечі його висів невеличкий наплічник.

Було спокійно і напрочуд тихо на пероні. Десь там, за кількома рядами стоячих ешелонів далекого сполучення, обережно вислизаючи з вокзального кубла, погупував колесами на нестандартному стику рейки якийсь пасажирський експрес. Робот із жіночим голосом, мабуть що задрімав, бо мовчав уже хвилин зо п’ять.

Провідник восьмого СВ вагона стояв навпроти Северина на пероні. Це був літній чоловік з черевцем і масивними товстолінзовими окулярами на носі. В устах його диміла цигарка, і дим періодично потрапляв йому в праве око, від чого він мружився й кривився щораз то сильніше і кумедніше.

Та ось він швидко перехопивши пальцями цигарку, міцно всмоктав до рота побільше диму, зробив випуклі, як у трубача, щоки, різко затягнувся і випустив потужні струмені диму через ніздрі. По цьому він викинув цигарку прямо під колеса вагона, підсадив вказівним пальцем свого картуза на саме тім’я, дістав із кишені штанів зім’ятого синенького носовичка і втер ним спітнілого лоба. Зиркнувши на Северина, провідник ніяково посміхнувся і, відкривши товстого записника, взявся щось у ньому записувати.

Праворуч до сусіднього купейного вагона сідали молоді хлопці з величезними наплічниками. А там, ще далі, через вагон, сестри-монахині, розмахуючи руками, керували носієм, щоб той уважніше заносив до вагона великого загорнутого в чорний поліетилен прямокутного пакунка. «Певно це якась картина з життя святих» — подумалося Северинові. Він навіть пригадав, як щось подібне бачив чи в кіно, чи...

Саме в цей момент Северин відчув, як щось уперлося йому в підошву правого черевика. Він зиркнув під ноги і різко скривив ступню убік... Це був наручний годинник. Северин завмер. Годинник був чоловічим і дорогим. Корпус золотий або позолочений, на дорогому чорному шкіряному ремінці із такою самою золотою защіпкою. Перше, про що подумав Северин: «Як власник міг його загубити? Адже такі годинники не губляться так просто... Тому що в таких годинників є спеціальні такі замки... На ось таких ремінцях, які самі ніколи не розщіпаються. А тут?».

— Мущіна! Ви єщьо кавота ждьотє ілі ваапщє нє сабіраєтєсь садіцца?

Голос провідника повернув Северина у дійсність. Северин машинально стулив стопи ніг, прикривши годинника від стороннього погляду, і звів очі на...

— Собствєнна гаваря, у вас білет єсть? — промовив голосніше провідник. Він дивився на Северина, схиливши голову набік, як собака, який чекає від тебе чогось їстівного. Северин тільки тепер звернув увагу, що вагон був з емблемою двоголового орла.

— А чьо спєшіть? Ви атправляєтєсь через пятнацать мінут, — спокійно промовив Северин.

— Нє ви, а ми! Давайтє-ка білєт і прахадітє во внутрь вагона. Ваше мєста сєдьмоє?

— Вродє таво... — здивовано мовив Северин.

— Давай пасматрю... — провідник підійшов до Северина і простягнув руку. Северин мовчки дістав з нагрудної кишені сорочки квитка і віддав провідникові. Той, розгорнувши папірця, тицьнув уверх козирок картуза вказівним пальцем і промовив: — Угу... Паспорт?!

Северин дістав паспорта. Провідник звірив документи, зиркнув Северинові в очі й, поправивши картуза, повільно промовив:

— Всьо вєрна. — Далі він розвернувся і пішов до дверей вагона кинувши через плече: — Там у вас сасєд! Пастарайтєсь патіше.

Северин хутко зігнувся, схопив годинника, запхав його до кишені джинсів і, намагаючись бути якомога органічнішим, іронічно заграючи, запитав у провідника:

— А может сасєдка?

— Да нєт, мілчєлавєк, сасєдкі тєперь рідкі, — усміхнувся провідник, віддаючи Северинові паспорт. — Ані, всьо парамі тєпєрь. І што занятна, баби тоже с бабамі. Во врємя-то пашло какоє! Да ви нє пєрєживайтє, мужик, что с вамі в купе, солідний, єво жена с дочькай праважалі в Пітєрє. Красівиє обє... Прахадітє, ваше мєста сєдьмоє, нє забилі? — Він склав квитка і встромив його в кишеньку свого провідникового планшета.

Северин протиснувся в прохід, знайшов купе з відповідним місцем і легенько потягнув за ручку дверей. Замок клацнув, і двері м’яко посунулися убік. Перше ніж побачити будь-що в купе, йому вдарив у ніс чужий і неприємний запах поту чоловічих ніг. Северин завмер розгублено, далі відчинив двері ширше. На розстеленій постелі лівої нижньої полиці долілиць лежало чоловіче тіло в темно-фіолетовому халаті. Жовті шкарпетки на його ногах яскраво світилися дірками на п’ятках.

— Шта? Ваняєт? Сільна? — промимрило тіло, наче крізь сон.

Северин навіть розсердився за таке нахабство:

— Нє то слова! Пусть пабудєт аткритай двєрь. Окєй?

У відповідь долинуло легке хропіння.

Северин повернувся до вікна й оглядав вагон, що стояв на сусідній колії, якраз навпроти. Праворуч на боці іншого вагона висіла табличка Харків–Івано-Франківськ. У вікні одного з купе був якийсь рух. У верхній частині вікна є така продовгаста кватирка, тож крізь неї видно велику босу стопу певно чоловічої ноги. Часом вона впиралася в шибку пальцями вниз і притискала фіранку. Стопа рухалася якось необережно, фіранка совгалася в боки. Раптом, до великої чоловічої стопи долучилася ще одна, менша, жіноча з тендітними пальчиками уверх. Вона затремтіла і завмерла, а за мить зникла зовсім. Северин посміхнувся, і в цю мить чиясь рука шпарко затулила це вікно згори вниз непрозорою шторою.

З Северинового купе вийшов чоловік із скуйовдженим волоссям. Підперезуючи халата, він тихо вибачившись протиснувся повз Северина й рушив у напрямку туалету. Северин ворухнув устами, щоб попередити цього «сасєда», що зараз потяг стоїть на станції, але вчасно згадавши, що СВ мають біотуалети, відпружився і знову повернувся до вікна. У тому самому вікні вагона, що навпроти, підперши ручкою обличчя, сумно визирала на перон жіноча голівка. Коли Северин притулився ближче до свого вікна, голівка навпроти зиркнула на Северина і через паузу посміхнулася. А ще через паузу показала йому «середнього пальця» і відійшла від вікна. Северин зробився похмурим. Проте так він простояв дуже коротку мить, бо у прохід вагона з тамбура увійшов провідник і, зиркнувши на Северина, оголосив:

— Щяс атправляємса. Хатітє чаю ілі кофє?

— Та ні, дякую! — відповів Северин українською.

— Ну, то як собі бажаєте... — промимрив провідник, і враз обличчя його посерйознішало, і він вийшов у тамбур.

Северин усміхнувся і подумав, як же ж змінюється сприйняття людини, залежно від того, якою мовою та людина розмовляє. Ось той провідник, допоки «разгаварівал», був одним чоловіком. Таким собі пітерським «желєзнодарожніком». І уявлялося тоді Северинові, що той чолов’яга має свою таку якусь сім’ю, дітей із двоє. Чомусь уявлялося Северинові, що обов’язково в того дві дочки. Та й узагалі, так багато встигає людина собі нафантазувати про іншу за такий короткий термін. І не лише з причини її мовної культури і національності. І раптом той «пітєрскій желєзнодарожнік» заговорив українською, і все уявлене досі, опало, як листя, і на їхньому місці раптово повиростало нове і якесь зовсім інакше, але конкретне. От в українця провідника вже два сини, і обоє дорослі. Жінки немає, померла тому два роки від раку. А мати ще жива, їй так десь із дев’яносто сім недавно стукнуло. І має той провідник коханку з сусіднього вагона, причому давно її має, бо від нього в тої теж син років шести...

— Тьху ти чорт! Що це зі мною? І приверзеться таке! — сплюнув зопалу Северин і увійшов до купе.

Запах немитих ніг вивітрився чи, правильніше сказати, його забив запах якогось парфуму. Северин кинув свого «саквояжика» під лаву і присів. Саме в цю мить до купе увійшов його «сасєд». Він був зодягнений у легкий напівспортивний костюм фіолетового кольору невідомої фірми. На ногах кімнатні, такі самі фіолетові капці і яскраво-жовті шкарпетки. Він повісив свого фіолетового халата на плечики, прикрив двері і глипнувши на себе в дзеркало, швидким рухом пригладив свої доволі довгі брови. Чоловік цей був абсолютно сивим, акуратно підстриженим і гладко причесаним. На вид йому можна було б дати років до шістдесяти. Обличчя, скоріше вчителя або бізнесмена середнього класу, було очевидно щойно поголене, бо на щоці мало незначний поріз, з якого крапельками сочилася кров. Він знав про це і, послинивши язиком пальця, провів ним по щоці, стираючи їх. Чоловік глянув привітно на Северина, ледь уклонився самою головою і промовив густим баритоном:

— Завітє мєня «сасєд».

Северин знічено посміхнувся, простягнув відкриту долоню і м’яко промовив:

— Северин.

Чоловік, який назвав себе сасєдом, кілька разів потряс Севериновою правицею, зазираючи тому в очі:

— Ви распалагайтєс, я магу витті, — галантно мовив той, але з місця не рушив. Северин це сприйняв як увічливий жест і спішно промимрив:

— Дякую, я вже якось так...

— А ви ва Львоф?

— Так, я...

— Я теж! — промовив чоловік українською. — Років так із десять не був...

— А ви що — львів’янин? — вигукнув здивовано Северин, скоріше через знову ж таки подібний вибрик його уяви, як щойно було з тим провідником. Щось замаячило в уяві Северина від першого зирку на цього типа. Щось незнане і непевне... і... нове... Цього разу його уява вивалила цілий калейдоскоп образів і прототипів, що асоціювалися Северинові з цим чоловіком. Та жоден так і не зачепився і не прилип до цього «сасєда». Усе це майнуло в голові Северина за якусь долю секунди...

— Я? Гм... Можна і так сказати, — мовив той, наче почув Северинові думки.

— Тобто? Ага, ви мабуть родом з котрогось із довколишніх містечок чи сіл? — уже з іронією в голосі запитав Северин. Чоловік посерйознішав і, зиркнувши на Северина холодним поглядом, промовив сухо:

— Та ні... Насправді я здалеку. Навіть вірніше сказати — з дуже далекого далеку... Однак про це згодом, якщо прийдеться до розмови.

Северин скинув з себе куртку, повісив її на гачок вішака, всівся на своє місце і глибоко зітхнув:

— Ой, та як собі бажаєте. Особисті таємниці мене мало цікавлять.

— Та ні, не скромнічайте, вас якраз людські таємниці цікавлять найбільше, — зблиснувши в кутику уст золотим зубом, мовив чоловік.

Северина це зачепило:

— Чому ви так гадаєте? Ви ж мене зовсім не знаєте!

— Це ви себе мало знаєте. А я вас насправді добре знаю і навіть ліпше, аніж ви можете уявити, — мовив чоловік просто і якось надзвичайно приязно.

— Цікаво! — Северин аж зіщулився від несподіваного повороту в спілкуванні з цим «сасєдам». — І що ви про мене знаєте?

— Скажімо, те, що у вас простатит і ви не хочете йти до лікаря, бо лікуєтеся в народного цілителя, слухаючи його відео-курс на диску.

— А..? — Северинові заціпило рота.

— Ну от бачите? Кажу ж вам, що я все про вас знаю, — мовив чоловік, і під очима його заграла бриж усмішки.

— Ха! Тут нічого такого особливого немає, це можна пояснити простим збігом! — вистрілив у відповідь ховаючи розгубленість у нахмурені брови Северин.

— Ну тоді я скажу вам ще одне: у вас були давні близькі стосунки з актрисою Національного театру на ім’я Оксана. Це тривало понад рік, і от учора закінчилося повним розривом через... Словом ви закрутили роман з її дочкою, Мариною, і збиралися на тиждень поїхати з нею до Львова. Коли Оксана дізналася про це, то влаштувала вам грандіозний скандальчик... Марина в істериці втекла з дому... Ви теж одразу втекли, в поспіху забувши свого мобільника.

Чоловік, який назвав себе «сасєдам», послинив пальці й знову витер манюні крапельки крові від порізу на щоці, і продовжив:

— Учорашні квитки пропали, оскільки змінилася ситуація. Тому ви сьогодні купили нового на ось цей ранковий потяг за годину до його відбуття.

— Ви, що... м-м-медіум? — немов чужими устами і не своїм голосом прорік Северин.

— Ні. Власне... Почасти. Відверто кажучи, я всього лиш є гостем тут.

— Гостем у кого? — кривлячись, запитав Северин так, ніби почув це від якогось божевільного.

— У вас, Северине. У вас на цій планеті. Я... — зробив паузу чоловік, — я — контактер.

— Ха-ха-ха! — несподівано для себе розреготався Северин, здійнявся на ноги і хутко вийшов з купе у коридор.

Він не знав, що має робити. Він почувався розгубленим і гостро відчував, що пауза, яку взяв, вискочивши з купе, швидко вичерпується. «Що робити? Залишатися в цім вагоні чи хутко йти у котрийсь інший вагон?» Несподівано згадка про вчорашню подію обліпила йому голову, як рій диких бджіл. Він впирався, як міг, але спогади про вчорашній скандал з Оксаною витіснили його волю і заполонили розум.

— «Стосунки, що давно вивітрилися...» — промимрив Северин самими устами, немов виправдовуючись.

В уяві його замаячіло обличчя Маринки, що засоромлено й водночас спокусливо усміхається йому, приймаючи квіти і коштовний кулон у подарунок на день народження. «Усі ви однакові. Завжди одне і теж. Зваблюєте своєю невинністю, щоб заволодіти і звинувачувати в невідповідальності щодо ваших сподівань! Прокляття Адама! Ось ви хто!» — так думалося йому, і в грудях його розпалювалося багаття злості на себе дурного і наївного.

Насправді Северин уже давно запав на Маринку, від першого дня знайомства, коли Оксана запросила його до них додому в гості. Северин навіть боявся зізнаватися собі, що кожна зустріч з Маринкою ставала дедалі очікуваною. Він тому й продовжував стосунки з Оксаною, лише для того, щоб мати змогу частіше бачити її дочку. Він навіть не помітив як швидко розвивалося це нове захоплення, що мов свіжий пагін на мертвому стовбурі, переростало в роман. Це було щось сильніше за просте фізичне бажання оволодіти дівчиною. З одного боку, тупикова ситуація з її матір’ю, а з другого, жива перспектива юнацької романтики першого кохання, шаленства любовних пригод. Йому вкрай кортіло вирватися з цього рутинного життя з Оксаною, з цієї майже річної інертної мертвечини в безперспективних стосунках з жінкою, до якої і почуття справжнього ніколи й не було. Так, якась дружня зручність. Як тепер кажуть: побутовий секс з викруткою в одній руці і сковородою в іншій. А тут, ні сіло ні впало, на тобі — геп! Дівча! І що день, то гостріше і просто в саме серце. Северин скоріше впав, аніж кинувся з берега в буремні хвилі кохання.

Все сталося само собою. Одного дня, коли в Оксани була вечірня вистава, він опинився в їхній квартирі сам на сам з Мариною. Вона хотіла пригостити його солодощами і випадково розсипала їх по підлозі. Він кинувся допомагати позбирати їх... Це був той крайній момент, коли його розум вимкнувся... Вони зіграли свою першу увертюру «Ля бемоль» на килимі вітальні і навіть встигли повторити її до приходу втомленої виставою в театрі Оксани. Звідтоді їхні «спектаклі» ще кілька разів повторювалися в унісон з тими, що гралися за участю Оксани на сцені театру. Оксана очевидно щось запідозрила, бо настирливо стала вимагати від Северина, щоб він зустрічав її в театрі, після чого вони їхали до Северинового дому. Марина теж активно почала заявляти свої права на його увагу до себе. Так він опинився між двома фронтами. Тепер йому часто доводилося, відігравши свою партію «на дому», встигати на «поклон» до театру, долучаючись до загальних оплесків глядачів і, при всій кумедності ситуації, приймаючи їх і на свою адресу теж. Для повноти комедійності в репертуарі театру бракувало тільки вистави «Фігаро».

Та ось настала гастрольна пора. Театр вирушав на тиждень до Польщі. До виїзду залишалося кілька днів, а тут на носі ще й день народження Маринки. Кульмінація розганяла події і підганяла дійових осіб до активніших мізансцен. Северин заявив про своє службове відрядження на час Оксаниних гастролей. А насправді він усе розрахував і приготував для таємної поїздки з Маринкою на кілька днів до Львова «на екскурсію». Уже були квитки на руках і готель, у якому заброньований номер на двох... Проте Оксана, очевидно, давно розкусила їхню «творчість» і тільки чекала моменту для коди.

Сталося це якраз у день святкування Маринчиного дня народження. Учора вона, оголосивши про свій незвичайний подарунок любій дочці, увімкнула запис, знятий прихованою камерою одного з останніх «виступів» їхнього з Северином щойно створеного «дуету»...

Страшенний скандал вибухнув з ядерною силою. Сцена була достойна пера великого Мольєра чи навіть Шекспіра. Марина в розпачі істерики наговорила матері всіляких брудних дурниць, звинувативши їх обох із Северином у тому, що сталося. Оксана, в запалі шаленства, відповіла їй кількома гарячими ляпасами й отримала «алаверди» ще більше. Між ними розпочалася справжня бійка «мегер». Северин пробував їх розняти, чим підлив олії до багаття ще більше. «Мегери» враз прозріли, хто є винуватцем «їхнього горя», об’єдналися силами і, накинувшись на Северина, влупили кантату «В чотири руки». Ляпаси і штовхани посипалися з небаченою силою і завзяттям, розфарбовуючи рум’янцем і юшкою з носа його незагримоване обличчя в маску жорстокого клоуна.

— «Катастрофа ще та...» — знову промовив про себе Северин і шморгнув носом.

Усе так заплуталося, що єдиним виходом з цієї ситуації було покинути їх обох, залягти на дно і дати собі спокій з цими «бомбами». Так він і вчинив. Мовчки гепнувши дверима, поїхав на вокзал. І ось тепер він тут, у цім вагоні, як утікач від себе самого...

Северин глибоко зітхнув. «Ох оті очі... Що одна, що друга... Спокуса стається тоді, коли ти до неї не готовий». Думки роїлися і обпікали його серце. Йому раптом зробилося дуже соромно за цю ситуацію і перед цими жінками, і перед собою. Раніше такого з ним ніколи не траплялося. Аж тут, ось тобі маєш! Екстрасенс! Контактер грьобаний! Теж мені Мессінг! Усе бачить і все про нього знає! Северин відчув, як раптом почервонів і навіть упрів. Йому хотілося сатисфакції, він навіть готовий був накинутися на того провидця з кулаками. Проте нагла хвилина несподівано проминула, і ситуація набула інакшого смислу. Северин відчув себе страшенно заінтригованим поведінкою цього сусіда по купе. Йому закортіло побільше дізнатися щодо свого майбутнього. «Адже якщо цей тип знає минуле і теперішнє, то очевидячки йому відкрито доступ і до майбутнього. А майбутнє тепер було в густій мряці. Усе одно дорога далека, їхати однаково доведеться, то чому не розважитися б?» Так думалося йому, і він вирішив: «Якщо вже грати, то грати до кінця». За якусь хвилину, опанувавши себе, він прокашлявся для самовпевненості, зиркнув через плече і, розвернувшись усім тілом до чоловіка, який назвався «сасєдом», іронічно випалив:

— Ну й розсмішили... ви мене!

Чоловік якраз накручував свого наручного годинника і, не звертаючи на Северина жодної уваги, мовив доволі жорстко й упевнено:

— Це ви мене розсмішили. Хоч берися до написання кіносценарію. Правда? Так хочеться «гепіенду»! — поглянув на Северина чоловік, примруживши ліве око, і додав: — Але на все свій час, як уже самі бачите. З часом ви зрозумієте ще більше. Людина — дивовижна істота, бо живе в своєму часі й просторі і водночас творить їх своїми фактичними вчинками. Проте вам чомусь завжди хочеться вірити пророкуванням віщунів, словам гадалки чи мольфара, ніж реальним фактам.

Северин готовий був щось сказати, але чоловік перебив його намір:

— У правій кишені ваших джинсів лежить годинник. Ви його щойно знайшли на пероні.

Северин машинально похапцем мацнув себе по кишені й відчув, що годинник на місці. Северин спалахнув гнівом, увійшов до купе і зачинив за собою двері. Він не знав, з чого почати, оскільки той тип знову вразив його наповал. Северин тільки голосно дихав, свердлячи очима чоловіка.

— Не турбуйтеся! — заспокійливо промовив чоловік, заправляючи манжет рукава. — Його колишній власник уже далеко. Тому можете сміливо ним користуватися. Речі нам даються для того, щоб слугувати, чи не так? А коли вони свою функцію не виконують, то щезають. Їх продають, викрадають, міняють, хтось їх губить... А хтось знаходить. Так само і з людьми. «Людєй теряєм толька рас»[1], — наспівав чоловік. — Чи не так?

Северин мовчки сів на своє місце. Він усе ще був враженим і мовчав, як пійманий на гарячому злодій. Чоловік, посміхаючись, продовжував:

— Зодягніть його на руку. Такий годинник має мати своє місце. Ви ж його не вкрали, а знайшли. Тепер він ваш.

Северин несміливо дістав з кишені годинника і тільки тепер побачив, що це справді дуже дорогий екземпляр. Він одягнув його на руку і зашпилив защіпку на ремінці.

— Ну от! Тепер у вас починається новий час. Вірніше нове життя, бо годинник цей лише увертюра, — усміхаючись, бадьоро промовив чоловік.

Северин був геть розгубленим. Він мовчав із кілька хвилин, потім, щоб якось зняти з себе напругу затиску, почав придивлятися до своєї знахідки уважніше.

— Ву-л-кан... Вулкан, — по хлоп’ячому, невпевнено, пошепки по складах прочитав і потім ще раз, уже впевненіше повторив назву Северин.

— Вулкан аніверсар іхарт аутоматік. Це швейцарський автоматичний годинник у золотому корпусі, і вартість його дуже висока.

— Скільки? — наївно запитав Северин.

— Котра година... на вашому тепер? — діловито перебив Северина чоловік.

Северин смикнув рукою годинника на зап’ясті і придивився до циферблата:

— Рівно п’ята нуль п’ять ранку... — промовив він розтягуючи слова.

— Вірно, — мовив чоловік, звіряючи зі своїм, і в цей момент поїзд тихо рушив з місця. — То як, Северине? Самі бачите, що я знаю більше, ніж ви можете уявити. Тепер ви довіряєте моїм словам?

Северин мовчав. Йому дійсно нічого було відповісти. Запанувала мовчанка. Потяг набирав швидкості. Северин час від часу глипав на годинника на руці, але йому здалося, що секундна стрілка не рухається. Северин струсонув рукою кілька разів і приклав годинника до вуха. Механізм клацав. Чоловік тільки посміхався, спостерігаючи за тим, як себе поводить Северин. Урешті він першим заговорив:

— Усе правильно. Годинник справний. Проте час має свої особливі властивості. Час не є однорідним і для всіх одним і тим самим. Час буває різним і тому триває по-різному. Для кожного і для всякого — свій час... Для того, хто чекає, він є розтягнутим, а для того, хто поспішає, — стиснутим. Для вас, людей, це один час, а для інших, — чоловік зробив багатозначну паузу, — живих істот — свій... У кожного свої кроки... Тому наш контакт не є такою простою справою, як ви собі думаєте. Саме тому наша з вами зустріч і є винятковою. Закономірно винятковою. Ану, погляньте ще раз на циферблат.

Северин покірно глянув і помітив, що за ту коротку мить, що до нього говорив той чоловік, хвилинна стрілка вже махнула на десять хвилин уперед.

— Ну що? — уже серйозно спитався чоловік. — Ви, Северине, надзвичайно цікавий екземпляр. Ви великий романтик. Ви так серйозно цікавитеся різними аномаліями, історією древніх цивілізацій, так натхненно шукаєте будь-якої інформації про інопланетян і про можливий контакт з представником таких цивілізацій. А тут, — ось аж гульк! Як кажуть у Львові: «Хтілисте — маєте!». То ось вам і контакт. Ну, що ви скажете на такий вид контакту?

Северина пройняв жар:

— А ви що? — вирвалося в нього. Але він опанував себе і, наслідуючи інтонацію впевненого гравця, парирував: — Класно! А чому ви... такі, як і всі ми — люди? Чому така примітивна форма? Ха! Ну, придумали б якось цікавіше.

— А вас не дивує все те, про що я вам щойно сповістив?

Северин ураз похмурнішав:

— Думаю, що ви щось про мене знаєте... Звідкись... Від когось... Можливо... Ви що, знаєте Оксану?

Чоловік щиро розсміявся і сказав:

— Я не бував у Києві... Ой, дуже багато років... Мабуть із сімсот...

Северин сам не чекав від себе такого, як раптом гостро вигукнув:

— Ага! Я зрозумів, — це конспірація? — І вже з ноткою жарту додав: — У якому відділку працюємо, таварішчь?

— Ну от почалося... — промовив чоловік і відвернувся обличчям до вікна.

— Ви мене хочете взяти на понт? — грубо випалив Северин.

— Северине, розслабтеся, я взагалі нічого від вас не хочу. Це ви самі. То ж, коли вже так склалося, що ми з вами в однім і тім самім часі і просторі, ось у цім потягу і саме в цьому купе... Контакт є таким, яким він уже є. Правда, ви ще чомусь ніяк не можете припустити думки, що я вас не обманюю і це не є телешоу «Развєсті друга». Годинник у вас на руці?

Северин автоматично зиркнув на годинника, але похопившись, зробив вигляд, що йому байдуже все, про що говорить оцей тип. Однак він крадькома озирнувся по всьому купе, намагаючись зробити це якомога невимушеніше, кинув на всяк випадок оком по всіх кутках, чи бува не помітить клятої прихованої камери. Нічого підозрілого... Він завмер. Повисла тиха хвилина. Сусід мовчав і дивився у вікно. Першим не витримав Северин.

— Що вам від мене потрібно?

Чоловік відірвався від вікна і щиро посміхнувся.

— Я ж сказав — ні-чо-го. Це ви хотіли контакту, повторюю, ось вам — маєте!

Северин ще раз уважно придивлявся до цього чоловіка, але відчуваючи щось щире і справжнє в його посмішці, зм’як і вже простіше, з певною ноткою поваги, запитав:

— Цікаво, як ви це робите? Ви маєте надприродній дар екстрасенса?

— Можна й так сказати... — неохоче відповів той. — Проте такий самий дар маєте і ви, тільки не вірите в це, бо не знаєте як ним користуватися.

— Ну, звичайно, в мене ж мозок лише на п’ять відсотків працює... А у вас на всі двісті? — пробував підколоти сусіда Северин.

— У мене мозку у вашому розумінні немає. Зараз я використовую оце позичене тіло. Так мені ліпше розуміти вас і зручніше спілкуватися з вами в такій ось фізичній формі контакту.

Запала тиша. Пауза повисла і стала розтягуватися, як гума до жування. Северин розглядав візаві, намагаючись помітити в ньому щось особливе, бодай якийсь маленький знак чи деталь, котрі вказували б, що цей тип не є людиною. Проте нічого підозрілого він так і не знаходив. І в обличчі, і в одязі все до найменших деталей сигналило, що перед Северином сидить звичайнісінький чоловік, пасажир, яких він набачився за життя доволі багато. Проте щось віяло від цього «контактера» таким, що притягувало Северинове серце дедалі більше й більше. Урешті він першим зробив крок — зацікавлено підсунувся ближче і невпевнено простягнув руку:

— Мене дійсно звати Северином, а вас?

Чоловік подав свою правицю. Легке потискування, усмішка:

— Як уже казав, мене звати просто, СА, — він зробив вказівним пальцем у повітрі рисочку, — Сєд.

— Через дефіс?

— Через риску, перші дві букви великі, другий склад теж з великої. Правда, круто? Так, здається, по-вашому кажуть? Чи ще так: «Прикольно!».

— Це просто якийсь...

— Піпєц? — випередив Северина СА-Сєд.

— Саме так! — Северин розхвилювався. Навіть долоні йому спітніли. Однак він втримався і, змінивши тон на грайливий, зацікавлено спитав:

— Конспірація? — розумію... А що ще? Ну давай СА... — Северин зробив у повітрі вказівним пальцем риску, — Сєде, покажи, на що ти здатен і що можеш.

— Я можу все. Для мене нічого немає неможливого, — промовив чолов’яга зовсім без емоцій. — Проте для твоєї психіки, Северине, існують певні кордони, що їх мені не можна переступати. Навіть у те, про що я вже тобі розповів, ти все ще не в’їжджаєш. Тому й отак прикидаєшся. Це так спрацьовує захисна система твоєї психіки, щоб не збожеволіти. У декого від такої прямої форми подачі інформації «горять плати» і вурдиться в жилах кров...

— Справді? — ще грайливіше запитав Северин. — Тобто я тому все ще живий, що не зовсім в’їжджаю в те, що відбувається?

— Саме так. Це не твоя вина, просто ти так збудований, і тебе так виховано.

— Виховано? Ким?

— Батьками, родичами, вихователями, друзями, ну, і так далі... Вчителями, одним словом.

— Щось ти, того... — покрутив у повітрі біля скроні скорченою долонею Северин.

— Зараз увійде провідник, — тихо мовив СА-Сєд.

Двері відгукнулися легеньким стуком і відсунулися убік. На порозі стояв провідник і тримав тацю з кавою і солодкими тістечками.

— Прошу пригощатися. Кава натуральна, львівська. Тістечка спекла моя стара. Вони ще свіжі. Моя живе в Пітері. У неї там добра робота, бо в Львові... самі знаєте... Гм, кхм. Прошу!

Він поставив тацю на столика й тихо вийшов. Северин повільно простягнув руку і, взявши тістечко, відкусив маленький шматок. Тістечко було справжнім і свіжим.

— Смачного, — промовив СА-Сєд і додав наче рекламну заготовку: — пийте каву допоки гаряча, бо львівська кава, коли остигне, то вже є повною «люрою».

Провідник мовчки усміхнувся і зник за дверима.

— То ви кажете, що це тіло... Не є вашим? — збираючись сьорбнути кави, спитав Северин. — Як так могло статися? Ви що? Підселяєтеся?

— Часом це єдиний спосіб, щоб уціліти, — відкушуючи шматочок печива, щиро відповів чоловік і ковтнув собі кави.

— Від чого? — перепитав Северин наче недочув слів гостя, приміряючись устами до філіжанки.

— Від ворожої сили, — мовив стиха той.

Северин поперхнувся кавою.

— Чорт! Гаряча! — Він поглянув з-під лоба на візаві і стиха запитав: — А вороги, значить, не сплять? Хто такі ці вороги?

СА-Сєд сьорбнув із філіжанки і мовив, як старий товариш:

— Ну... Не все одразу, Северине. Скажімо так: ворожа сила не існує осторонь від тебе, бо є частиною тебе і активована тобою залежно від ситуацій, що ти їх проживаєш.

— А в тобі? — сухо запитав Северин.

— Ти, Северине, вдаєш з себе щось таке, чим ти насправді не є. Ти захищаєш свою глупу модель, до якої тобі звичніше, аніж до нового, сутнісно чистішого варіанта себе, — так само сухо відповів СА-Сєд.

Северин навмисне «глупо» кліпнув очима кілька разів підряд.

— Я не втямив? До чого? — награно промовив він.

— Та все ти зрозумів! Ти ж начитана людина. От ти ж сам нещодавно розповідав Марині про те, що якось дивився в інтернеті відео, на якому зображено політ і посадку на Марс в інопланетному космічному човні американсько-російських астронавтів. Зйомка нібито ще з 1962 року, і це відео викладено на Youtube за адресою: https://www.youtube.com/watch?v=DivM8w3JZ5o, — замахав руками СА-Сєд, немов сурдоперекладач новин із телеекрана.

Северина як електрикою тріпнуло ще одним фактом з його життя, про який він узагалі забув, але цей факт реально мав місце в його житті. Це ж відбувалося ось, чи не позавчора.

— Блін! Ну і..? — кинув він запитання, а сам собі мислив: «Ясно, що цей підозрілий “фацет” є особливого роду людина, адже про мою особисту ситуацію він все точно виклав. Треба бути уважним до всього, що говоритиме цей пітерський “мессінг”... Може, і справді це ґебіст? Вони там у Пітері всі внєштатниє», — так собі думав Северин вичікуючи в паузі. Проте, не дочекавшись відповіді, знову перепитав:

— Ну і що, я питаю?

— А те, — мовив той, смакуючи тістечко, — що ти скоріше повіриш у якесь «фейкове» відео, ніж у живий контакт.

— Що ти знаєш про це відео? — скрикнув Северин, але одразу осікся і заговорив лагідніше: — Я вірю в живий контакт, — з ноткою іронії промовив Северин. — Так-так, інакше, як ми з тобою могли б розмовляти? Я просто не зрозумів, що саме ти маєш на увазі, коли кажеш про якийсь варіант мене самого?

СА-Сєд відкинувся спиною до стінки, заплющив очі і якусь мить мовчав. Северинові навіть здалося, що той заснув, і навіть хотів був промовити слово, щоб розбудити СА-Сєда, коли той першим розплющив очі і, поглянувши Северинові у вічі, промовив твердо:

— Це найскладніше для вас, Людей. Оскільки ви себе сприймаєте сталими особистостями, тобто персонами. Зрештою, ви так само стало позиціонуєтеся і до всього навколишнього. Ви цементуєте якийсь один варіант поняття про себе в сталість і намагаєтеся цю сталість законсервувати, щоб з її точки проекціювати свої погляди на те, що вас оточує, і те, до чого ви прагнете. Це ви називаєте «моєю точкою зору». Як фараони, які не розуміли смислу і принципу дії пірамід, бо це для них було недосяжним, тому й використали їх у найліпший варіант посмертного пам’ятника для себе. Ви тримаєтеся своїх переконань, як реп’ях кожуха, і в цьому ваша проблема. Найбільша проблема. Адже всі ваші конфлікти на Землі походять від того, що ваші персональні переконання не співпадають з переконаннями інших. А стерпіти інакші переконання вам чомусь довго не вдається. Тому основний ваш труд є пошуком подібних переконань. За цим принципом ви об’єднуєтеся в соціальні групи і протиставляєте свої переконання іншим, отим чужим, чиї переконання для вас є абсолютно неприйнятними. Мало того, що ви протиставляєте себе іншим, ви ще вважаєте за святе діло переконувати отих інших у хибності їхніх переконань, оскільки вірите в істинність ваших. Для цього ви навіть здатні знищити всіх інакомислячих, а тим, хто все ще сумнівається, нав’язати свою правду і свої переконання. Останні кілька тисяч років ви тільки те і робите, що вбиваєте самі себе ні за цапову душу. Одні одних, а тих ще інакші, сильніші на хитрість чи на спритність, чи відсутністю забобонів, чи просто перевагою кількості голів, а все ж силою тих самих власних переконань, вірою в них і відданістю цим своїм колективним соціальним переконанням, як найвищим духовним цінностям. А насправді все це лише ваші ілюзії, оті ваші переконання, а все решта — суєта суєт...

Запанувала тиша. Северин знову згадав про Марину й Оксану. Спогади нагромаджувалися одні на одних, як вагони двох ешелонів, що зіткнулися на шаленій швидкості. Йому знову стало враз нестерпно боляче, соромно й противно. Щось штрикнуло в серці й зашуміло у вухах. Северин відчув фізичний біль у всьому тілі. Біль зростав швидко й ставав чимдалі то нестерпним.

— А! — закричав, як звір, на все горло Северин. Він навіть не встиг усвідомити власного крику, коли все раптом різко змінилося, біль ущух, і докори сумління й спогади згасли — як і не було. Сидячи зараз ось тут у вагоні, він відчув чудесне звільнення від цього страшного гріха, в який він упав і втягнув бідолашну Маринку, від того жахливого Оксанчиного скандалу з бійкою... Северину було дивно відчувати, як вони тепер ставали для нього якимись немов зовсім далекими, як із якогось давно забутого фільму. І спогади про все пережите ставали банальними й чужими, що Северин навіть полегшено зітхнув промимривши собі під носа: — Баби і бабенята. — Він здивованими очима глипнув на СА-Сєда, але так і не знайшовся про що мав би йому сказати.

— Катастрофа стається несподівано, але будь-яку катастрофу колись та й забувають. Так само несподівано, як вона й трапилася... — промовив СА-Сєд, немов чув із середини Северинове переживання, і хильнув наступний ковточок кави.

— Чому? — буркнув Северин і знову замовк.

СА-Сєд наче й не чекав від нього нічого. Северин відчував, що ініціатива не на його боці, тому пробував зав’язати розмову знову:

— А як же тоді нам жити? На чому будувати розуміння світу? Один одного? Довкілля? — з немалим зусиллям витиснув із себе Северин.

— Ото ж бо. Я, власне, саме про це й кажу. Тобі багато вже чого відкрито, і ти сам багато над чим замислюєшся, але є ще такі позиції твоєї свідомості, котрі потребують особливих вправлянь і тренувань. Певний духовний «бодібілдинг».

— Це мені й самому зрозуміло. Але... — Северин відчув немов пустку в душі і поспішив вискочити з цього стану: — Поясни мені, людині, що значить оте відео... про Марс?

СА-Сєд раптом розкотисто розсміявся. Це насторожило Северина, навіть дещо налякало. Проте він тримав себе в руках і поводився максимально просто, ніби нічого не сталося. Адже ця їхня розмова всього лишень така собі вагонна балачка ні про що. СА-Сєд примружив око і, зазираючи в саму Северинову душу, повів далі:

— От бачиш, тобі потрібно знати щось точно вивірене і єдиновірно переконливе. Це і є матеріальним мисленням. — І додав: — У матеріально проявленому Всесвіті інформація є пійманою в сталий варіант форми, і тому є дуже сповільненою, тобто майже мертвою. Це відбувається через те, що вік людський дуже короткий. Тому впродовж вашого життя вам дається бути свідком тільки певної кількості подій, що набувають у вашій свідомості вагомого значення і сталості переконань. Парадокс життя в тім: що воно коротше, то міцніші переконання. Тому мудреці ваші здебільшого є людьми в літах, але вони розуміють, що обмежені кордоном власного віку, тому й збирають і накопичують мудрість з найрізноманітніших джерел, аж поки не зуміють вийти за межі власного «Я». Проте для більшості з вас світ є таким, яким ви звикли його бачити і розуміти з дитинства. Спостерігаючи за всім, що вас оточує, ви переймаєте цю матеріальну сталість і на власні процеси мислення, і на свою творчу природу. Тому й з’являються ваші сталі переконання. Ви самі їх вибудовуєте, як терміти вибудовують термітники.

— До чого тут терміти? — Северин став підігравати своєму візаві: —Я ж тебе питаю про дуже конкретну річ! Ти ж сам зараз є конкретним фізичним тілом, яке я бачу і яке триває незмінно ось уже годину. Навіть якщо це тіло не є твоїм і ти його позичив у якогось нещасного, як ти тут пробуєш мене знову ж таки «переконати», то все одно я спостерігаю ось цю певну й конкретну сталість, що зі мною веде розмову. Ти маєш талант класно вигадувати й захоплююче навішувати локшину на вуха наївному співбесіднику. Тому ти «ліпиш горбатого» своїми, нехай навіть дуже цікавими й надзвичайно оригінальними висловлюваннями про поняття, які не мають жодних підтверджень і фактично можуть захопити, як я вже сказав, лише тільки наївного лоха, котрий звик вірити всілякій фігні із засобів масової інформації.

СА-Сєд скривджено посміхнувся:

— Чудний ти, Северине! Ти ж сам запитуєш мене про те, у що сам же й віриш. Я можу тобі розповісти свій варіант, і він буде дуже переконливим, і що головне, це може стати й для тебе реальною дійсністю. Ти хочеш цього?

Северин прикусив нижню губу. Він не знав, що й відповідати цьому... Навіть важко опертися на своє сприйняття цього «типа», як людини конкретної, що має... Очевидно, що реально має конкретне ім’я і біографію, чи там дітей, чи онуків навіть. Северин роздивлявся СА-Сєда так, ніби побачив його ось тільки-но щойно. Та все, що він ось зараз помічає, усе це він уже бачить упродовж усієї їхньої розмови. Це паралельно відбувається, автоматично триває розмова, і так само триває його спостереження. Звичайна на вигляд людина. Просто грає вар’ята, або ж вдає з себе пророка.

— Ага! Я зрозумів тебе! — вигукнув раптом Северин. — Ти письменник-фантаст! Ти ось таким чином тренуєшся? Ти, значить, бавишся з незнайомцем у вагоні, і в цій забаві вибудовуєш різноманітні логічні й алогічні ходи, щоб потім написати наступний роман або ж новелу? Так? Я вгадав?

СА-Сєд помовчав, подумав з хвилинку, киваючи головою, наче в знак згоди, але раптом пожвавішав і заговорив:

— Ну добре, давай візьмемо за відправну точку оту твою «експедицію на Марс» і спробуємо розвинути такий варіант дійсності твого світу. То як? Готовий?

Северин посміхнувся:

— А ти класний гравець, СА-Сєде! — увійшов у азарт Северин. — Добре, спробуймо, втрачати нічого, дорога довга... Давай!

— Втрачати й справді нічого, ти маєш рацію. Отже, починаємо. Вас захопили паразити — Сірі. Це така агресивна цивілізація, яка живиться енергією інших цивілізацій. Щоб ті інші цивілізації щедро давали їм на поживу енергію, потрібно всі ці цивілізації пасти як будь-яке стадо. Це, сподіваюся, зрозуміло?

— Ну так, що ж тут не зрозумілого? Усе ясно! Пастухи й бидлота!

— Нехай і так. Та я так не визначав би цю взаємодію. То ж вони давно вже управляють вашими народами, країнами й узагалі всіма процесами, що відбуваються на цій планеті. Ваші керівники думають, що це все ще в їхній владі — управління політикою й економікою країн і світу. А насправді все це давно вже вам не належить. Вас просто ще терпітимуть тут якийсь час. Та настане момент і вас замінять біороботами, тобто клонами. Точними копіями конкретних живих людей із форматованою пам’яттю і активованими конкретними програмами. Клона від оригіналу не відрізнити. От як ти не можеш відрізнити мене від оригіналу. Тому всі оригінали буде... розібрано на запчастини або просто знищено. Процес цей уже триває. Ви самі його пришвидшуєте, оскільки хочете жити якнайдовше й тому, навчившись заміщати хворі органи донорськими, рушили в незворотному керунку. Вас уже почали замінювати. Спочатку ваших лідерів — президентів, первосвящеників, політиків, видатних персон науки, мистецтва, а там і решту. Поголовно.

— Навіщо? — розгублено промимрив Северин.

— Щоби бодай один із тих вас, хто ще залишається живим, не прокинувся.

— Не прокинувся? Від чого?! — аж крикнув Северин.

СА-Сєд спокійно продовжував:

— Від зомбуючої програми «Розділяй і владарюй», яку на вас накинуто Сірими й у якій ви вироджуєтеся, народжуючи дітей і внуків. Програму цю ви «популярно» називаєте «Матрицею», але матриці як такої насправді не існує, цю неправду про «матрицю» вміло підкинули вам паразити з Голлівуда, з розрахунку на вашу віру в усе те, що відбувається на екрані. Пам’ятаєш, Ульянов-Лєнін казав, що найважливішим з усіх мистецтв для них є кіно? А з появою телебачення? Вас так наївно збудовано, що все, що лежить на поверхні, сприймаєте за чисту монету. Програми є в ТВ і радіо, і ось тепер ще й комп’ютерні технології, інтернет... Усе, як сам добре бачиш, збудовано на програмах, які вас програмують у те, чим ви зараз в основній своїй масі і є.

— Так... — Северин замислився на якусь мить, але раптом, наче прокинувся, різко скрикнув: — Блін! То що, виходить, що ми всі вже давно приречені й навіть не підозрюємо, як нас знищують паразити Сірі? — Северин не на жарт завівся, йому бракувало повітря, і він з кожною фразою робив глибокий вдих: — А навіщо вони нас?.. А що нам робити?.. І що? Уся ця хєрня з полікультурним вектором розвитку цивілізації... Оця маячня щодо ґендерної нерівності... Протистояння сексуальних меншин у боротьбі за свої права... Знищення інституту сім’ї... А всі ці папірці, що ми звикли їх називати грошима? Усе це є плоди рук їхніх? І релігії? І наука? Техніка? Медицина? Усе це їхня програма нашого знищення?

— От бачиш! Знаєш і навіть не підозрюєш, що так багато знаєш! — СА-Сєд загадково посміхався.

— Чекай! — Северин підвівся, відкрив двері й вийшов у коридор.

Він став біля вікна й дивився, як пропливають повз вікна вагону поля, кущі й лісові хащі. Вдалині виднілося якесь село. У полі трактор розорював землю. Северин упер вказівного пальця в скло вікна і, зиркнувши через плече на СА-Сєда, промовив:

— Ти хочеш сказати, що оцим трактором керує вже не людина, а біоробот, клон?

— Ні, саме оцим трактором, керує Віталька, син тракториста, який зараз спить після вчорашнього перепою. А от те, що сам тракторист, Семенко Ілля Петрович, п’є до «усрачки», діло рук не так самого Іллюші, а передусім отих паразитів, що підсадили Іллюшу й увесь ваш люд на стакан. Вони підсадили вас на все від цигарок до героїну, від простого комфорту до надмірності в розкоші, до щоденного сексу, до страждань і — в цьому варіанті мого висловлення — до кайфу від самого страждання. Паразити смокчуть із вас психічну енергію. Одне, що вони не в змозі проковтнути, — ваша духовність. Тому що ваша віра в Єдиного Бога Творця, яка променить Любов’ю в кожному з вас, є вашою істинною перспективою духовної еволюції, і це вас іще рятує. Допоки останній із вас не втратить цієї віри, планета не дасться до рук паразитів.

— Гоніш! — вирвалося в Северина.

— Ти ж сам мене розпитуєшся! — підкреслено ввічливо відповів СА-Сєд.

Северин присів на відкидного стільця в коридорі, нагнувся корпусом до прочинених дверей купе і, примруживши око, тихо запитав СА-Сєда:

— То в мене є шанс пробудитися й тим самим урятувати Землю? Класно! Дійсно, як у голлівудському фільмі. Та що там! Голлівуд вдавиться таке вигадати.

— Голлівуд не вигадує, він програмує в потрібному Сірим керунку всю вашу цивілізацію, і для більшості з вас уже немає повернення, — як завчене промовив СА-Сєд.

— Чекай! — Северин скочив на ноги й знову зайшов у купе й сів навпроти свого візаві. — Ти, значить, не є людиною. А хто ти насправді? Ким ти є?

— Я — мудра істота... Моє ім’я СА-Сєд, що означає Воїн Світла... Зараз я у тілі... Позиченому в одного... чоловіка. Цього досить?

— А той, хто був у цім тілі, він що? Помер?

— Він просто відпочиває, сам того навіть не підозрюючи.

— Чекай! А навіщо я тобі? Що тобі з того, що ти мені все це розповідаєш? Тобі особисто що з того, «Істото розумна»? Тобі, Воїне Світла? СА-Сєде? Нахрєна тобі все це мені відкривати зараз!? Адже ти, як сам кажеш, знаєш мене добре. З мене толку мало! Я просто лох і лузер!

— Є такий варіант, Северине, ти маєш рацію. Є, правда, ще навіть гірші варіанти. Проте є високі й світлі, величні й горді. Ті високі варіанти здобувають тяжкою працею. Проте...

— Що?

— Ніщо не стоїть на місці. Усе в твоїх руках. Бувають ситуації, за яких треба діяти швидко, щоб не падати у варіанти життя нижчого рівня.

— Щось я ніяк не можу в’їхати! Які варіанти? Чийого життя?

— Ну от... А ти хочеш знати про Марс! Тобі ще рости й рости. І тебе ще пасти й пасти.

— Чекай!

Северина це зачепило. Йому стало якось страшно образливо за себе. Думка про ґебіста знову пробуравила йому мозок, і він увесь аж затрясся. Чоло його спітніло, і краплі поту покотилися обличчям. Він втер лице рукавом і затулив обличчя долонями.

— Що ж тут таке відбувається? Блін! Так... Мені треба негайно вийти! Я зараз виходжу! Провідниче! Де цей клоун?

СА-Сєд мовчки сьорбав кави.

— Я ж казав, що холодна львівська кава є люрою... Даремно кличеш провідника. Він зараз пішов до своєї Олюні, аж у дванадцятий вагон. Найближча зупинка через три години. А в нашому вагоні нікого немає. Ми самі.

Северин вийшов до коридору й сів на відкидному стільчику. Вагон гойдався плавно. Фіранка на вікні хвилькою погладжувала шибку, і з-під підлоги долинав грубий гул. Потяг летів крейсерською швидкістю, і було в цьому леті щось, що відгонило відчуттям приречення. Северин зиркнув у вікно. Надворі світ був абсолютно реальним, і все, що там пропливало повз його погляд, було до болю буденним і знаним. Северин незчувся, як замислився над цією буденністю. Думки сновигали в його черепній коморі вільно й абсолютно збайдужіло до всього, що діється зараз. «Чому я став зараз таким байдужий до всього цього? Щось як уві сні... Таке відчуття, що це діється не зі мною, що це я сплю і це все мені лише сниться. Це ознака шизофренії. Казали якось у якійсь передачі, що «шизіки» не усвідомлюють своєї хвороби... Блін! А я оце зараз що? Почав усвідомлювати? А вагон і дійсно порожній».

Северин підвівся й рушив у бік купе провідника. Проходячи повз пасажирські купе, він зазирав у кожне. Усі двері було прочинено, і купе були порожніми, навіть нижні лавки скрізь були піднятими, і порожнеча багажних корит відгонила фактом приреченої самотності. Відчуття ставало не з приємних. Северин лише ворушив устами: «Їхати в порожньому вагоні з диваком, який себе називає інопланетним контактером і тому розповідає страшні речі. Страшні тим, що вони є фактично з реального життя, з мого життя. Звідки йому все це відомо? Може він і справді ґебістська сволота? Те, що він розповідає... Щось у цьому є... Такого... Непізнаваного. Це ніби ти дивився на якусь деталь від якогось доісторичного агрегату попередньої цивілізації. Ти бачиш оці коліщата, всі ці деталі механізму, але розум пручається зрозуміти, що то за функція в цього механізму, і тому не може прийняти бачене за реальний факт. Ось це і є, мабуть, казкою. Треба бути обережним і обачнішим», — так думав Северин, аж опинився перед дверима купе провідника. Прочитавши на дверях, що звати того провідника Іванов Іван Іванович, Северин легенько постукав. Відповіді жодної не було. Северин постукав ще. Потім ще раз. Ще раз, довго і щораз гучніше.

— Я ж кажу тобі, що він пішов до своєї Олюньки! Не віриш? Піди пройдися вагонами! — гукнув, не виходячи з купе, СА-Сєд.

Северин вийшов у тамбур, відкрив двері й пройшов до наступного вагона. Це був такий самий м’який вагон. Різниця тільки, що тут було повно людей. У проході бігали малі дітки — два хлопчики років трьох-чотирьох і трохи старша дівчинка. Люди в кожному купе провадили спокійні розважливі розмови. На столиках розкладено їжу й напої. Хтось їв, хтось лежав, читаючи газету, а хтось дивився по відео якогось бойовика. Назустріч Северину вийшла з купе доволі молоденька провідниця.

— Кавота іщітє? Ви із какова вагона?

— Я — сасєд, — вирвалося в нього. — Тобто... Я шукаю нашого провідника.

— А што, єво нєт у сєбя? — манірно поправляючи зачіску, запитала провідниця.

— Та ні. Ось бачите, що я тут? — роздратовано мовив Северин. — Коли трапиться, що ви його перша побачите, то перекажіть, що пасажир із сьомого місця хоче зійти на першій станції, яка трапиться дорогою.

— Сайті? Да ви чьо? Вам плоха? — ще манірніше вигинаючи стан, запитала провідниця.

— Так! Ні! Мені просто терміново треба кудись убік. Тобто мені треба назад до Києва. Я забув... дуже... важливий документ і ось щойно зауважив, що я його не взяв із собою в дорогу. Пробачте. То як? Скажете? Або, власне, я можу з вашою допомогою сам висісти на станції... яка наступна. Житомир? Хмельницький?

— Ну да, как би... — заграючи, мовила дівка.

— Ну то я вас дуже прошу на найпершій зупинці відчиніть мені двері. Добре?

— До... бре... — з ноткою розчарування пролепотіла та пошепки, але раптом повернулася до нього обличчям. — Может, кофейку? — пошепки мовила і зиркнула великими чорними очима просто Северинові в серце.

— Ні дякую... — промовив розгублено Северин і раптом відчув, що його сильно потягнуло до цієї дівулі. Він ступив кілька кроків, зупинився, озирнувся й подивився на неї уважно. При всій напускній грайливості, було в цій провідниці щось особливо незвичайне... Северин пробував розпізнати, що саме незвичайного він відчував, оглядаючи цю «тьолку», але окрім наростаючої хтивості, чогось іншого він так і не встиг усвідомити. Розум його з останніх сил пручався, як миша перед вужем. — А ви всі тут такі?! — раптом вирвався з його грудей зойк.

— Какіє «всі»? — несподівано щиро, як маленька дівчинка, запитала провідниця.

Северина це зовсім роззброїло, і він уже на повному автоматі пробелькотів:

— Ну, ви теж з цієї команди контактера?

— Да, ми здєсь всє за кантрактам, — посміхаючись і так само з дитячою наївністю відповіла провідниця. Я праваднік. Вас правєсті к вашему вагону ілі... — зашарівшись невинністю й стишивши голос, додала: — ...может зайдьом ка мнє, я вас чаєм угащю?

— Чаєм? Хачю чаю аж... — вирвалося в Северина, і він мимохіть підморгнув їй.

— Тагда в чьом дєла? — промовила ніжно провідниця грудним регістром і лагідно підштовхнула Северина, поклавши йому на талію свою ручку. — Прашу дарагова гостя... — Северин мов сомнамбула покрокував, розмліваючи від ніжного доторку.

Вони увійшли до купе провідника. Гарячий чай уже стояв на столику.

— Да, кстаті, мєня завут... — витримавши коротку павзу, промовила провідниця, — Свєтлана. Свєта. А вас как?

— Сєва. Северин, — пробелькотів він.

— Какоє дівнає імьа! Сєвєрін... Ви что із Сєвєра? — раптом розсміялася дівуля.

— Та ні, я с Юга!

— Южний наш мужчінка? — раптом простогнала та і рвучко кинулася на Северина, осипаючи його жагучими поцілунками й зриваючи з нього одяг...

Северин отямився, сидячи голесеньким на підлозі. Розпашіле голе тіло провідниці лежало горілиць на нижній лаві й здавалося зовсім не дихало.

— У це неможливо повірити... — шепотів тремтливими вустами Северин.

Його повільно став обіймати густий жах. Він скочив на ноги, але одразу ж і впав на підлогу. Він сильно вдарився головою, але попри те, що забій був досить болючий, Северин сяк-так звівся на коліна, зібгав свою одежину й став швиденько зодягатися. Провідниця розімліло прошепотіла:

— Вас правєсті?

— Нєт! Я сам! Спасіба. Ба... — защіпаючи ґудзики джинсів уперто незграбними пальцями, нервував Северин.

— Так ви схадіть ілі астайотєсь? — промуркотіло на лаві й ліниво потяглося, мов кішка.

— Я вазвращяюсь к сєбє! — аж крикнув Северин і, рвонувши двері, вискочив з купе провідника й помчав коридором до свого вагона.

Уже добігаючи до протилежного кінця вагона, Северин раптом побачив у вікні дверей чиюсь постать. Двері відчинилися, і в них з’явилася та сама провідниця — одягнена і причесана — належно по формі, ніби нічого й не було...

— Ви кавота іщіте? — запитала вона учтиво.

— Я!? — розгублено вигукнув він.

— Ви із какова вагона? — промовила вона вже підкреслено учтиво.

— Я... А ви як тут? Ага... Ні, я... Усе нормально! Нормально! Я просто повертаюся до себе... у свій восьмий вагон... — з усіх сил тамуючи емоції й тримаючись за голову обома руками, прошипів Северин.

— Вас правєсті?

— Нєт!!! — істерично закричав він і, відштовхнувши провідницю, прошмигнув повз у двері далі в тамбур, а там через галасливо грюкаючий важким залізом міжвагонний перехід ускочив до наступного тамбура. Пробігаючи коридорчиком повз купе провідника, він краєм ока лизнув зирком табличку на дверях. Там було написано: «Іванов Іван Іванович». Не збавляючи темпу, він добіг до свого купе, рвучко відкрив двері, як раптом зустрівся впритул лицем до лиця з СА-Сєдом.

— Господи! — вирвалося в Северина з грудей.

— Чого тобі, сину мій? — баритоном відповів СА-Сєд і несподівано розсміявся весело, немов розбив піраміду більярдних куль. — Гарно вийшло, правда? Майже так само, як у тому відео про Марс!

Северин утомлено впав на свого дивана й заплющив очі. СА-Сєд теж умостився на свого і, сягнувши рукою під диваном, витяг невеличку м’яку сумку. Відкрив. Дістав пляшку коньяку, чорного хліба, запакованого в поліетилен, масла в коробочці й упаковочку малосольної червоної рибки.

— До речі, можемо перекусити. Я вас запрошую, Северине. Не бажаєте? — По паузі додав, розтягуючи слова: — Ось, такий варіант дійсності. Правда, дуже правдоподібний?

Северин мовчки обмацував голову: ні ґулі, ні болю. Усе зникло, як і не було. СА-Сєд розкрив вакуумну упаковочку з рибинкою, намастив маслом окрайчик чорного хлібця і поклав зверху плястерку рибки. Налив коньяку собі з півсклянки і спокійно мовивши «Прост», повільно випив маленькими ковтками й узявся закусювати бутиком. Апетитно приплямкуючи, він заговорив знову:

— Забудь про тих... Сірих. Це все тільки байки. Я розумію тебе, Северине. З цим усім, що зараз тут діється, важко одразу дати собі раду. В такі речі взагалі мало хто вірить одразу, але ж ти не є з пересічних особистостей. Ти людина мисляча. Шукаюча. Я тобі ось що скажу. Ти можеш зійти на першій зупинці, і ми з тобою вже не побачимося в цьому житті. А можеш приїхати до Львова зовсім іншою Людиною. Людиною, яка розуміє щось таке особливе і надзвичайне, не тільки про себе самого, а взагалі про цю планету й вашу цивілізацію, про всі ці дурниці щодо інопланетян, що про них пишуть на сторінках фейсбуків і різноманітної макулатури жовтої преси. Щодо цієї істерії довкола контактів з інопланетянами. Ось подивися на мене, я й справді не тутешній. У твоєму розумінні. Для тебе я теж є отаким інопланетянином. Правда, втіленим у людському тілі. То що? Хіба з цього варто робити таку істерику? Дурниця це все. — СА-Сєд посміхнувся кутиками уст і повів далі: — Дивися на світ простіше, Северине, бо насправді ти й тільки ти твориш те, що називаєш власним світобаченням. Твій світ тебе береже й тримає в своїх цупких руках, бо ти сам же й твориш його щомиті. І все, що діється в цьому світі, створюєш ти сам. Невже так важко це зрозуміти? Навіть дитині це ясно.

Северин повільно повернув голову до СА-Сєда і несподівано навіть для себе вибухнув гнівом:

— Досить із мене! Я не хочу вірити в цю маячню? З мене досить!

Він рвучко підвівся, вийшов у коридор і рушив у напрямку протилежному від купе провідника. Він вирішив зайти в якесь інше купе й там зачинитися на самоті. Северин узявся за ручку дверей останнього купе й рвонув. Двері відкрилися...

Те, що побачив Северин усередині, ніяк не вкладалося в голові. Там сидів той самий СА-Сєд і якраз випивав наступну чарчину. Що найгірше — це було те саме купе з якого він щойно вийшов. Северин аж зойкнув, коли побачив свої речі й сьомий номер свого місця.

— У це важко повірити. Я ж говорив тобі, Северине... — спокійно промовив, утираючи хусточкою вуста, СА-Сєд.

— Це якийсь гіпноз.

— Та ні, це просто твій психічний стан, у якому твоя природа творить безконтрольно. Хуліганить твоя уява, Северине! З кого тут питати? Ясно, що тільки з тебе. Що? Може по сто грам перехилимо за те, що диво все-таки існує?

— Якась чортівня!

Северин кинувся назад до свого купе і, ще тільки підбігаючи до нього, побачив крізь прочинені двері ногу СА-Сєда у фіолетовому капці й у жовтій шкарпетці. Точнісінько так само «той» сидів там, тобто тут, поклавши ногу на ногу. Северин став на порозі.

— Ще може разочок пробіжишся? Ану спробуй в інший бік. Може туди буде інакше? — і СА-Сєд вказав підборіддям у бік провідникового купе.

Северин мовчки відступив назад. Він став, обіпершись спиною на поручень біля вікна в коридорі так, щоб бачити кожне купе ліворуч і праворуч.

— Ану відчини двері ширше й покажись у кожному купе! — Голосно промовив Северин.

По якійсь паузі двері кожного з купе одночасно відкрилися і в коридор по черзі виставилася нога, вірніше ноги, а точніше з кожного купе по одній нозі у фіолетовому капці й у жовтій шкарпетці.

— Та-а-ак до-о-о-бре-е то-о-о-бі-і ви-и-и-дно-о-о? — багатоголосно промовив СА-Сєд.

Северин сповз і сів прямо на килим у проході. Він був геть розбитий і, відчуваючи, що з ним коїться щось жахливе, розплакався, як дитина. Двері всіх, крім найближчого купе, зачинилися. У прочинені двері випхалася ще одна жовта шкарпетка у фіолетовому капці, випередила першу, а перша догнала другу, і ось вони обидві стоять під самим Севериновим носом на килимку коридору.

— Ну? То як, віриш чи не віриш? — пролунав голос СА-Сєда над Севериновою головою.

— Наливай! — встаючи, буркнув Северин, зайшов до купе й сів на своє місце.

— Давай по половинці. Добре? — СА-Сєд розлив порівну і, піднявши склянку, промовив: — За здоров’я людини, яка здатна вірити в те, що творить свою реальність сама!

Северин випив залпом і, поставивши склянку на стіл, мовчки сидів похмурий із кислою міною на обличчі. СА-Сєд підсунув до Северина тарілочку з «бутиками» і, взявши й собі одного, апетитно уминав його. Обоє мовчали хвилину-дві. Далі Северин першим порушив мовчанку. Він зиркнувши на пляшку, самим поглядом попросив налити йому ще.

— Непоганий цей коньячок, правда? — наливаючи, запитав СА-Сєд так якось просто і звично, начебто вони старі друзі, які нарешті вирвали довгождану можливість добряче посидіти.

— Як ти це робиш? — тихо спитав Северин.

— Що? Перепрошую? — перепитав улесливо СА-Сєд.

— Ну ось це все. Цей поїзд, оцей вагон. Цей день. Цю ситуацію... з тою Свєткою, з цим усім? Як ти це все провертаєш?

— Та ніби особливо нічого такого неприродного не вчиняю. Я, щиро кажучи, — кахикнув той в кулака, — узагалі тут ні до чого.

— Перестань! — несподівано для себе крикнув Северин і, кинувшись на СА-Сєда, схопив його міцно «за барки». Цієї миті раптово Северин відчув як тіло його стало невагомим. Він усе ще тримав СА-Сєда за грудки, але все довкола раптом чомусь розчиняючись зникало. Купе, дивани, стіл, закуска. Усе перетворилося на порожнечу без будь-яких координат. Навіть світло перетворилося. Тобто світло було, але звідки воно світило — не було ні видно, ні зрозуміло. Северин почув голос сусіда:

— Ну, чого ти хочеш досягнути цим своїм м’язовим протестом? Я зараз зникну. А ти тут залишишся навічно на самоті. Хочеш?

Северин попустив трохи напруження в руках і відчув, що якась сила його відтягує від того СА-Сєда. Северин похапцем схопився за його шию, як мале дитя хапається за матір, коли чогось боїться, і міцно заплющив очі...

— Я пожартував, Северине. Я не щезатиму. Відкрий очі, ми в купе!

Северин відкрив очі й побачив, що сидить за столиком, тримаючи в руці чарку.

— Ну що? Відлягло? Давай за дійсність! — промовив СА-Сєд і перехилив шкалика.

Северин машинально випив свого. Рука його тремтіла, і коньяк рясненько скропив підлогу. Поставивши шкалика на стіл, він, повільно акцентуючи кожне слово, запитав:

— Що... це... було..?

— Випадання в нульову точку, — безбарвно промовив СА-Сєд.

— Ш-ш-ш-що-о-о!!!??? — втягуючи в себе повітря, артикулював Северин.

— Є така властивість людини, коли трапляється так, що не все, що діється, дано вам побачити.

— Тобто? — насилу видихнув Северин.

— Ти ж сприймаєш кіно? Ти бачиш світло лампи розжарювання як сталий процес, так?

— А! Ти про частоту вібрації, тобто мерехтіння фази... — перебив того Северин.

СА-Сєд торкнувся рукою Северинового плеча.

— Так, я саме про те, чого начебто немає, але воно все-таки є, і завжди було і буде. Ти пробуєш стати достойним цих питань, які ставиш тут переді мною. Це вже ліпше. Будь простішим, бо інакше наслідки, друже мій, завжди будуть неочікуваними, — посміхаючись вів далі Са-Сєд. — Так, ви звикли все бачити на свої очі й довіряти побаченому. А ще більше звикли потримати чи помацати руками, щоб пересвідчитися в реальності того, що діється і є довкола вас. Однак ви забули, а якщо навіть і не забули, то просто не помічаєте того, що є реально присутнім і водночас паралельним вашому існуванню. Є моменти, коли ваш мозок не фіксує інформації, що надходить із зовнішнього простору. Не око й не вухо, і не інші ваші рецептори сприйняття інформації ззовні ловлять момент дійсного, а мозок людський, тому одразу вмикається ваш розум. Той ваш процесор, що обробляє інформацію і розкладає по відповідних кластерах уже знаного й відомого, з яких ви складаєте своє особисте світосприйняття, тобто свою персональну картину Світу. І ось саме в цьому й криється одне велике невідоме — певна дистанція між сигналами рецепторів і роботою твого мозку, а також з усвідомленням твоїм розумом змісту цих сигналів. Тут є часова відстань, і в кожного з вас вона є подібною і різною. Та про це трохи згодом... Тому ти проекцію кінофільму на екрані бачиш плинною, а не окремими кадрами, тому світло лампи є сталим, а не мерехтливим. Так само телеекран чи монітор комп’ютера. Це ритмічна природа вашого виміру, і вона витренувала таким і ваш мозок. Вам тільки здається, що те, що ви бачите, є таким, яким ви це бачите. Проте не все, що в природі відбувається, дано вам побачити. Діапазон сприйняття вашого зору насправді дуже вузький, так само слух ваш сприймає тільки певний діапазон частот і що вище і що нижче цього діапазону вам просто не є доступним. Так само й решта ваших рецепторів мають приблизно однакову сталу обмежену чутливість. На противагу вам ті самі коти бачать і відчувають значно більше за вас. Та й узагалі тварини Землі вміють багато такого, до чого вам дуже далеко.

— А чи не є це свідченням того, що ми, люди, не є землянами, а прийшлими? — перебив його Северин і повів далі: — Я часто замислювався над цим... Ми справді якісь... надто тендітні для таких умов тут на Землі. Через це так багато гинуло й продовжує гинути нашого брата від холоду й голоду й від різноманітних хвороб?

СА-Сєд промовчав. Северин подумав, що той, може, образився чи не хоче говорити на цю тему, тому зайшов з іншого боку:

— Значить поряд із нашим світом існує ще якийсь. Той, що ми його не бачимо й не помічаємо?

СА-Сєд усміхнувся. І Северинові стало зрозуміло, що той усе бачить і чує. СА-Сєд витримав хвилинну паузу й почав так, наче з початку:

— Кожному своє, — мовив він, підморгуючи. — Кожне обмеження живе в своєму обмеженому світі. Ваші «теорії струн» чи паралельних світів, це лише моделі варіантів Усесвіту, творені вашою розділеною природою, вашою обмеженістю. Тому мені ніби простіше пояснити тобі це, як «варіанти Божих творів», що їх є безмежна кількість. Твоя дійсність існує не тільки в одному варіанті, лише тобі відомому. Та й узагалі, якщо вже бути до кінця відвертим... Ти й сам, мабуть, уже давненько підозрюєш, що людське життя теж не є лінійним процесом. А зиґзаґами, тобто переходами з одних сюжетів і варіантів дійсності в інші. Такі, що ти їх сам створюєш, тобто перетворюєш з попереднього варіанта на те, на що хочеш змінити й міняєш, уносячи в наступному варіанті ті поправки, які тебе мотивують до вчинення наступних конкретних дій і вчинків. Тому те, що ти перетворюєш, те і сам проживаєш. Словом, маєте те...

— Що маємо?

— Ото ж бо, — посміхнувся СА-Сєд — у кого є, тому додасться, а в кого немає, в того відніметься, — це стара програма розвитку, як запрошення до пізнання. Кожен творить з того, що має, і так, як може. Тому й має те, що має, і знає те, що зумів пізнати. Однак знати ще не значить розуміти й тим паче вміти цим користуватися мудро...

Северин простодушно знизав плечима і, багатозначно похитавши головою в різні боки, з наївністю в голосі запитав:

— Як же цим усім свідомо управляти й чи можливо це?

СА-Сєд помовчав якусь мить, дивлячись у вікно, потім перевів погляд на Северина:

— Для цього треба вирости й бачити якомога ширшу картину, а не лише якусь маленьку її частинку. Трапляється, що ти ловиш свідомістю цей перехід, але тільки на короткий момент. Ви це називаєте «Дежавю». Зрозумій правильно. На тому рівні, що ви зараз перебуваєш, до управління такими процесами ще дуже й дуже далеко. Проте можна навчитися передчувати. Насправді ти створюєш свою дійсність миттєво й навіть не встигаєш помітити сам перехід з одного варіанта в інший. Несвідоме творення. Неусвідомлена відповідальність. Звичка покладатися на «авось» чи на Господа. Це як рейки, по яких котиться потяг, стрілочник перемикнув, перевів стрілку — й уже інший маршрут і, відповідно, вже інша станція чекає на тебе попереду... Щоб бути стрілочником у власному житті, треба чути не тільки свою лінію, а якомога більшу структуру мережі. Словом, щоб свідомо управляти такими процесами, потрібно мати інший рівень духовного розвитку.

— Я читав про ці виміри, — захоплено вигукнув Северин. — Я розумію, про що ти говориш. Я відчуваю подеколи в собі спалахи духовного прозріння, але це відбувається на короткий момент. Ось це миттєве прозрівання для мене є найбільшою загадкою.

— П’ятий вимір, мій друже, має особливу природу взаємодії мислі й часу. У твоєму, звичному третьому лінійному вимірі, потрібно досить багато часу, щоб мисль матеріалізувалася. А в п’ятому це відбувається миттєво. Бо зараз ти перебуваєш тут і тепер, а в п’ятому — одночасно всюди й завжди.

— А ми що, випали одразу в п’ятий вимір? — недовірливо запитав Северин.

— Та ні... Те місце, куди ми з тобою випали, насправді є поза всякою вимірною реальністю. Бо ти спонтанно так учинив. Тобто ти створив простір, якого не існує. Назвімо його нульовим варіантом. — СА-Сєд посміхнувся, струснув головою і повів далі: — Мені ледве вистачило реакції й сили волі, щоб повернути нас назад. А четвертий вимір не за горами, й перехід до нього вже розпочався й відбувається спочатку ось саме такими неусвідомленими переходами з варіанта у варіант. Просто все це ще є непомітним для тебе і не тільки для тебе, а й для всіх вас людей, сущих на Землі, оскільки переходи ці ще є несвідомими й неусвідомленими. Тому з вами ведуть певну роботу з вашої підготовки й адаптації. Щоб жити в четвертому вимірі, треба навчитися відповідальності за мить, що проживаєш, бо саме цієї миті ти і твориш свою реальність. Пробудження людини є змістом четвертого виміру. Непростою, дуже непростою є ця робота, Северине, — СА-Сєд ляснув себе по коліні.

Северин сприйняв це за хвалькуватість опонента, і йому навіть стало трохи незручно за того. Він навіть зніяковіло посміхнувся. СА-Сєд це помітив:

— Тобі видається це вигадкою? Так-так, все, що людина не може сприйняти, вона ставить у розряд вигадки чи просто відвертої брехні. Як сам ти тепер це розумієш, щоб призвичаїти вас до цієї вашої особливості потрібно що?

— Час-с-с? — прошипів Северин.

— Та ні, часу вже змарновано чимало... Потрібно, щоб кожен із вас зміг пробудитися. А для цього треба пройти через «вушко голки». Вийти з лінійності вашого звичного виміру випадковості й везіння. Тобто треба вирости з цих штанців. Ви мусите трансформуватися духовно. Щоб уміти управляти варіантами дійсності, треба бути відповідальним тотально за весь Усесвіт. А до цього рівня вам іще неблизько. Тільки коли ви навчитеся усвідомлювати себе відповідальними за творене вами, тоді й тільки тоді ви зможете ширше бачити процес вашого власного творчого імпульсу й бути максимально свідомими в здійсненні його смислу. Творення є реальністю того, хто це творення усвідомлює й контролює. Тільки відволікся й пропав ні за цапову душу. Життя це — Духовний Альпінізм, — завершив СА-Сєд.

Северин узяв іще одного «бутика» і повільно з’їв. Потім, відкинувшись спиною на стінку, пробував трішки розслабитися. Він відчував, що захоплюється цією темою, і водночас подумав, що це небезпечно, бо так можна й узагалі втратити будь-яку пильність. Витримавши паузу в розмові, Северин спробував повернути її в інше русло.

— А може ти щось підсипав до того коньячку? Га? Це ж галюцинації.

— Ні, галюніки, це завихрення твого компа в голові. Коли там щось починає барахлити на рівні контактів чи хімічних сполук у біологічних зв’язках. Галюни, це вплив певних отрут на організм людини. Ми ж з тобою випили вже по тому, як ти створив кілька перетворень. То про яку технологію може йтися? Думаю, що вже час тобі збагнути, що вся ця нісенітниця про Сірих, про інопланетян, про змови супроти землян і ці пригоди з літаючими тарелями, — усе це є плодами ваших людських творчих вибриків. Це ваша природа так виривається у вищі рівні вимірів, і ви створюєте те, чого ще немає у вашому третьому вимірі. Ви зростаєте, і це всього лиш «невинні», у лапках, дитячі пустощі.

Северин розсміявся.

— Я ледь не загинув! І це ти називаєш пустощами? А як з усіма цими подіями, що засвідчують викрадення людей і тварин. Я навіть бачив відео в «ютубі», де чітко видно, як корова піднімається в повітрі вгору, і на певній висоті проявляється світла хмарка і поглинає цю бідну корову. За мить хмарка, метнувшись уперед, зникає. Це й багато інших аномальних явищ, які зафіксовано на фото- й кіно-відео-носіях? Га? Та що ти мені голову морочиш, ти ж сам ось щойно мені локшину вішав на вуха, що мовляв, сам ти є інопланетним контактером і таке інше? Що, забув? Нє нада ля-ля! Кажи прямо, з якої ти планети чи галактики й навіщо ти тут на Землі. Я, як громадянин цієї планети, маю право в тебе про це запитати! І не викручуйся, бо прийде зараз провідник, ми викличемо «Беркут», і вони тобі порахують усі твої трубочки й транзистори!

Тепер сміявся Са-Сєд.

— Це справді забавна пригода, Северине. Ти неперевершений! От давай просто розкладемо цю вашу теорію про інопланетян на білому обрусі подетально.

— Давай! Наливай! — з награним азартом сплеснув у долоні Северин.

Вони випили по чарці, не закусуючи. Северин манірно відкинувся на спинку лави, показуючи що налаштувався уважно слухати Са-Сєда. Той помовчав хвильку, примруживши очі й потираючи скроні, потім поглянув на Северина, хитро посміхнувся й почав:

— Відітє лі, мой дарагой друг! Природа вашого виду має приховані можливості, а точніше, ще невиявлені. Ці ваші можливості притаманні кожному з людських індивідуів на цій планеті. Ви називаєте себе Людством. Хьюманбіін. Чєлавєк! А Челавєк звучіт горда! — так колись сказав Алєксєй Пєшков? Так. То ось саме в цих прихованих можливостях і варто шукати відповіді на всі ці питання щодо Сірих, чи Рептилоїдів. Щодо Марсіан — і бог його знає, кого ще тут вами придуманих і вигаданих. Ну, приміром, Батмена чи Людини-павука і так далі й тому подібне. Усю цю маячню створювали ви самі впродовж тисячоліть і надалі продовжуєте створювати. Я вже тобі пояснював, що таке творення є можливим, тобто такі згущення смислів у форми матеріального прояву є реальністю не тільки п’ятого, а й четвертого виміру. Мрії, як уже й сам добре знаєш, збуваються. Просто в наступних вимірах усе це стається моментально, бо творити й жити в них можуть тільки високодуховні істоти. Всесвіт багатовимірний, і в ньому можливе незбагненне. Ваша цивілізація переходить на вищий рівень, тому ваші думки вже дедалі швидше стають матеріальними. Реальність існує в невизначеній царині імовірності. Людина сама своєю творчою природою надає варіантам імовірності реального дійсного буття. Ви матеріалізуєте те, про що мрієте і чого боїтеся. Ніхто до вас не прилетів і не прилетить, щоб вас підкорити чи якось паразитувати, чи ще щось. Без вашого на це бажання. Це все ваші давні земні уявлення про ворога в призмі вашого сталого поняття добра й зла. Ви завжди творите за образом і подобою самих себе, починаючи від Господа Бога й закінчуючи стосунками з Сатаною. Ваш егоїзм створив у вашій колективній уяві паразитичний кластер смислового коду, за яким усе, хоч чого торкнеться ваша увага чи погляд, чи інші рецептори вашого чуття, ви одразу, миттєво перетворюєте все невідоме на структури відомих координат, установлених цим кодом. Силоміць нагинаєте й уміщуєте невідоме у форми відомого. Тому й кажуть ваші мудреці, що немає нічого нового під Місяцем. Ай...Уся ця метушня з захопленням планети ворожою цивілізацією є всього лише звичайним трюком вашої правлячої псевдоеліти, яка століттями звикла паразитувати на тілі народу. Тому їм, страх як потрібно повсякчас вигадувати новий образ ворога, щоб пояснити натовпу правомірність свого існування. А заразом переконати біомасу в необхідності нових і щораз більших поборів найрізноманітнішими податками, та виключно своєму споконвічному праві на управління цим натовпом наївних людей, перестрашених упродовж століть усіма можливими війнами, інтервенціями, повстаннями, двірцевими переворотами, бастиліями, голокостами й ГУЛАГами. Світ людей, Северине, сьогодні стає дедалі глобальнішим. Ваші країни, а відтак і держави, втрачають свій первинний смисл. Із часом утвориться одна система на всій Землі. Захищатися від собі подібних стає не таким необхідним ділом, бо ніхто воювати вже не хоче, й нікому не хочеться вмирати за пустодзвонні ідеї, які вивітрилися впродовж останніх століть вашої історії. Ніхто не хоче бути рабом, це правда, але, геть усі хочуть жити в «Амерікендрім». А щоб мати цю «дрім», треба дуже багато грошей, значно більше, ніж та сама «дрім» потребує, бо треба утримувати армію дармоїдів: військових, чиновників, поліціянтів, шпигунів усіляких агентур і розвідок, — а це мільярдні бюджети. Де взяти грошей? Там, де завжди, — у дурнів! «На дурака нєнужен нож, єму с три кораба наврьош і дєлай с нім, што хош!» Ось і вигадують для дурнів різноманітні історії про інопланетян і різноманітних монстрів. Один Голлівуд чого тільки вартий. А вся ця свистопляска довкола обману століття — фейкової реальності польотів на Місяць? Чи таємнича експедиція «Apollo 20» з відзнятими кадрами інопланетного корабля завбільшки з Manhattan... Сміхота та й годі! Працюють цілі інститути, щоб морочити вам голови, бідні мої діти Бога Єгови!!! Хто вам дохтор? Рабіновіч? Ото ж бо! Програми дуже потужні. А чому потужні? Бо ви самі їх живите своєю енергією, своїм наївним інтелектом, своєю духовною силою. І розростаються, як гриби після дощу, свідчення свідків, контактерів, поцуплених і прооперованих інопланетянами, й різного роду свідчень випадкового прояву інопланетного «булшиту». Досить поглянути тільки на релігії, якими ви придавлені до землі, як мурахи підошвою сандалії Голіафа! А ваша наука? Усі ці Нобелівські й інші «заманухи» засновані виключно для ублажання вашої гордині. Де ваші відкриття? Колись «Нобеля» отримували дійсно геніальні особистості, а тепер купки науковців-грантоїдів. Айнштайн був дійсним генієм, тепер виявляється, що він плагіатор і просто «разводіла лохів». Так само і в медицині. Одне щеплення чого тільки варте. А вся ця гра зі СНІДом, з Раком, з Ебола? Ненажерливе змовництво фармацевтів! Категоричність хірургів! Завбачлива захланність банкірів і кредити, кредити й іще раз кредити. Міждержавні борги періодично списують, бо всі розуміють, що грошей ніхто ніколи не повертає. Бо гроші створювали, щоб отримувати й накопичувати заховане за ними матеріальне добро. А матерію ви звикли ділити, привласнюючи її найпередніше собі, щоб владарювати над іншими, над тими, у кого менше майна. Ось візьми сто мільярдів паперових доларів і піди до американського президента й виміняй оту макулатуру на золото. Я подивлюся на твою фізіономію, коли почуєш від нього, що цими паперами ти зможеш опалювати кілька тижнів, а то й місяців котел електростанції. Проте золота тобі ніхто не дасть. І тут уже придумали байку про ненажерливих інопланетян, яким страх як потрібне золото й діаманти, бо одне і друге є енергією для їхньої форми життя. От уже вигадали так вигадали. Геніальні митці творять геніальні твори. Усе це роблять, щоб розділяти вас і володарювати над вами, хоч якими ви були б найспритнішими й найхитрішими. Саме ваші Карабаси-Барабаси й лякають вас повсякчас чимсь страшним і смертельно небезпечним: війнами, катастрофами, хворобами, голодом, спекою, холодом і бідністю. А головне, антибогом, який знає кожного з вас особисто й добре розуміється, як зробити так, щоб накинути на вас такі муки, від яких ви вже ніколи не зможете звільнитися. Усі земні мотивації вичерпано. Релігії вивітрили свою змістовність і заблудилися в складках пазухи Господа Бога. Тому навіть така потужна програма під назвою «Бог» уже не працює так, як про це мріяли ваші древні маніпулятори. Навіть у кіно, Голлівуд уже не може знайти цікавої інтриги, яка потрясла би світ так, як свого часу це робив великий Чаплін, а в Україні — Довженко, у Росії — Езейнштейн, в Італії — Фелліні. «Пала сцена... Прєдже билі могучіє дуби, а тєпєрь ми відім адні толька пні»[2], — уже сто років минуло, як Антон Чехов про це сказав... А ти кажеш, що якийсь політ у інопланетному кораблі на Марс знято на плівку й чутно всі розмови й щасливі вигуки американців і росіян? І ти віриш у цю хрєнотєнь? У цей мультик? Яким треба бути наївним простаком, щоб серйозно сприймати все те, що вам підкидають ваші правлячі еліти, які, як я вже казав і ще раз повторюю, — деградувавши духовно, переродилися в паразитів на тілі вашого виду. Саме їм постійно потрібна, а сьогодні то й особливо, нова модель нового ворога, надзвичайно сильнішого за всіх ворогів вашої історії разом узятих??? Де ваші мізки? Де ваша розсудливість? «Дастінзе вінд, олві а, із дастінзе вінд» — співали в середині двадцятого століття молоді романтики. Й одспівалися, ставши дорожньою курявою... Кожного такого романтика використано для головної цілі — нав’язування нових технологій і вибудовування нової ідеології боротьби зі злом, як найліпший спосіб відбирання у дурнів грошей. Повчися в попів і мурз. Блін! Що тобі ще розказати, сину мій? Чого тебе вчили в школі? Яку ідею сповідували ви під час «Холодної війни»? Хто будував комунізм і кому його вдалося збудувати? Північній Кореї, чи Кубі? А ти ніколи не замислювався над тим, чому той щасливий комунізм так ніхто й не побудував на Землі? Швейцарці, скажеш? Ні, вони, як ніхто інший у світі, швидко навчилися мирному співіснуванню різних етнічних груп у межах одного королівства й приловчилися використовувати будь-яку політичну ситуацію в світі щонайвигідніше для себе. Хитрість і кругова порука об’єднаної правлячої паразитичної еліти супроти того ж таки вигаданого зовнішнього ворога. Проте це далеко до того, що марксисти називають комунізмом. Насправді комунізм став новою формою феодалізму, де паразитична правляча еліта є невидимою і прикрита народними урядами. Усе впирається в ідею ідеального суспільства, керованого ідеальним урядом. З цього і ростуть ноги й такої ідеї, що зветься «Золотий мільярд». Для невеличкої групи паразитів достатньо й мільярда рабів. Однак рабів керованих не батогами й пряниками, а ідеєю вибраності, особливої причетності до кращих із кращих. Скажеш «Старо прєданіє, а вєріцца с трудом»[3]? Оце одвічне бажання бути ліпшим з посеред ліпших, стояти ближче до володаря, короля, царя, президента, Бога! Це бажання є наслідком керованої самосвідомості в орієнтирах зовнішнього порядку. Як там? Ага, — «Поганий той солдат, який не мріє бути генералом». Так? Так... Одна лише різниця між генералом і солдатом у тім, що генерал, ще будучи солдатом, знав, що він насправді вже є генералом, і саме це відчуття себе тим, ким ти є, відкриває людині чуття перспектив у всіх її кроках. Це я про ідеальний проект генерала звісно. Однак у більшості випадків генералів ліпить ваша, так звана еліта. Виховує потрібну інстанцію з обдарованих претендентів. Ось у вашій армії генералів як у всіх арміях Європи. Досить глянути на будь-кого з апаратників-урядовців і ти відчуваєш їхню природну спільність. У них багато схожих рис від зовнішнього вигляду до внутрішніх характеристик. Завжди відчувається ота колективна аура зграї. «Скованниє адной цепью». Об’єднані за зовнішніми мотивами одностайності, однопартійності, одновірці і єдинородці, є пійманими інформаційним полем програми колективної свідомості групи, і тоді вирватися з такої пастки надзвичайно важко. Усім відомо, як важко вирватися з під гніту секти, банди, чи навіть родини. Мафія означає — моя сім’я. Тому ви так «ковбаситеся» тут, що кожен індивід відчуває поневолення від впливу тої чи тої форми колективної свідомості. Щойно ти собі сказав «Ось оце є МИ!», то відразу ж створив передумову для того, щоб з’явилися ВОНИ. А далі справа технологій від луку зі стрілою аж до атомної бомби. Ось такий алгоритм. Усе це повторюється безліч разів. «Чому?» — запитаєш. Тому, що головні орієнтири вашої еволюції ви визначаєте виключно на зовнішньому фізичному плані бінарної системи отого третього виміру лінійної реальності, розділеного на країни, міста, села, на клани, секти, корпорації, на нації, народи, роди, словом, на своїх і чужих. Тому ви й інопланетян трактуєте як чужих, ворогів і загарбників вашого світу. А насправді це ви й тільки ви самі творите отой ваш кошмар Пекла й вашу гармонію Раю, тут на цій Землі. Вибір за кожним із вас не задля розділення, а заради єднання. Оце чомусь найважче вам розуміти... Поки що.

СА-Сєд закінчив і мовчки дивився на Северина, як той нервово кусав собі нігті. Тривала довга мовчанка.

— То що? Ти хочеш сказати, що інопланетного розуму немає взагалі? —промовив Северин несміливо, як лаборант, який втрачає надію на успішний результат його досліду.

— Розум є, але не в таких формах, як оце вам нав’язано примітивною рекламою ваших науковців! — якось безбарвно промовив СА-Сєд.

— А ти? Чого ти тут? Що ти робиш ось тут у цьому купе?

— Я тут, щоб тобі сказати, що я вже сказав. Щоб спрямувати твої думки в цьому руслі, — так само інертно промовив СА-Сєд.

— Значить я що? Я є також обраним? — грайливо спогорда запитав Северин, і зневажлива усмішка майнула на його обличчі.

— Ні, поки що ти є звичайним контактером, — далі правив своє СА-Сєд.

— Контактером? — здригнувсь усім тілом Северин. — Ах, так, через тебе? Ти з одного боку контактер, а я, значить, з іншого?

— Це ти так бачиш. Та мине час, і ти, згадуючи цю нашу з тобою зустріч, почнеш дедалі ліпше розуміти, що нічого розділеного не існує. Що все є Цілим і Єдиним. Що існують речі значно глибшого штибу без усякого обмеження, те, що зараз для тебе все ще є недоступним.

Северин знову подивився на СА-Сєда, ще раз уважно, намагаючись побачити в ньому щось особливе, що могло б підтвердити його інакшість чи натякнути на його неземне походження, але він бачив перед собою звичайну людину. Людину в усіх відомих і зрозумілих нюансах фізичної форми її істоти. Северин дивився і відчував якесь двояке внутрішнє невдоволення від усього, що відбулося і відбувається поміж ним і тим чоловіком, і надзвичайну цікавість, і якесь ще не зрозуміле йому, Северинові, нове передчуття важливості й поважності від усього почутого. Йому кортіло розпитати й дізнатися ще більше, і здобути вагоміших аргументів і фактів. Тому Северин пішов у наступ.

— А я тобі не вірю, — сказав він як тільки міг простіше. — Я не вірю твоїм словам, що немає отих підступних Сірих паразитів! Знаю, що над людьми їхні експерименти тривають! Стільки людей зникає безслідно!

— А тобі відомо, скільки саме? — холодно спитав СА-Сєд.

— Тисячі! — викрикнув Северин. — Я читав у інтернеті! Є спеціальні сайти, де про це все докладно розповідають люди обізнані, і їхні слова навіть підкріплено фактами свідчень очевидців! Стільки фактів! Стільки свідчень!

— Істерія, — перебив його СА-Сєд, — якою ваші «мудреці» заробляють собі мільярди!

— Це не може бути істерією! — уперто стояв на своєму Северин. — Тоді як же нам жити далі, якщо все, що ти кажеш, є правдою? Як жити без релігій? Як жити без банків? Без армії, без воєн зрештою? Наші філософи стверджують, що війни нам потрібні як повітря, у війнах гартується дух чоловіка-воїна й дух жінки-матері. Ти цікаво все розкладаєш, але я не можу тобі повірити. Бо це руйнує мій світ. Бо все це існує в моєму світі. Існують усі ці мі́сяці й марси, тарілки й кола на полях, свідки й жертви. Існує все, що має хоч якийсь відбиток інопланетного походження. Інакше життя на Землі стане пісним і сірим.

СА-Сєд сплеснув у долоні, поцілував свої пальці й змахнув ними, як фокусник або чарівник:

— Браво, Северине! Ось ти сам і розписався в правдивості того, про що я тебе сповіщаю. Так, ти маєш усе це, бо ви самі усе це створили для себе, повірили в усе це і, заради всього цього, самі себе й зробили рабами. Ви тримаєтеся за ці переконання, як воша кожуха! І ти не є винятком. Раб не має свободи й тому не може мислити вільно й неупереджено. Раб мислить виключно в алгоритмі, заданому програмою рабовласника. Таке мислення є зацикленим. Від одного кута до іншого, або по колу. Як пральна машинка. Як білка в колесі. Як комп’ютер. Що є комп’ютер без програм? Отак і ви. Програми ваші — це залишки тих колишніх прагнень попередніх цивілізаційних утворень вашої раси, яка сама себе зруйнувала.

— Сама? Зруйнувала? — аж рота розкрив Северин. Його втягувала ця розмова, і все міцніше й міцніше захоплювала вся ця ситуація, що він у ній опинився. СА-Сєд це помічав і натискав на відповідні важелі:

— А ти переконаний, що це зробили саме інопланетяни, які прилетіли і як вороги знищили вашу високорозвинуту цивілізацію, щоб перетворити вас на рабів і жирувати на вашій наївній безпорадності?

— Так! Якщо вже на те пішло, то я знаю масу фактів, які свідчать про ворожу інтервенцію і реальні зоряні війни. На Землі є маса артефактів і слідів цієї війни з «богами» чи, вірніше, «богів із богами», чи чорт його батька знає кого і з ким!

СА-Сєд знову сплеснув у долоні:

— Ото дурні люди! Богам нічого ділити між собою! Це справа рук вашої форми життя, вашого рівня цивілізації. Точніше, це наслідок ваших зрад єдиному духовному принципу Всесвіту. Зрад духовним конам заради панування над собі подібними тут на Землі. Тому ви й створили брехливу основу структури своєї культури. Ця основа є законами людськими. Людськими, а не Божими. Бо в Бога все на своїх місцях, тобто в повній канонічній гармонії, а ви ці Божественні Кони, тобто формули правди мудрості, покрили брехнею, перекроїли на свою потребу, прогнули під себе, переінакшили, підмінили правду на кривду, словом, відреклися! А тепер оце все ви називаєте за-конами. «За», — значить таке, що не вміщається, або таке, що вже не є видимим, прихованим, а точніше, — не тим, за що себе видає. Як «за стіною» і «за рамою». Або те, що волочиться за Коном, як хвіст, але ж хвіст не є головою. То чому ж ви зробили за-кони головуючими? Чому ви творите й творите нові й нові ЗА-Кони, які в результаті й працюють проти вас самих. Хвости крутять вами. «Вор в законє» це лише один із аргументів на користь моїх слів. Захцянки гордині вашої призвели вас до втрат всього того матеріального добра і тих знань, які було напрацьовано впродовж мільярдів років, бо в суті головної причини цих трагедій лежить одна й та сама первопричина. Ви відверталися від тих перспектив духовного розвитку, до яких ви підходили майже впритул і початками якого ви вже оволодівали. Ви самі себе знищували і продовжуєте це робити, причому із завзяттям гідним подивування. Високорозвинену цивілізацію не може знищити жоден із нижчих рівнів розвитку. Якщо це траплялося бодай якось у вашій історії на Землі, то значить, що рівень знищеної цивілізації був насправді не таким високим, якою вона себе вважала. Скажімо, Римська імперія чи Золота орда, Руская імпєрія чи індіанці Південної Америки, чи ще глибше, — Велика Тартарія, Єрусалим, Єгипет, Шумери, Ассирійці й так далі аж до передчасів Всесвітнього Потопу... А тепер найновіші — Третій рейх і СССР. А тепер ось Росія, Євросоюз, США. Усе котиться по колу... Все одне й те ж саме.

Северин підняв руку, зупиняючи СА-Сєда:

— Тобто ти хочеш сказати, що ми колись мали високий рівень розвитку й такі технології, які зараз нам здаються просто фантастикою і..? Що, ота високорозвинена цивілізація сама себе закатрупила?

СА-Сєд упіймав і вдячно потис підняту в повітрі Северинову правицю своєю і, продовжуючи тримати її, заговорив спокійним тоном:

— Так. Саме так. Ви захопилися зовнішнім і забули про внутрішній світ. Це як будувати оболонку без внутрішнього каркаса. Ви здобули технологічні висоти, за якими так гналися навперейми з собі подібними групами, що населяли ось цю саму Землю, але втратили духовний зв’язок зі Всесвітом, з Богом, як уже на те пішло. Відбулася деформація інформаційних структур, і стався колапс. Легенда про Ікара цьому є підтвердженням. Ти сам добре знаєш, що в природі найголовнішим є Гармонія. Подібним чином відбувається і зараз. Тільки на значно нижчому техногенному рівні. Проте, як не дивно, теперішня ваша робота направлена не лише на матеріальний формат, а й на духовний пошук. Тому надії тепер набагато більше, що ви таки здобудете необхідного досвіду для вашого духовного переродження. Цей процес є набагато складнішим ніж перельоти з планети на планету чи навіть в інші галактики. Технології зовнішнього простору мають обмеження, бо як не крути, вони завжди впираються в процеси метафізичного характеру. А внутрішні технології є безмежними за своїми перспективами. Однак доступ до «внутрішніх технологій», якщо так можна висловитися, потребує передусім духовного перетворення не однієї Людини, а певної кількості землян, потрібен певний градус, за якого ці процеси стануть незворотними. А сьогодні з вашим уявленням про матеріальний Рай і вашою зав’язкою на матерії, на грубій вібрації інформаційних енергій дорога до тонких духовних процесів є відкритою не для всіх. Кожен може лише доторкнутися до цього стану. Одиниці знають, як цей процес робити перманентним. Та ніщо не стоїть на місці, — мовив Са-Сєд і по хвилі додав: — Життя триває.

Запанувала пауза. Северин ніяково визволив свою долоню з долоні СА-Сєда. Потяг торохтів, зі скрипом і скреготом підгецував вагон, радіючи з того, що впіймав у пастку свого купе, як у сачок, оцих двох метеликів — мудрагеликів. Промайнула хвилина. Друга. Третя. Северин сидів із заплющеними очима. СА-Сєд розлив решту коньяку, але пити не став, а просто поставив шкалики на столі поруч один одного так, що вони торкалися стінками.

— Ось поглянь, дуже наглядний приклад. Ось ці дві чарчини мають однакові ємкості й у них однакова кількість однієї й тієї самої речовини — коньяку. Коли все порівну, то є гармонія і мир, а значить, є перспектива до спільного діяння. До партнерства. Коли в котрійсь із чарчин буде більше або менше «коньяку», то відразу ця нерівність диктуватиме перспективи вже інакшого характеру. До миру й партнерства тут одразу стає далеко. Отак і з життям кожної цивілізації. Як хтось із вас колись точно сказав: «Яка кухня, така і пісня!». Ну що, тепер мої слова переконливіші за попередні?

Северин ліг головою до вікна і дивився в стелю. СА-Сєд подивився на нього й собі приліг так само. Северин відчув дивний стан спокою. Йому стало якось так спокійно на серці. У цім спокої повільно вирізнялося розуміння того, якими глупими проблемами він звик перейматися і керуватися у вирішенні всіх своїх життєвих проблем з рідними, друзями й тими, з ким йому, як здавалося завжди, було і є «не по дорозі». Проте ще одна думка непокоїла його, і він, повернувши голову до СА-Сєда, спитав:

— Скажи, якщо ми могли так високотехнічно підніматися й падати впродовж тривалого проміжку часу, то чи не значить це, що ми так ніколи й не виростемо у вищу форму цивілізації?

— Обов’язково виростете, — промовив СА-Сєд дивлячись у стелю. — Усе колись та виростає. Але є одне «АЛЕ», можна бути в авангарді еволюції, а можна спати в хвості. Тебе зацікавило те, що Місяць, а разом із ним Марс та інші планети Сонячної системи мають багато цікавого й навіть натякають на існування життя на їхній поверхні. З цим я не сперечаюся. Життя не минає, воно переходить з одного виду існування в інший. Часом у зворотному напрямку, часом у бік від усіх можливих прогнозів і сподівань.

— На Марсі є піраміди... — промовив Северин, ніби от щойно пригадав дуже важливий факт.

— Так, є. Ніхто не сперечається. Там багато чого є, на тому Марсі. Ви там добряче погосподарювали свого часу. Та що з того... В американському місті Детройті теж багато архітектурно красивих будинків, вулиці, кафе, театри, церкви, тільки там уже ніхто не живе, і все це повільно руйнується. Прийде день, коли там буде пустеля. Проте завжди залишається можливою перспектива того, що там знову поселяться люди, і місто відродиться. От тільки як надовго й заради чого там поселяться люди? От скажи мені, заради чого вам пертися на Марс? — Са-Сєд повернув голову до Северина, чекаючи на відповідь.

— Заради корисних копалин, за новими відкриттями, за...

— За грошима... — підмітив СА-Сєд, наче тільки чекав цього моменту. — За одним і тим самим... Значить Земля колись, можливо, матиме такий самий вигляд, як от тепер має Марс... Перспективка! Розумієш, про що я?

Северин помовчав хвильку в задумі й, повільно розмислюючись, запитав:

— Значить ми таки колись були на Марсі? Ти цього не відкидаєш?

— Та були. І що з того? Бачив у «Ґуґлмепс», що там зараз? Це не сліди рук інопланетян, це справа рук ваших пращурів. Вони винищили одні одних, а з тих, хто чудом уцілів, виродилося сьогоднішнє плем’я землян та й ті, що якось приловчилися жити на тому самому Марсі чи Місяці. А от на Венері живе вже нове покоління цивілізації вищого рівня. Так само на Юпітері, Сатурні, не кажу вже про Сонце. Ви їх не можете зустріти й навіть вирахувати, бо вони є вільними від фізичного виміру. Та й ви їх не дуже цікавите, бо вони мають свої нові завдання й нові обрії, що торкаються наступних рівнів життя.

— Стоп! — аж зірвався з дивану Северин. — Стоп-стоп-стоп-стоп! Дивись, який ти! А хіба не можуть десь у якійсь галактиці народитися розумні істоти? Якісь там гуманоїди, які мали виключно свій шлях еволюції, і тому вони зовсім не схожі до людей. Проте за рівнем розвитку можуть бути так само проявлені у фізичному Всесвіті й триматися таких самих координат і системи цінностей, як і людство зараз. Адже може таке бути? З мільярда мільярдів зірок і екзопланет? Га?

— Кількість тут нічого не значить. Серед трильйонів піщинок у Сахарі не знайдеш піщинки, котра рухається сама собою. Марксізьм, батюшка, вас побив добряче. Віруси, однако! Калічєство нє всєгда пєрєходіт в качєство...

— Думаєш?

— Так. Я думаю. Я повсякчас думаю, бо я живу.

— Не блазнюй, ці підколи недоречні. Значить, що в усьому Всесвіті, яким ми його бачимо, живі істоти тільки ми, люди?

— Говори до гори... — обурився СА-Сєд. — Що ти знаєш про фізику?

— Насправді дуже мало, — потер пальцями ніздрі Северин.

— Ото ж то! Всесвіт, яким ви його бачите, є старішим за всю цю сонячну систему... Світло зірок, які вже давно згасли і щезли все ще досягатиме твого ока впродовж тисяч, сотень тисяч світових років. Це — раз. Друге: фізика не є сталістю, як і будь-що в цім світі. Поцікався про всяк випадок природою протона й електрона. Проте навіщо створювати собі проблеми, досить того, що знаю! Правда? Отож бо! Лінощі тримають вас логічністю вашого життя. Тому ви звикли вважати дійсністю те, що відчуваєте. Я вже повторююся! Та разом з тим ви кажете: «Двічі в ріку не увійдеш». То хто вам доктор?

— Рабіновіч! — засміявся Северин.

Сміявся і СА-Сєд.

— А знаєш,  — знов почав Северин. — Я таки зрозумів тебе. Дякую тобі... Хотів сказати «чоловіче». Та якось язик не повертається.

— Нічого. Чоловіком я і є. Моє чоло є вічним. Я змінюю тільки «шапки». Як ось це тіло.

— А що ти зробив з його господарем, якщо так можна скласти запитання?

— Господар пішов собі далі...

— Як? Він помер..? — Северин знову зіскочив і всівся, напружено слухаючи.

— Звичне діло. Помер на роботі в кабінеті. Інсульт.

— А як же..?

— Я випадково опинився поруч. Не марнувати ж такої можливості.

— Значить ти той, хто підселився?

— Є такий момент, коли це найліпше і найлегше зробити. Правда, голова боліла цілий вечір. Ну, та тепер це вже...

— Ти й удома в нього був, і з його жінкою... Спав?

— Спав. А що робити? Сім’я — добра річ. Я вам трохи заздрю.

— Що ж тут такого, щоб заздрити?

— Ой, не скажи. Ви маєте цінну здатність — любити. Це чи не найважливіше у вашій природі, правда, ви про неї чомусь не завжди здогадуєтеся. Просто ви не займаєтеся собою, не пізнаєте себе. Ай! Інколи такий жаль бере за те, що ви так марнуєте свої можливості.

— Гаразд, вернімося до твого... Тіла. Що ж тепер ти робитимеш?

— Житиму.

— І як довго?

— Ще не знаю, попереду ще багато роботи.

— Переконувати людей у їхній сліпоті?

— У вашій особливості і перспективах вашого нового життя!

Северин з недовірою поглянув сусідові в очі.

— Ти певен, що ми здатні тебе сприйняти і зрозуміти? А головне, робити зусилля, щоб змінитися? — запитав він.

— А навіщо я з тобою? — відповів СА-Сєд і посміхнувся.

— Ти хочеш сказати, що ми тепер будемо повсякчас разом? — з ноткою дитячої наївності запитав Северин.

— Поруч, так точніше, — так само посміхаючись щиро відповів той.

— А ти не боїшся, що я відмовлюся?

— Тепер уже ні, — враз посерйознішавши, промовив СА-Сєд.

— Ліпше б ти втілився в жіноче тіло, — вирвалося в Северина.

— Ха-ха-ха! Ти залишаєшся собою! — констатував СА-Єд.

Запала тиша. Северин почувався якось неспокійно. Усе щойно почуте десь глибоко в душі кололо й дратувало його. Там у глибині свого єства він почувався немов ошуканим і, мабуть, тому все ще ніяк не міг заспокоїтися.

— А як його звали? — Несподівано для себе самого запитав Северин.

— Кого?

— Ну, його... Того, у чиєму ти оце зараз тілі?

— Сміятимешся?

— Ну що ти? Ніколи!

— Іван... Іванович... Тримайся.

— Тримаюся...

— Іванов.

— Ха! — Северин згадав про табличку на дверях провідника вагону, і йому враз стало зовсім несмішно, а відчуття обману зросло ще сильніше.

— Ну от, бачиш? — радісно мовив СА-Сєд, наче ловлячи його думку.

— Та ні, чого там, я... Просто, там на дверях табличка... — Северин звівся і сів. — Ти що, серйозно?

— Цілком, — сказав СА-Сєд і, повернувши голову до Северина, щиро глянув йому в очі.

Северин різко підвівся і вийшов у коридор. Підійшов до дверей провідника, щоб ще раз пересвідчитися, що на них написано. У металічній рамочці, що на дверях, взагалі нічого не було. Порожньо. Северин потер долонею підборіддя і промовив розгублено:

— Так примітивно якось? — і вже голосніше крикнув: — Ти вигадав би вже щось оригінальніше!

Він постукав у двері. З купе — нічичирк. Северин відступив від дверей, ще раз поглянув на порожню рамочку, повернувся до свого купе й повільно в задумі сів на своє місце. СА-Сєд лежав горілиць, заклавши руки за голову, і дивився в стелю. Мовчали обидва з хвилину. СА-Сєд перший порушив мовчанку:

— Нічого не вдієш, усе є так, як є... Пробач, із Достоєвським Федором ми розминулися свого часу... І з Чеховим так само, з його вини, до речі...

— А ти що, і раніше? Раніше ти вже робив такі фокуси? — з недовірою в голосі мовив Северин.

— О, раніше! У мене було багато різноманітного досвіду.

— Наприклад?

— Знову ж таки... — він поглянув на Северина.

— Я не буду! Бігме! Побий мене, Боже, коли я заржу!

— Добре... Наполеон.

— Бля-я-я! — вирвалося в Северина.

— Усе, годі! — СА-Сєд різко звівся на ноги й вийшов у коридор.

— Да ладно! — розгублено вигукнув Северин йому навздогін. — Пробач... Іване... Бонапартовичу! От блін! Ха! Ха-ха-ха!!! Це ж гумор! Ну як нам, людям, і без гумору?

Він теж підвівся з дивану, вийшов у коридор і став поруч СА-Сєда. Вони стояли й довго мовчали, дивлячись у вікно. За шибою небо вкривали важкі хмари, і ген аж там, під обрієм, косі штрихи дощу боронували поля. Перед вікном пропливає, подзенькуючи, переїзд із опущеним шлагбаумом і невеличкою низкою автомашин. Біля будки стоїть огрядна жіночка й тримає в руці скрученого в «ковбаску» помаранчевого прапорця. СА-Сєд раптом помахав їй рукою, і ця жіночка враз відповіла, ніби саме на це й чекала. Северин зиркнув на СА-Сєда, той собі також на Северина. Пауза. Северин з усіх сил намагався стриматися від сміху. Його просто рвало зсередини. Та все ж те, що він хотів, учинив:

— Це що, одна з ваших, — спитав Северин, як тільки міг серйозно.

— З ваших... — так само незворушно відповів СА-Сєд. І не змовляючись вони розсміялися. Реготали, присівши, аж до сліз, потім, довго відхекуючись, підвелися, стали знову обличчями до вікна й надалі спокійно тривали в мовчанці. Северину зробилося якось млосно на серці. Можливо від того, що за вікном пішов дощ? І, як це буває під час дощу, коли стоїш у проході вагону, що мчить «на всіх парах», тоді чомусь усе, що за вікном, набуває якогось особливого ностальгічного відтінку. Навіть барви листя дерев, трави, земля й вода в калабанях, чи от у ріці під мостом. Усе якось змінює свій смисл. І стукіт коліс на стиках рейок додає особливого звукового колориту биттю серця — часу життя.

Северин знову пригадав Маринку. Деталі її тіла спалахували в його уяві як слайди. Тріснута нижня губка її ледь-ледь сочилася сукровицею, і він цілував її, ніжно торкаючись ранки язиком. Солонувата і заразом солодка... Запах її грудей, волосся голови, з-під пахв, стоп ніг... Усе пам’ятав зараз так явно і сильно. А головне, погляд: прохаючий, тривожний і одночасно жорстокий і вимогливий, сповнений жаги і влади, сили й безсилля... «З протилежностей зіткано жінку...» — думав Северин.

Раптом крізь кудлаті густі хмари вдарило проміння в шибку вікна, і на склі, всіяному знадвору бризками крапель дощу, відбилися в світлі сонця два обличчя. Северинове й СА-Сєдове.

— Життя триває, — промовив Северин.

— Мусить, — відповів СА-Сєд.

Частина друга

Несподівано, як це завжди буває в поїздці залізничним транспортом, потяг ускочив у тунель. Стало темно. Северин спокійно сприйняв цю темряву й десь у глибині свідомості вже відчув, що от-от потяг знову вискочить на поверхню до сонця. Він навіть приготувався видихнути набране в груди повітря, але за якусь мить у вагоні увімкнули світло, а потяг усе ще так і шпарив крізь тунель. Северин тихо зітхнув і глянув на СА-Сєда, але той з абсолютно природною байдужістю відвернувся від вікна і повільно ввійшов у купе.

Северин дивився на нього, і якась тривога забриніла йому в серці. Він глянув у бік провідника, той порається біля бойлера, набираючи кип’ятку до термоса. Провідник теж поводився абсолютно нормально і головне спокійно. Цей спокій знову наводив на Северина якийсь потаємний страх. Він знову повернувся до вікна. За шибою миготіла темна, ледь висвітлена відбитим світлом від вікон вагона стіна. Тунель виявився неочікувано довгим. Северин пробував згадати, а чи насправді йому доводилося колись проїжджати потягом, що прямує до Львова, крізь тунель. Нічого подібного на тунель на цьому маршруті не було. Северин уже припускав думку, що можливо це якась нова дорога? Проте через яку таку гору прокопано цей тунель.

— Щось довго цей тунель не закінчується! — з доволі вдаваною байдужістю голосно промовив Северин, адресуючи це провідникові.

Провідник наче й не чує його, клопочеться з бойлером, шуфелькою підсипаючи крізь розкриті невеличкі дверцята чергову порцію вугілля.

Северин зазирнув у купе. СА-Сєд сидів за столиком на своєму місці й роздивлявся сторінки журналу кросвордів. Северин увійшов, усівся на своє місце.

— Це знову твої штучки? — запитав іронічно Са-Сєда.

— Які? — СА-Сєд опустив розгорнутий журнал долі й зиркнув, усміхаючись, на Северина.

— Оцей тунель! — аж крикнув Северин.

— Ах, тунель... Ну, тунель! Ну а що тут такого дивного? — з легким роздратуванням промовив СА-Сєд, знов устромивши свої очі в журнал і перегорнувши сторінку, почав шукати щось на столику.

— Що? — звівши брови, вирячився на СА-Сєда Северин. — Ти питаєш, що тут такого дивного? На цій гілці тунелів не має і бути не може! Я знаю цю дорогу, як свої п’ять пальців. Ми що, в Альпах?

— Ні, ми просто в тунелі, — кинув той.

— Знову одне й те саме! — Северин збагнув, чого шукає СА-Сєд, встав і дістав з наплічника кулькову ручку й простягнув її сусідові. Той мовчки взяв і, лиш кивнувши головою, промовив:

— А що ще тобі сказати. Це так би мовити пауза.

— Пауза? У чому?! І чому?!! — щораз то голосніше питав Северин.

— Пауза для поглибленого пізнавання суті справи. Ти тільки не бійся, це не навічно, — так само байдуже відповів СА-Сєд і взявся записувати щось у клітинах кросворду.

— А з чого ти вирішив, що я боюся? — через силу посміхнувся Северин. — Мені просто якось... від несподіванки...

— Заспокойся. Ми ж з тобою начебто вже непогано порозумілися, то навіщо починати все спочатку.

СА-Сєд швидко заповнював клітинки кросворду.

— Ну так... — промимрив собі під носа Северин, — але можна було б і без таких атракціонів.

— Атракціон відбувається виключно завдяки тобі.

— Ти знову своєї!?

— Я вже казав тобі, що це саме ти твориш оцю свою дійсність, а відповідальність перекидаєш на мене, або ж іще на когось. Як бачиш, провідник зовсім не переймається тим, що діється, бо для нього все відбувається згідно його знаного й очікуваного.

— Значить для нього цей тунель є цілком зрозумілим і знаним?

— Або для нього взагалі не існує ні цього тунелю, ні нас із тобою, — він заповнив іще кілька клітинок буквами і задоволено посміхнувся, що означало — кросворд склався. — Хух! — вимовив СА-Сєд, задоволено складаючи журнал.

— Не існує? — перепитав Северин і, вставши, висунувся наполовину в коридор і шукав поглядом провідника. Той, певно, відчувши його погляд, повернувся і, посміхнувшись, запитав:

— Може, чайку? Га?

Северин хутко відсахнувся й, озирнувшись до СА-Сєда, якось навіть розгублено, з ноткою примирення в голосі запитав:

— Чай питимемо?

— Не відмовлюся, — простодушно відповів той і додав: — нехай принесе, тільки щонайміцнішого.

Северин знову визирнув і крикнув до провідника:

— Один міцний чай і одну каву. Теж міцну. І натуральну!

— Натуральної немає, — відповів провідник.

— Нічого у вас натурального немає, один тільки ерзац, — воркотів собі під носа Северин, коли всідався на своє місце. СА-Сєд мовчав. Поїзд летів у тунелі, і Северинові здавалося, що він у метро. Він відслонив фіранку й став придивлятися до того, що там за склом.

— У метро бетонні кільця тримають склепіння тунелю, а тут порода підходяща, сама тримає, — наче читаючи Северинові думки, промовив СА-Сєд.

— І кабелів не видно, — заслонив фіранку Северин.

— А навіщо тут кабелі?

— Ну так, ми ж у паралельному світі... — криво всміхнувся Северин.

— Можна й так це пояснити. У твоєму паралельному світі. А тобі власне й самому все ще не віриться?

— Тобто ти хочеш сказати, що мій світ має багато паралельних варіантів?

— А хіба ж не так? От коли б ти запізнився на цей потяг, то саме зараз сидів би в залі очікування на вокзалі й чекав би на наступного поїзда.

— Або сидів би в автобусі...

— І розмовляв би з поважною панею про те, як добре жити в Львові, а вона, котра живе весь час у Львові, дивилася б на тебе й підтакувала б, але все одно думала б про своє, про те, як добре їй жилося б у Парижі.

Северин розсміявся.

СА-Сєд продовжував:

— Власне отой варіант Северина зараз їде в цьому автобусі.

— І таких Северинів тьма-тьмуща? Оце так... Ну що ж, тепер розумію. Значить реальності немає? — потер він долонями втомлені очі.

— Ми вже про це ніби говорили? — нахмурив брови СА-Сєд.

— Але ось зараз? — Северин стишив голос, і в нотках його прозвучала далека надія, — ось тут і тепер, що відбувається? Хіба не дійсна реальність?

— Для кого? — не особливо артикулюючи, кинув СА-Сєд.

— Як для кого? Для нас із тобою.

— Северине, ти колись замислювався над таким... — Він повернув журнал торцем догори, розгорнув його посередині, утворивши прямий кут і, вказуючи пальцем на центр кута, мовив далі: — Коли циліндр поставити ось тут, в центрі кута отаких двох екранів на однаковій відстані й освітити його з торця і з боку, то на кожному відповідному екрані отримаємо...

— Тінь! — нервово вигукнув Северин.

— Так, тінь буде на двох екранах. Проте на тому екрані, що по відношенню до нього циліндр розміщено торцем, тінь буде у формі кола, а на іншому — у формі прямокутника.

— І що ти хочеш цим сказати? Що я, значить, бачу свою реальність, а ти свою?

— Можна й так сказати, але я про інше. Ти твориш свою реальність і заключаєш, або інакше кажучи, ловиш цю реальність у пастку власних шаблонів. Тобто прикладаючи сприйняте твоїми органами чуття, ти ідентифікуєш з усім знаним і пережитим власним досвідом. У момент ідентифікації ти й твориш свій варіант життя. Лише один варіант, в аналогії з прикладом циліндра і двох екранів варіантів реальності завжди більше ніж один, їх «нестьчісла», дорогенький ти мій.

— Але ж... — Северин пробував віднайти необхідне слово. — Але... Чекай-чекай! Я розумію, про що ти, але це все таки не так!

— А як? — поклавши журнал на столика і грайливо схиливши голову набік, зацікавлено запитав СА-Сєд.

Северин зиркнув на журнал і побачив на сторінці кольорову фотографію ядерного вибуху з написом великими літерами «Останній день надії». Він струсонув головою, наче струшуючи з себе якусь гидь.

— Ну, якось узагалі не так! Я ж бо ще живий! І це я. Той самий, що був і буде. Блін! Ти що? Думаєш, що я вже зовсім тойво?

— Циліндр теж один, але є два джерела світла, два екрани й дві різні реальності. Отже, що більше джерел світла, то більше варіантів реальності.

— І що з того?

— Ти звик світити з єдиної точки свідомості. У тебе зараз тільки один ліхтарик, тому ти бачиш лише те, що освітлює твій одинокий промінь.

— Який промінь?! — крикнув Северин.

— Ми в тунелі? — утомлено запитав СА-Сєд, як продавець запитує покупця, котрий не знає, чого хоче.

— Так! Ми в тунелі! — кричав Северин, у тоні «дурень — від дурня чую».

У дверях з’явився провідник, тримаючи тацю з філіжанкою кави й склянкою чаю.

— Усі тунелі колись та кінчаються, так любить казати моя стара, коли я щось забуваю, — посміхаючись, промовив провідник і додав: — А солоденького?

— Ось тобі ще одна реальність! — бадьоро вигукнув СА-Сєд і додав: — Давай!

Провідник поставив на столик невеличкого поліетиленового мішечка, розв’язав ґудз, розгорнув, і в купе пахнуло прянощами.

— Ось ще й такі пляцки моя стара пече. Може чогось до кави й чаю міцнішого?

— Ні, дякую, — промовив СА-Сєд, — у нас зародилася ділова розмова, яка потребує тверезості.

— Як собі бажаєте, — вдячно відповів провідник, зібрав зі столика порожні келишки і пусту пляшку та й рушив на вихід з купе.

— А коли в нас найближча зупинка, — раптово запитав Северин.

Провідник аж зсутулився від цього запитання, але мовчки вийшов з купе в коридор і вже звідтам крикнув:

— Наступна зупинка згідно розкладу.

Северин захитав головою. Глянув на сусіда і з докором промовив:

— А тут у вас корупція, як подивлюся.

— А ще, що скажеш?

— А ще... Ну добре, нехай і так. Я погоджуюся з твоїми словами щодо ілюзії реальності. Тоді виходить так, що взагалі все моє життя є ілюзією?

— Творчістю, — сьорбнувши гарячого чаю, посміхнувся в склянку СА-Сєд і додав: — ти сам можеш світити на об’єкт з різних точок одночасно і бачити різні варіанти перспективи для своїх кроків, і ступати мудро.

— А хіба творчість не одне й те саме, що й ілюзія?

— А як ти думаєш?

— Я думаю... Думаю... Що все це...

Северин заплутався в думках і ніяк не міг підібрати потрібного слова. СА-Сєд прицмокнув язиком, посміхнувся самими очима і промовив:

— Ось бачиш, ти зараз зіткнувся з тим, що практично не є можливим з логічного погляду на твоє розуміння життя. Тому ти й не можеш знайтися на відповідь. Це природно, друже мій. Розслабся. Розум твій, — упертий інструмент, але наразі він придатний тільки для програмного функціонування.

— Програмного? — скривився Северин.

— Тебе дивує таке моє висловлення? А що? Хіба ти не в програмі живеш?

— Не знаю. Не думаю. Вірніше, я думаю, що все-таки почати вільно вибирати свою перспективу й учиняю так, як мені видається доцільним.

— От власне — доцільним. Ти ставиш перед собою мету, конкретну ціль і рушаєш до неї. А хіба цей твій рух не є вмотивованим твоїми очікуваннями? А очікування твої хіба не є залежними від загальноприйнятих правил і понять? А правила і поняття хіба не спираються на загальновизнані цінності? То чи не є твоя дія запрограмованим учинком? Хіба ти не знаходишся у фарватері певної програми, суть якої спирається на все, що я перелічив?

— Ну, так... За потреби можна й так це назвати. Але ж так живе кожен із нас.

— Ні, не кожен. Так живе більшість із вас.

— А меншість, відповідно живе інакше?

СА-Сєд помовчав, даючи Северину самому здогадатися, про що той запитав, але Северин мовчав...

— А ти ніколи не замислювався, чому більшість дозволяє меншості управляти собою?

— А що, хіба більшість насправді дозволяє меншості вчиняти так, як вона хоче? — запитав Северин СА-Сєда, примруживши праве око, мов допитливий нишпорка.

— Більшість завжди дозволяє, тому що вона, більшість, знаходиться під впливом програмування меншістю. Меншість завжди заручається підтримкою більшості. Тому більшість думає, що це вона управляє меншістю, але...

— Що але? — не зводячи погляду з СА-Сєда, сухо спитав Северин.

— Є таке правило, потаємний смисл якого дається до зчитування тільки тим, хто має відповідний рівень свідомості. Звучить воно приблизно так: «У виграшу не той, хто виграв і святкує перемогу, а той, хто програв і хоче виграти!».

— Я щось подібне колись уже чув. І що? Що ти хочеш цим сказати?

— А те, що «Хто має очі...».

— Цим світом управляють ті, хто має очі? Так? — перебив СА-Сєда Северин.

— Так. Вони так думають і вважають себе вашою елітою, — коротко мовив СА-Сєд. Склав з долонь дірку у вигляді трикутника, притуливши їх великими і вказівними пальцями й приклавши його до лівого ока, кумедно кліпаючи, зиркнув ним на Северина.

Северин підморгнув йому і змовницьки запитав:

— І їх меншість?

— Значна меншість, — відповів СА-Сєд, кліпаючи «всевидячим» оком.

— А більшість, значить, виграє? — правив своє Северин.

— З одного боку, більшість сама потребує мати над собою меншість, яка управляла б нею. Адже стадо потребує вожака, або пастуха, словом, того, кому ця більшість делегує відповідальність за своє життя. А чого хочеш, те й отримуєш. Однак не завжди те, чого хоче маса більшості, відповідає сподіванням кожного її члена. Тому що кожен хоче свого особистого, й у бажанні досягти цього свого особистого погоджується на тимчасове колективне. А колективне дотримується ідеї, декларованої обранцями більшості, тобто меншістю, суть якої — «Ми відповідальні за наше спільне щастя, тому виконуйте наші розпорядження». Дємакратія, панімаєш! Отак, меншість маніпулює більшістю, якій здається, що це вона, більшість, визначає і реально вирішує долю колективу, країни, народу... Від цього більшість часто сліпне і стає сліпою біомасою. До пори, до часу. Адже процеси життя неможливо контролювати тотально. Будь-яка дія завжди викликає контрдію. Тому під тиском правлячої меншості в масах більшості рано чи пізно, а таки починаються внутрішні процеси протесту. Своєю чергою в боротьбі за правду більшість сама починає ділитися на меншості, а кожна меншість, своєю чергою, має здатність самоорганізовуватися й гуртуватися довкола свого нового лідера, на якого знову ж таки покладають відповідальність і сподівання за щасливе майбутнє... Лідери не завжди розуміють природу цих сподівань, скоріше вони відчувають власну перспективу користі, тому щедро обіцяють «Го́ри–мости», намагаючись перетягнути на свій бік щобільше народу. Тож вони згуртовують довкола себе маси й розпочинають боротьбу за тотальну владу, бо тільки тотальна влада відкриває їм шляхи до втілення їхніх ідей, а також досягнення особистих цілей і благ у суспільстві (так вони в цьому певні й переконані в своїй особливій унікальності). Здобувши владу за підтримки мас, владна меншість стає заручником своєї владної ситуації, їм тепер будь-якою ціною треба утримувати своє владарювання... Ціна ця завжди густо скроплена кров’ю більшості.

СА-Сєд розвів долоні врізнобіч, збільшуючи таким чином отвір трикутника, протиснув крізь нього все своє обличчя і так, наче нічого не сталося, продовжив:

— Більшовики це довели на практиці. Зараз над подібними доводами працює нова меншість — ваші нові-старі слуги народу, депутати, чиновники і так далі. Не тільки тут, а й по всьому світі одне й те саме. Коли поставленої мети досягнуто, настає криза, і в кризовій ситуації відбувається перевертання — старі ідеї, як відпрацьовані ступені ракети, уже не діють, потрібно нові ідеї, а їх найчастіше немає, тому що мети досягнуто — владу здобуто. Як кажуть, «Хатєлі как лучче, а палучілась как всєгда». Трапляється це тому, що ті, хто переміг, впадають у спокусу спочивати на лаврах, попожити особисто для себе, бо саме це і було головним рушієм їхньої діяльності й боротьби. Відповідно ті, хто програв, здобувають лють бажання перемогти і довести свою спроможність ліпшого управління, тому вони виносять нові ідеї, які ще більше до вподоби масам більшості, і більшість клює на цю нову блешню, і нова боротьба, нові вибори, нові революції й майдани. Одна меншість змінює іншу, а та ще іншу й так без кінця, аж до простої рокіровки місцями представників двох партій, а то й однієї і тієї самої, єдиної і переможної.

— Невже і справді жодна з прогресивних ідей так і не спрацьовує? — стиснувши кулаки, мовив Северин.

— Високі ідеї слугують прикриттям тому, що за ними ховаються справжні переконання, які, як правило, насправді не є високими, скоріше ницими й примітивними, а відтак і бажання й цілі тих, хто ці високі ідеї декларує: «Слово мовлене, лож єсть». Тому політики в суті своїй здебільшого просто брехуни, тому що свої справжні цілі вони завжди змушені прикривати популістськими гаслами, щоб заручатися підтримкою «біомаси». Скажімо, ось ти маєш свою партію, яка декларує, що відстоює інтереси народу. У своєму маніфесті ви це проголосили, і вас реально починає підтримувати щораз більше народу, тому рано чи пізно ви берете участь у виборах або організовуєте революцію, перемагаєте і здобуваєте владу. Словом, ви починаєте управляти всією тою своєю більшістю електорату. А ваш електорат, тобто народ, спочатку тішиться перемозі своїх представників, підтримує ваші кроки і навіть прославляє в творах мистецтва і грандіозних монументах головних персон вашого правого діла. Та за якийсь час, можливо, доволі тривалий час, ситуація поволі змінюється, і ти раптом помічаєш, що ваші прихильники надалі не є вашими прихильниками, що вже серед ваших однодумців щось відбувається таке, на що ви ніколи й не сподівалися. І тоді треба щось робити. А що робити не завжди відомо. Простіше почати говорити й обіцяти, хвалити себе й критикувати опонента. Словом, захищатися. Проте й це не рятує. Бо вже в лавах ваших теж починаються конфлікти. Теж знову поділ на своїх-своїх і своїх-чужих, тобто на тих, котрі вже є іншими або все ще інші. І вже розкол, і вже розвалюється добре діло, і правильні лозунги вже не є правильними, і знову криза. І знову хтось з’являється такий, що його цього разу підтримає більша маса народу, і знову лідери, і знову партія, і знову все правильно і єдиновірно, і знову вибори, революція, чи громадянська війна, чи агресія супроти сусіда... Так проявляється паразитична природа меншості по відношенню до більшості, суть якої маніпуляція сподіваннями мас і прикриття відповідальністю, покладеною на них цими ж самими масами.

Северин узяв філіжанку й відчув, що вона зовсім зимна. СА-Сєд помітив його реакцію і продовжив:

— Реальність найбільшої правди є найбільшою ілюзією, яку розкладено в часі й просторі. Усе є відносним одне щодо одного. І твоя остигла кава вже не кава, а люра. Чи не так?

Северин помовчав, недовірливо мацаючи філіжанку з холодною кавою, розглядаючи ланцюжки манюніх пухирців повітря, що поприлипали до скляних стінок, а інші все ще кружляли в центрі поверхні напою, повільно злипаючись до купки. Северин, торкнувшись їх пальцем і облизавши його, поставив філіжанку на столика. СА-Сєд уважно спостерігав за Северином.

— Значить ми тут ковбасимося, як опариші в банці, і думаємо, що ми до чогось, а таки доростаємо? — повільно мовив Северин.

— Думаєте, — промовив СА-Сєд, немов знав про що він скаже. — Ви повсякчас думаєте тільки про себе і водночас думаєте, що це ви самі думаєте. Ось ти, скажімо. Ти ж думаєш про себе якось? Правда?

— Ну звісно, що це я думаю. Я ж «Гомо сапієнс» як-не-як! — промимрив Северин.

— Добре, і це твоє думання про себе робить тебе ліпшим чи гіршим? — підчепив його СА-Сєд.

— Часом так, а часом інак... А до чого ти ведеш?

— До того, з чого й почав, — творення власної думки про себе самого і, відповідно, про все й про всіх довкола. Твоєї власної, Северине, думки. Розумієш?

Зробилася пауза. СА-Сєд сьорбав чай, і він був усе ще дуже гарячий, бо пара густо здіймалася з поверхні склянки. Северин знову взявся за філіжанку, але та виявилася... теплою. СА-Сєд усміхнувся:

— Дивно, правда? Ніби якась містика.

— А хіба це не містика?

— Ні. Це творчість.

— Щось ти кривиш, чоловіче, — відсунувши філіжанку, Северин випрямив спину і склав руки на грудях. — Навіть за бажання, за незмірного мого бажання я все-таки не можу тобі вірити до кінця.

— Чому? Тобі потрібні ще якісь факти? Ану ковтни ще разочок кави.

— Я не про каву, — мовив з натиском на «не» Северин.

— Знаю. Ти ніяк не можеш скласти в своїй голові кластери суперечливих фактів, щоб здобути цілісну картину світу. А вона доволі проста і по суті своїй така сама, як тисячі років тому. Вашим світом правлять пороки, тобто створені вашими предками і вами самими руйнівні ментальні програми, які інфекційно імплантують глибоко у вашу підсвідомість, що впливатимуть на всі ваші процеси мислення.

— Отже, ти хочеш сказати, що мої думки не є моїми, а такими, на формулювання яких вплинули ці ментальні... як ти сказав?

— Пороки. Паразити.

— Отже кожен з нас рано чи пізно муситиме згинути?

— Ні. У цьому немає чіткої сталості чи остаточної однозначної приреченості. Місце для вибору завжди є. А вибір для кожного з вас є особистим вчинком. Проте не завжди особистий вибір є насправді особистим. Найчастіше ви робите свій вибір унаслідок того чи того переконання, а переконання не є однозначною вашою суттю, як ти вже розумієш, оскільки ті ж самі ментальні паразити вчиняють свій вплив на формування отих ваших як особистих, так і колективних переконань. Тому й перетинаються процеси формування самих цих переконань з процесами формування історичних подій. Як реально проявлені, так і можливі, тобто паралельні реальності. Ось, приміром, якби Гітлер загинув у якійсь автокатастрофі чи від хвороби десь наприкінці 1930-х років, він не попхався би війною на Союз і, можливо, що залишився б видатним політиком в історії Європи, бо об’єднав німецький народ. А якби Сталін напав на Європу раніше за Гітлера, то роль Гітлера в тій війні могла би набути тотально іншого характеру. І невідомо, який кінець мала б Друга світова війна і чи була б вона світовою? І кого тоді вважали б переможцем, а кого переможеним? Зрештою й у цій ситуації, що зараз є, питання хто переможець, а хто переможений усе ще є актуальним і до кінця нез’ясованим. Питання, питання, питання... На відповіді очікуєш одні, а одержуєш зовсім інакші. Таке ваше життя, Северине, — гра варіантів реальності. І всі оці варіанти є реальними, просто хтось колись зробив свій вибір, свідомо чи несвідомо звернувши і перейшовши на іншу реалію буття.

Северин уперто мовчав у задумі.

— Чого ти, Северине? — СА-Сєд торкнувся рукою його коліна. — Хіба я щось брешу? Просто мої слова не в’яжуться з твоїми поняттями правди. Ти все ще тримаєшся свого знаного. Але ж ти можеш вийти за ґрати власного каземату і спробувати мислити вільніше.

— Вільніше? Це як? — без ентузіазму буркнув Северин.

— Бачиш, поняття свободи торкається передусім того, хто оперує цим поняттям. Свобода не є волею. А воля не є свободою. Проте неволя може бути свободою.

— Що? — вихопилося в Северина з уст.

— Воля має природу енергетичного променя. Це заряд енергії особистості. Тому ви кажете: «Прагнемо власної волі». Зі власної волі вчиняю. Він, чи той, є вольовою людиною, або — ми воліємо те-то й так-то. Як бачиш, воля є енергією. Психічною енергією.

— А свобода тоді чим є? — гостро зачепився за слово Северин.

— Свобода є ситуативним станом обставин.

— Ситуативним станом? — невдоволено промимрив Северин.

— Так, психічно ментальним станом, за якого відбувається отримання або привласнення... — сказав, як аптекар, СА-Сєд.

— Як-як? — Северин аж посвітлішав на обличчі.

— Слухай уважно. Привласнення є дією, при вчиненні якої людина отримує щось таке, над чим вона досі ще не мала влади. У самому слові «привласнення» є суть поняття «власний» — знай «влада», тому це і є владарюванням, що і є почасти залежністю. Адже сказано: «Тяжка ти, шапко Мономаха!». Свобода означає здобуття сво-го бо-гом да-ного тобі стану, як можливості отримання енергії для вчинення отої власної волі. Свободу може дати тобі один тільки Бог, коли ти будеш здатен до цього прийти. То хто з вас є вільним і хто має свободу?

— Той, хто не має власної свободи й волі! — іронічно викрикнув Северин.

СА-Сєд примружив очі й тихо промовив:

— А знаєш, що ти щойно сказав?

— А що я сказав? — знову кривлявся Северин.

— Ти щойно висловився дуже мудро.

Северин грайливо зробив великі очі й роззявив рота, але різко зняв гримасу і просто запитав:

— Цікаво, і про що?

— Про людину, яка насправді є вільною і свобідною.

— Не зрозумів. Хіба я... Ха! — знову роблено розсміявся Северин.

— Так. Ти щойно точно висловився. Бо людина, яка має власну волю і свободу, насправді немає ні одного, ні іншого.

— Щось ти... Я не розумію, про що ти тут... Втираєш мені мізки?

— Я про те, що Свобода не є звільненням, а свідомою присвятою, розумінням власного призначення вчиняти волю Всевишнього. Свобода є усвідомленим станом, за якого людина стає провідником Божої волі, а не своєї персональної.

— Але ж ми говоримо про власну людську свободу.

— Власне, про власну! Людина, прагнучи власної волі й свободи, найчастіше ловиться на Его, тобто на магніт отих пороків, — власних бажань бути максимально незалежною персоною і самій вибирати те, що вона сама насправді хоче вирішувати, що, як їй здається, потрібно особисто самій...

Северин перебив його:

— Це правда, так всі живуть... — він хотів іще щось сказати, але СА-Сєд зробив паузу, давши йому сформулювати думки, ба, в Северина їх чомусь забракло, і він просто махнув рукою, даючи знати СА-Сєду, щоб той продовжував.

СА-Сєд повів далі:

— Ми з тобою вже говорили, що людські бажання є ілюзіями, які ловлять вас у неволю. Захцянка — цяцянка, а дурному радість.

Северин не втримався і таки перебив СА-Сєда.

— Але коли так, то виходить... що всі ми, сущі на Землі, є всього лише залежними від власних бажань?

СА-Сєд продовжував, як терпеливий учитель, впевнено і лагідно:

— Бо всі твої потреби є надуманими. Бо світ речей, у якому ти живеш, є ілюзією потрібності.

— Але ж тоді не було б нашої цивілізації, — знову протестував Северин.

— А ти вважаєш ваш вид цивілізацією? — несподівано запитав СА-Сєд, знову так само без жодного тиску на Северина, який помітно нервував.

— Так, нехай ще недолугою, але цивілізацією... — промовив Северин.

Він іще щось хотів додати, але глянувши в очі СА-Сєдові осікся. СА-Сєд, посміхнувся Северину щирою усмішкою, підвівся і вийшов у коридор. За його плечима чорніло темнотою тунелю вікно і на фоні цього «Чорного квадрата» цей дивний чоловік мав ще містичніший вигляд. Він поглянув ліворуч і праворуч, ніби озираючи всі купе вагона, наче там було повно народу, і всі визирнули зі своїх купе, щоб послухати цього промовця. СА-Сєд навіть зробив руками широкий жест, розкинувши їх у різні боки, як це роблять конферансьє чи виступаючі перед широкою публікою, і голосно на весь вагон мовив:

— Ви мрієте про те, в чому відчуваєте гостру потребу, а здобувши потрібне, стаєте заручниками цього добра. Так само, як ваша меншість, вірячи в свою винятковість, здатна знищити мільйони собі подібних! І, навпаки — більшість, яка вірить у свою справедливість і насильно диктує меншості справедливі вимоги, однакові закони й правила для всіх, обов’язково колись таки розпадеться, і суть цієї більшості колись трансформується в щось нове, а відтак, знову стане справою меншості. Пам’ятаєш пісковий годинник? З більшості піщинок висипається меншість, а меншість примножується і перероджується у більшість... Єдність протилежностей тримається закону відносності, за Ейнштейном, якого ви визначили як наймудрішого з-посеред вас, але який насправді просто насміявся з вас усіх укупі взятих. Він просто гамузом обдурив вас, створивши для вас свій варіант світу. Він створив класну ілюзію, яка віддзеркалює передусім світогляд вашої вічно невдоволеної і ненажерливої меншості, яка приловчилася програмувати вашу більшість у потрібному для них форматі життя страхом і обіцянками чи то земного, чи — ще чого доброго — небесного щастя і тим самим триматися над усіма вами й жити в своїй ілюзії постійного щастя, багатого, ситого, красивого світу пануючого багатства. Він просто вас усіх розвів, як лохів, собі на втіху. Бо нічого сталого в природі немає. Мудрий був єврей, ну і хитрий, з притаманним єврею гумором. — СА-Сєд озирнувся на «Чорний квадрат» вікна і, піднявши вгору руки, немов у ритуальному пориві, продовжував виголошувати промову. Северину здалося, що він наслідує котрогось з видатних артистів чи вождів. СА-Сєд справді був дуже артистичним і просто впивався промовою: — Проте це всього лише інакша, але все та ж сама ілюзія щастя, яка насправді не дає ні життя вічного, ні здоров’я, ні радості, ані мудрості. Як можеш сам побачити, що багатство і влада жодного щастя не примножують, лише примножують тягар страху за власне існування і постійне очікування нападу ворогів. Тому так багато поліції, тому такі величезні затрати на армії, тому найновіші технології охорони й захисту власності й так далі, і тому подібне. І що робить ця меншість, щоб утриматися на плаву?

— Дурить нас і морочить нам голови обіцянками скорого й неодмінно обов’язкового досягнення кожним із нас свого щастя? — підігруючи СА-Сєду, вигукнув Северин.

— Правильно! — підхопив його промовець. — Вони створили багаторівневу систему захисту власного простору за допомогою програмування вашої психіки. Система ця не просто не допускає вас до них, ні, вона навпаки приймає найліпших із ліпших, але перевербовує їх на їхній бік. Робить вибраних обраними, наче «одними з них», створюючи таким чином такий собі «прошарок» шаровиків із кланів вірних системі слуг-яничарів. Клани ці підлягають періодичній ротації за допомогою революцій, війн і різноманітних економічних систем управління, як-от дефолти країн чи кризові ситуації в світовій економіці, яких насправді може й не бути, але про наслідки яких усім вам уперто сповіщають засоби світової інформації, що власне і є основними програмуючими інструментами цих паразитів. Усе дуже просто. Для того, щоб це було дуже важливо і надзвичайно поважно, правдоподібно і відповідно, архинепросто й суперскладно, запущено різноманітні програми від релігій до комп’ютерних технологій, від двадцять п’ятого кадру в телепрограмах, до найрізноманітніших форм реклами в ЗМІ, від фармакології до методології освіти, від закладів дитячого дошкільного виховання аж до університетів... Словом, у всіх галузях вашої життєдіяльності. Усе ваше життя давно кероване ними, і все працює для вашого переконання про якусь їхню вищу мудрість, що нібито сягає найвищих інтелектуальних, духовних і мистецьких висот, на яких відбуваються контакти не просто з якимись інопланетянами вищих рас, як ти тут собі думаєш, а безпосередньо з представниками вищих ієрархів архангелів і особисто з самим Богом богів! Тому ця меншість і управляє всією вашою більшістю, бо так звана мудрість цього трюку є абсолютно примітивним обманом і брехнями, напрацьованими впродовж тисячоліть у формах персональних і групових переконань, закладених і вирощених в інкубаторах традицій у звичаях народів, прописаних навіть у святих письмах, законах і в конституціях держав, які чомусь зовсім не діють.

— Чому? — Северин аж закашлявся. — Чому саме так? Невже все так запущено? Адже все може бути зовсім не так. Хіба ні?

СА-Сєд перестав грати оратора і спокійно увійшов до середини купе. Сів навпроти Северина, поклав лікті на столика і, підперши одною рукою підборіддя, другою взяв склянку з чаєм, але так і не торкнувшись її устами, посунув убік і спокійно промовив.

— Може. Інакше я з тобою тут не сидів би й не товк води в ступі. Та для того, щоб було все інакше, треба відмовитися від своїх застарілих переконань у правдивості й правильності того життя, яке ви маєте.

— Відмовитися від переконань... — покивав головою Северин і продовжив: — Значить перестати жити за заведеними правилами і законами?

СА-Сєд таки сьорбнув зі склянки і відповів:

— Треба жити по Со-Вісті. — Він зробив вже звичний рух вказівним пальцем у повітрі, ілюструючи риску. — І нічого не боятися. Слухати, що промовляє тобі совість, і твердо ступати кроками мудрості й гармонії.

— Як розпізнати, що є совісним, а що ні? — риторично запитав Северин.

— Насправді ти сам усе це добре знаєш. Учиняй так, як хочеш, щоб інші вчиняли щодо тебе. Будь тверезим і розсудливим, говори правду, будь щирим, поважай, допомагай, словом, живи в любові до кожного і всякого.

— Але ж це ілюзія! Тобто я хотів сказати, що це ж і є утопією! — аж розреготався Северин.

СА-Сєд посерйознішав і, сьорбнувши чайку ще раз-другий, майже під ніс собі пробурмотів:

— Так, на цьому рівні вашої творчої свідомості це все ще видається утопією, але що ж тоді є Християнською Любов’ю? Що є Буддистською Мудрістю? Що є Мусульманською відданістю? — після кожного запитання він сьорбав чай.

Северину стало смішно з того, як поводився СА-Сєд, але захоплений темою, він тримав себе в руках.

— А хіба це не є такими ж самими програмами, про які ти щойно отут мене так палко й уперто переконував? — гаряче промовив Северин.

СА-Сєд наче тільки й чекав такого питання від Северина. Він відклав склянку з чаєм убік і, відкинувшись плечима до стіни, заклав руки за голову, ногу на ногу, трусонув головою і повів своєї:

— Сонце однаково світить, як праведнику, так і злочинцю, жертві і хижаку. Так само вогонь може давати тепло, а може спалити все твоє добро. Відповідальність за те, що ти чиниш, тримає будь-яку програму, як вуздечка коня. Відповідальність може бути тільки персональною. Поняття колективної відповідальності має скоріше декларативну природу, бо все одно по суті своїй це є сукупність персональних відповідальностей, як сукупність багатожильного троса чи канату тримається міццю кожного дротика чи нитки. Але це у фізичному сенсі цього явища, а в психічному, досить перекласти власну відповідальність на загал, як одразу вмикаються процеси, що ініціюють і провокують до дії протилежні структури енергій, які проявляються в паразитичній природі, суть котрої полягає у висмоктуванні енергії любові з самого процесу творення того чи того об’єкта. Це можуть бути вчинки, звершення, конструкції ментального плану чи фізичного, словом, твори, якість котрих уже є не такою, якою мала би бути. Досить нагадати про якість ваших доріг, будівель, товарів широкого вжитку, фармакології й косметології, чи будь-чого іншого, продукованого в безвідповідальності. Підміна програм на паразитичні спрацьовує й через авторитети кумирів, через гравітацію еґреґорів, яких ви самі ж і створюєте і яким тільки те й робите, що поклоняєтеся, замість учитися мудрості й поліпшуватися. Під дією паразитичної програми вам простіше «падобастрастна» бити поклони і фанатично співати мантри, ніж у любові до всього й кожного розвивати власну особистість. Це відбувається знову ж таки через одне і те саме — ви знімаєте з себе особисту відповідальність. Ви таким чином самовимикаєтеся з мережі божого процесу творення дійсності. Це ти можеш відчути через совість. Бо совість є процесом прямого зв’язку з Абсолютом. Тому коли ви свою особисту відповідальність перекладаєте на когось іншого (на керівників, начальників, урядників, депутатів, президентів і так далі) або на таких самих, як ви (на колектив, громаду, народ), ви тим самим самовилучаєтеся з божественного променю творчого чину щирості любові, яким і є смисл життя кожного з вас, і опиняєтеся в становищі біомаси. А біомаса не мислить, вона функціонує несвідомо, бо є програмованою отими паразитами. Тому більшість не вміє брати на себе відповідальності ні за себе самих, ні за ближніх і тим паче за весь світ, бо вчинки ваші є проявом як інстинктивних програм, так і програм соціальних на основі страху і користолюбства. Ви в основній своїй масі існуєте в колективному несвідомому. А пробуджувати колективне несвідоме, виводячи його в свідоме, є марною тратою часу. Благим наміром. То ж починати треба від себе самого. Той, кому вдасться зробити це хоча б раз, відкриває для себе суть цієї природи й здобуде силу волі, а відтак відвагу і, що найголовніше, саме тоді йому відкривається досі невідоме, тому що вся необхідна інформація для завершення задуманого чи запланованого лежить у самій дії, тобто в реальних його вчинках. Крок відкриває перспективу наступному, і ти тоді ступаєш упевнено і твердо, бо ти вже взяв на себе відповідальність за свої кроки, за шлях, який торуєш, і за мету, до якої прямуєш. І в кроках твоїх відбивається суть твоєї мети, треба лише бути уважним і бачити те, що ти вчиняєш і як ти це вчиняєш. Спантеличити, злякати невідомістю, посіяти сумніви, відібрати впевненість у собі — у цьому власне і суть основи паразитичної програми «Розділяй і владарюй». Бо щойно ти зациклюєшся на собі самому, то виходиш з променіння любові в Цілому і Єдиному. Оте розділення й означає вимкнення себе з творчого поля Цілого і Єдиного. Залишившись у самоті, ти оперуєш лише своїми егоїстичними переконаннями, знаним досвідом під пресингом страхів, що і є «падінням», бо тоді зупиняється твоє зростання й духовне знесення. Знамените «Бути чи не бути» Шекспіра — яскравий приклад такої програми в дії, і сюжет трагедії «Гамлет» це підтверджує. Тому всілякі сумніви вже сигналізують про присутність такої паразитичної програми. Вийде/не вийде, дадуть/не дадуть, працюватиме/не працюватиме і так далі, «так/ні» впливають на глибини підсвідомого і там знаходять необхідні аргументи, щоб звести нанівець не тільки твої наміри, а й усе твоє життя. Релігійні організації, розділяючи маси на вірних і невірних, на праведників і грішників, нав’язують тобі комплекс переконань у твоїй особливій інакшості й богообраності чи у твоїй гріховності, тобто порочності від народження. Такими самими комплексами є як канонічна божественність, кровна чистота, елітарність, з одного боку, так расова меншовартість і кастова упослідженість з іншого. Саме на цих фундаментах збудовано всі існуючі паразитичні програми ваших переКОНань, заКОНів й існуючих релігій і, відповідно, саме це і є причиною всіх ваших воєн і різноманітних конфліктів упродовж усієї історії. На цьому паразитичному принципі збудовано всю сучасну соціальну ієрархічну драбину, де панівним поняттям найвищого земного щастя є слава і матеріальне багатство, заради якого ви в більшості своїй пнетеся цією драбиною, ламаючи собі шию і вбиваючи собі подібних, найрідніших з найближчих. — Він утомлено опустив руки, потер долоні, наче зігріваючись, і мовив: — Ось так, друже мій... Саме тому ваша «цивілізація», а точніше, ваш вид і перебуває на тому рівні розвитку, на якому ви себе сьогодні знаходите.

— Чи є якийсь спосіб уберегти себе від потрапляння під вплив паразитичних програм? — запитав Северин, в голосі його ледь вловлювалося роздратування.

— До речі, а ти коли-небудь чув про експеримент «Всесвіт–25»? — ніби зовсім не чуючи його запитання, поставив своє СА-Сєд.

— Не пригадую... — безбарвно відповів Северин, розуміючи, що прямої відповіді йому не дадуть.

СА-Сєд навпаки пожвавішав і починав свою розповідь, як якусь дуже цікаву казку:

— Один учений, здається його ім’я Джон Келхун, створив для мишей такий собі «Рай», помістивши чотири пари в спеціально обладнаний бокс, два на два метри з високими бортами, з якого миші не мали можливості вирватися, але зате мали геть усе необхідне для розмноження і ситого життя.

— І що ті миші? — раптом нервово перебив його Северин. — Перегризлися геть усі?

— Ти відчув безперспективність такого експерименту? — промовив розчаровано СА-Сєд, ніби це стосувалося якогось відкриття, а не безперспективності його розповіді.

— Я відчув це одразу, щойно ти промовив слово «Рай», — посміхнувся Северин. — То значить, ці миші не витримали експерименту?

— Так, вони перегризлися, винищуючи дітей усіх своїх противників, і згодом залишилися тільки ті, що виродилися в лінивих самців «нарцисів-бісексуалів» і пасивних фригідних самок, які не бажали мати потомства. Так от, усі вони повиздихали від старості, і за якихось 1780 днів тривання цього експерименту від того мишиного «Раю» й сліду не лишилося. Він закінчився солодким «Пеклом» і тотальним зникненням усіх мишей. Джон Келхун створив за результатами експерименту теорію двох смертей. «Перша смерть» — це смерть духу. Після настання першої смерті фізична смерть («друга смерть» за термінологією Келхуна) неминуча і є лише питанням недовгого часу. Й унаслідок «першої смерті» значної частини популяції вся колонія приречена на вимирання навіть в умовах «Раю».

— А чому той Джон Келхун назвав той експеримент «Всесвіт–25»?

— Бо це був останній, двадцять п’ятий експеримент, який завершився точнісінько так само, як і всі попередні двадцять чотири...

Запала тиша. Северину захотілося ковтнути кави, нехай і холодної «люри», та схопившись рукою за філіжанку, він опікся:

— Чорт! — скрикнув Северин. — Гаряче!

— Невже? — стримуючи сміх, прокашляв СА-Сєд. — Ось бачиш, дійсність може таки бути різною, бо твоє переконання в тому, що кава твоя прохолола, виявилося помилковим.

— Та ну тебе к бісу! — прошепотів ображено Северин. — Ти увесь час глузуєш з мене.

— Хіба? А мені здавалося, що це ти глузуєш з того, про що сам у мене й запитуєш. Баловані ж ви, «батєнька»!

Северин понюхав, чим пахне кава у філіжанці, і не знайшовши нічого підозрілого, обережно зробив ковток, за ним другий, третій. СА-Сєд помовчав, усміхаючись якийсь час, далі промовив:

— Суть цього прикладу з мишиним раєм вказує і на суть твого, Северине, питання: «Чи може цивілізація вберегтися від впливів паразитичних програм і самознищення?». Мабуть сам уже розумієш, що коли людина живе як тварина, тобто інстинктами, то суть життя її полягає в інстинктивному процесі організації життєвих обставин. Тому що інстинкт є базовою біологічною програмою. А коли людина живе у вірі, не в забобонах релігійних, а у вірі, тобто у вібрації божественної гармонії, тоді така людина чує продовження божої волі в своєму існуванні, тож учинки й помисли свої така людина розуміє як проявлення волі Цілого і Єдиного. І саме тоді ця людина здатна брати на себе відповідальність за величезну довіру до неї Всесвіту й учинками своїми виражати за неї вдячність. Ось так і тільки так людина з тварини виростає в істоту цивілізаційну, і саме таким чином народжуються з рабів справжні герої, які піднімають цивілізацію на новий рівень і дають початок новітній історії свого виду.

Поїзд вирвався з тунелю, і сонячне проміння різко вдарило крізь вікно. Северин аж замружився. За якийсь час він зиркнув через вікно. Десь внизу під ними пропливала широка долина, поперек якої звивалася, мов анаконда, річка, ловлячи в свої викрутаси небо й виблискуючи проти проміння Сонця. А там, вдалечині було взагалі неймовірне видовище. На горизонті синіло море. Потяг немов летів над долиною. Северин мружився від світла і від побаченого, аж скам’янів. Минула добра хвилина, Северин повільно оживав. Він протер очиці, підвівся, опершись рукою на столика, визирнув понад планкою, на якій розтягнуто фіраночку. Здіймаючись якомога вище навшпиньки, щоб поглянути, а що там справді, внизу під колесами вагону, він аж тремтів, коли шепотів:

— Море? Я... Такого ландшафту тут узагалі... Це якийсь... Міст? — радісно вигукував Северин.

— Це міст між старим і новим Северином, — спокійно резюмував СА-Сєд.

Северин стояв біля вікна, міцно притулившись чолом до шибки і переминався з ноги на ногу. Він сопів від напруження і цікавості. Краєвид і справді був фантастичним. Довкола, доки сягало око, була якась неприродно красива долина, яка впиралася в неймовірної блакиті море. Десь там серед хвиль біліли вітрила незнаної форми завбільшки з корабельні. Їх було кілька; одні ближче, а інші аж під самим небокраєм. А внизу, майже під самим вагоном Северин зауважив групу людей. Убрані вони були по-чудернацьки, незнаної моди одяг мав багато різноманітних деталей, схожих на якихось кольорових химерних риб з великими очима й чорними плавниками. Риби ці трималися на довгих прутиках-антенах і начебто плавали в повітрі, колихаючись у такт ходи кожного, хто їх на собі мав. Із високих капелюхів з різновеликими полями пирскали в повітря якісь промені чи то світла, чи іскор. Чоловіки мали широченні, наче надуті штани, а жінки були вбрані в яскраві кольорові широченні спідниці, з яких зеленою травою тягнулися довжелезні шлейфи з лискучої матерії, наче зроблені з металу. Дехто з них озирався і кумедно махав руками, немов вітаючись, а може й тому, що бавився своїми рибками, які роїлися навколо кожного з них. Були там і діти, які їхали на колісних апаратах чимось схожих до велосипедів з великою кількістю коліс різного розміру. Вздовж покручених між квітчастими чагарниками стежин виднілися незбагненої висоти рослини, що мали незнані Северином форми і плоди. Дерева були теж дуже дивними, і що головне, всі вони рухалися, наче були живими. Їхні гілки цвіли дивними й густими суцвіттями, які випорскували в повітря кольорові димові шлейфи. Яскравими, як латки на халаті ярмаркового клоуна, рясніли рівномірно розмежовані чи то поля, чи городи, на яких росли якісь товсті ребристі плоди завбільшки з автобус. На зелених луках купками стояли, мабуть паслися, якісь багатоногі істоти, а на ставках, що віддзеркалювали небо, білими крихтами пінопласту рясніли зграйки довгоногих і головастих птахів. Вони то роздувалися, як кулі, то витончувалися в різному такті, і здавалося, що то так б’ються їхні серця. Справжня ідилія світу, як на картинах раю великого химерника Босха. Світ чистий і незасмічений жодними руїнами колгоспних ферм чи якимись іншими індустріальними будівлями, чи захаращеними сільськими «архітектурними ансамблями» сірятини совдепівської епохи.

— Який гарний цей світ... ілюзій, — промовив стиха Северин.

— І яким гарним може бути світ твоєї реальності, — підхопив його СА-Сєд.

Частина третя

— А скажи мені, Северине, чи віриш ти в Бога?

— Ясна... річ... — відповів Северин неуважно, стоячи біля вікна все ще під враженням від того, що побачив.

— А що є твоєю вірою?

— Ну, я чую... що Бог існує в усьому, що мене оточує і що в мені самому, і... — Северин озирнувся на СА-Сєда: — Словом, це так просто не розкажеш.

— Чому? Якщо ти віриш, то можеш розказати. Може твоя віра абстрактна, тому ти і...

Северин відірвався від вікна й сів.

— Що значить абстрактна?

— Це коли віра є ненаправленою на суть того, що є вірою.

— А що є суттю віри? — посміхнувся Северин.

— От власне про це і моє запитання до тебе. Що є твоєю вірою в Бога?

Северин замислився. Він пробував добрати потрібних слів, понять, хоч чогось, що могло б допомогти йому самому відчути, що саме є отим свідченням його віри в Бога...

— Не знаю... — розтягуючи слово, промимрив Северин, — якось... От... Чомусь завжди думав, що знаю і..., навіть деколи сам розповідав про той свій... стан? Ні, не стан, а... Це щось... Здавалося, так просто... Віра є вірою, а невіра — невірою!

— А коли востаннє ти молився?

Северин спробував пригадати, коли молився востаннє, але так і не спромігся пригадати.

— Коли саме? — знову повторив запитання СА-Сєд.

— Та... — Северин думав щось вигадати, як слова просто вибухнули самі: — Сьогодні зранку на Київському залізничному вокзалі! Після всього пережитого... Словом, сиджу собі на лаві в залі очкування, з півгодини сиджу, дрімаю... Як чую, оголосили прибуття оцього потяга на Львів. Відчуваю, що час вставати й іти на перон... Але одночасно з цим чую, що якось... Словом, щось мене утримувало в цій дрімоті, яка й дрімотою не була... Це і був стан... молитви. Я молив Всевишнього, щоб усе в моєму житті владналося і щоб усі були щасливими. Я ж молюся не часто, хіба що як уже дуже припече. І в мене проста молитва, прошу Бога, щоб дав те, що потрібно мені, а що не потрібно, щоб відвів убік. От і вся молитва.

— Ти це направду просиш?

— Ну так. А чому ти питаєш? Ти ж маєш сам добре чути, кажу я правду чи ні? — наївно виговорив Северин і глянув СА-Сєду в очі, а той ледь примружив їх і лагідно відповів:

— Я знаю. Я чую. Та зараз мова не про мене. Питання до тебе: що чуєш ти під час своєї молитви, Северине? І чи вслухаєшся ти в те, що насправді чуєш?

— Так. Маєш рацію. Мені це деколи спадало на мислі. Та якось одразу забувалося. Взагалі я тепер пригадую, що справді часом чую щось таке важливе і глибоке...

— А ти забував про це?

— Так. Я завжди забував про це... Знаєш, це якась така вже моя звичка.

— Неуважність?

— Не... Так, скоріше неуважність до того, що я щось чую, але не в стані це усвідомити і запам’ятати. Я що, такий один? — і раптом Северин відчув, як почервонів.

— А тебе це так засмучує, що ти можеш бути таким один?

— Засмучує? Можливо, що... Чекай, ти ж питаєш, що є моєю вірою в Бога?

— Так.

— Чуття радості. Так-так, саме чуття, чи відчуття, зрештою, це не суттєво. Відчуття радості в глибині мого серця, — ось що є моєю вірою в Бога. І сьогодні вранці... — Северин знову відчув, що згадує щось дуже важливе. — О! Я пригадав! Так-так! Сьогодні вранці я... Ти не повіриш! Я чув Ісуса!

— Чому я не повірю? Я якраз вірю, бо чую, що ти хочеш сказати.

— Так от, я згадав щойно, що я запитав його про те, що таке любов і що таке ненависть...

— І він відповів тобі, що тільки любов відкриває вам суть людську?

— Так, здається... Саме так... От тільки слів його я не пам’ятаю, але ще бринить у мені їхня суть: у стані любові я маю можливість побачити саму особистість людини, а не лише її форму. Саму її суть. Скажімо так, сутність, яка світить у кожному з нас...

— Цікаво, і що це за сутність?

— Думаю, що сутність ця і є любов, що живе в кожній людині. Ба навіть у кожній істоті.

— А як побачити чи відчути цю Сутність?

— О Господи! Я відчуваю, як з моєї пам’яті вивітрюється все, що я пам’ятав про цей чудесний сон...

— Слухай не історію сну, а скоріше сам смисл його.

— Я помічаю якісь фільтри, що закривають моє знання. Це як якісь шори...

СА-Сєд подався тілом уперед і майже прошепотів питання:

— Що то за шори?

— Це мої упередженні думки, — відповів Северин. — Ні, — зробив паузу і, подумавши, продовжив: — Це мої переконання! Ні.., це ні те, ні те, а щось інше й усе разом... От... Як би це?

Северинові стало ніяково, що він не в стані висловити того, про що говорить... Він розгублено зиркав з боку в бік, шукаючи поглядом, за що тут зачепитися б думкою і, не знаходячи нічого, розслаблявся, то знову напружувався. Коли вкотре він обім’як і лише кивнув головою, що нічого не чує, СА-Сєд, поклавши долоню йому на коліно, спокійно по-батьківськи мовив:

— Пробуй ще раз... Ти маєш знайти це сам.

Северин знову зосередився, заплющивши очі:

— Я чую, що ці фільтри не тільки належать іншим людям... Це насамперед мої фільтри. Отакої... Значить, що я сам провокую щось таке, що протистоїть любові, що закриває її... Що це таке?

— А що це таке? Ну? Давай! Зосередься!

— Це... якісь паразитичні смисли... Ні, не так! Усе не так... — стиха промовив Северин.

— А як? Як? — наполягав на своєму запитанні СА-Сєд. Северин раптом посміхнувся, але все ще тримав очі заплющеними.

— Я сам створюю щось таке, що не є живим... Як це не просто! М-м-м...

— Ну-ну? Не відпускай! Тримай!!! — молив його СА-Сєд. Северин відкрив очі і глянув на нього розгублено. — Ну, що ж ти?! — Аж крикнув СА-Сєд.

— Не зміг... Я не звик так глибоко... — лише посміхався Северин.

— Головне, що ти спробував! — плеснув СА-Сєд Северина по плечі, і він, наче пробудившись, уже іншим тоном запитав.

— А ти знаєш?

— Я знаю. Ти мав чудову мить чистого чуття себе. Так, Бог, як ви звикли називати вашу сутнісну природу, є насправді не десь на якомусь «Небі», на хмарах або захмарному чи космічному просторі, чи взагалі якомусь просторі, відірваному від тебе і від кожного з вас. Суть Його є завжди у вас і з вами, бо і є вами. А все інше, це надуманість і вигаданість ваша про речі і світ, що вас оточує, а відтак і про себе самих, як розділених і самостійно самодостатніх. Результат отих паразитичних програм, які ловлять вас у гравітацію вашого его. Ну от, тепер сам скажи, чи ти можеш відчути в собі чистоту?

— Просто чистоту? — спохопився Северин, але за мить відпружився. — А, пробач... Так. Здається можу.

— Як ти це відчуваєш? — правив далі той.

— Я чую... приємну легкість.., свободу, гармонію... Я чую перспективу!

— Перспективу чого?

— Усього, що тільки можна собі помислити...

— І що?

— І... Я чую... Любов? У любові живе перспектива краси і добра, мудрості й достатку, радше самодостатності. Гармонії смислу і форми!

— То що є Богом?

— Що?

— Так, ЩО є Богом?

— Любов... Гармонія... Чисто... Чистота? Чистота! Бог є чистотою? Ну, так! А чим же ще?

— То що є чистотою?

— Як що? Хто! Бог є чистотою!

— Я запитаю, не хто, а що є чистотою? Подумай, не поспішай з відповіддю.

Северин поринув у думу. Він побачив те, що раніше побачити не міг. Він зустрівся з чимось таким, що він наче добре пам’ятав і завжди про це знав... Северину стало страшно від тої думки, що пробуравила йому голову: «Бог це порожнеча! Пустота... Порожня пустка... — Северин відчував, як ця думка вислизувала з його вольового поля процесу мислення, і він намагався утримати цю думку всіма силами. — Значить, порожнеча є повнотою... — думав він. — Пустота не є відсутністю, а повнотою тотальної перспективи всеможливих творень, присутності всього й усілякого... Той СА-Сєд має рацію. Він узнає все, що я пізнаю за якусь мить, і всі його висловлення, і всі його сповіщення мають смисл і спираються на просту логіку фактів. Навіть таке протиріччя, як повнота порожнечі в розумінні абсолютної суті божественної природи відкриває глибини розуміння Бога як такого і Бога як частини мене самого... Чи радше сказати, мене, як частини Бога. Усе насправді так просто... Як я раніше не здогадувався про таку просту річ, як повнота порожнечі, тоді все саме собою стає на свої місця. Тоді закони буття відкривають свою суть, яка полягає в творчому процесі. І ми, тобто люди, є головними творцями нашого реального світу. Ми, а не якийсь там сивий бородатий дідусь за хмарами, господь-отець чи богиня-мати, чи людиноподібне божество з головою слона, чи в образі мавпи, чи птаха, чи будь-кого, будь-чого... Людина створює Бога за образом своїм. Образ, який найбільше відповідає обожествленню сутності людської проекції в найвищому духовному проекті. Якщо так, то це я створюю Бога! Тоді виходить, що цей смисл уже є в мені від начала начал... Значить створення людини це, по суті, і є створенням Бога, і через отой процес створення Бога відбувається створення людини. Проекція, що віддзеркалює віддзеркалення віддзеркалень... А суть можливості такої дії є наявність повної відсутності, тобто та сама повнота порожнечі...». Северин слухав власні думки без жодного поруху тіла. Так тривало невідомо скільки часу. СА-Сєд порушив тишу. Він торкнувся Северинового коліна рукою, і той здригнуся, немов прокинувся.

— Я... — промимрив Северин.

— Ти.

— Дивовижно, — повільно прошепотів Северин.

— І ні з чим незрівнянно. Правда?

— Невимовно...

— Допоки не спробувати, — щиро усміхався СА-Сєд. — То що є Любов’ю?

Северин поглянув на СА-Сєда, теж посміхнувся і промовив просто і невимушено:

— Сіяння. Світло. Променевість.

— А ненавистю?

— Поглинання? — відповів запитанням на запитання Северин.

— Як кажуть в Одесі, не підмінюй чуття логікою, — зауважив СА-Сєд. — Що є ненавистю?

Северин знав, що має відповісти, але все ще стримував себе і таким чином наче бавився ситуацією.

— Відірваність від вісті, — промовив Северин і згодом додав, креслячи вказівним пальцем у повітрі риски: — Не-на-вість...

— Що є тією відірваністю від Вісті? — наполегливо вів своєї СА-Сєд.

— Самотність. Ні! Не просто самотність, а противність, заперечливість, ворожість... Ненависть є са-мо-зни-щен-ням... — промовив Северин по складах. — Самознищенням, тобто знищенням себе самого. Знищенням власного чистого світла! Знищенням не тільки своєї чистоти, а й чистоти інших через провокацію в них такої самої ненависті. Значить, ненависть є брудом?

— Ти сказав! — віддружившись, вимовив СА-Сєд.

— Ось тому, коли я чую любов до ближнього, то я тоді бачу його світло, яке сяє через налиплий на цій людині бруд, і тому я здатен прощати, — вимовив як підсумок Северин.

— Ти бачиш тільки тої людини бруд? — знову зачепив за живе СА-Сєд.

— Я бачу і свій бруд теж... — Северин був наче в трансі, і слова, що злітали з уст його, спадали наче листопад гожої осінньої днини. Він знов усміхнувся і сказав: — Тут не скажеш однозначно, чий бруд, просто є відчуття бруду. Адже той, ближній є таким, яким він є... От ти, приміром, ти є таким...

— Яким? — запитав СА-Сєд.

— Ти є... щось... Я чую світло, що є в тобі. Воно є всередині тебе. Тобто... Ні, не так. Це не можна назвати серединою... Та разом із тим це і є серединою... Внутрішнім, отже, тим, що є прикритим.

— Прикритим чим?

— Усім.

— Ким прикритим?

— Тобою... Ні, не тобою... Мною? — зробивши великі очі, Северин глянув на СА-Сєда.

— То хто я є? — запитав СА-Сєд просто, як учитель, що ось-ось одержить правильну відповідь від свого учня.

— Той, кого я бачу, — промовив Северин щиро.

— А бачиш ти кого? Що ти бачиш?

— Я бачу те, що відчуваю. Це перше, що я бачу, потім я бачу те, що розумію... А потім уже те, що можу назвати. І... Нарешті те, що можу висловити... Значить, я насправді бачу те, що сам відкриваю. А відкриваю те, що можу відкрити. Тому звичайно я мало що бачу одразу. Одразу я бачу очікувані готові шаблони...

— Зустрічають «па адьожкє, а праважают па уму»?

— Так. Твоя правда. Умом я створюю своє розуміння того, що зустрічаю, але в процесі зустрічі я або відкриваю, або приймаю тільки те, що знаю і що вважаю за дійсність. Хух! Як це...

— Тяжко свідомо творити! Так?

— Так. З незвички... Значить... — Северин немов прокинувся. Він шпарко потер долонями обличчя. — Чекай! Ми говорили про те, що я молився і чув Ісуса. Я що, дійсно чув Ісуса?

СА-Сєд розсміявся:

— Ти, Северине, чудовий екземпляр! Просто Хома невіруючий! Чув про такого?

— Це той, хто в недовірі свої пальці вклав у рани Господні?

— Це той, хто навпроти мене сидить! То суть твоя в чому?

— У світлі! — випалив, як солдат, Северин.

— А віра твоя в чому?

— У здатності бачити це світло.

— Чудово!

— Ну добре, чудово так чудово! Я ж про Ісуса запитав тебе!

Северинів погляд похмурнішав.

— Ні, ти неперевершений! То що ти хочеш почути від мене?! — аж скрикнув СА-Сєд.

— Як, що? Я ж сказав уже.

— Віра твоя чим є?

— Я вже сказав!

— Чим є твоя віра, чоловіче?

— Знанням того, що світло є незгасимим Божим учинком!

— Браво! — вигукнув СА-Сєд. — Ти, Северине, граєшся зі мною! — СА-Сєд покивав головою, дивлячись на Северина. — Суть твого запитання, Северине, все ще лежить у площині звичайного і незвичного людського сприйняття дійсності, де все має фактичне логічне пояснення і речові докази.

— Тому Ісус творив дива? — щиро запитав Северин.

— Тому ви таким його знаєте, як того, хто творив дива. Бо так вам простіше мати його за Бога. А якби він див не творив?

— То не був би Богом... — невпевнено промимрив Северин.

— І ніхто про нього не знав би?

— Думаю, що так. Просто його не було б в історії людства.

— А ти віриш, що Ісус творив дива? — запитав СА-Сєд, дивлячись Северину в очі.

— Гм... — від цього погляду аж знітився Северин. — Ти хочеш мене випробувати на віру у форматі релігійному, як священник?

— Я просто запитав тебе, — не відступав СА-Сєд.

— А як ти думаєш, що я відповім?

— Я знаю, що ти відповіси.

— Що?

— Ти скажи. Ти маєш сам це сказати вголос.

— Добре, якщо скажу, що для мене насправді це неважливо? Те, про що ти мене питаєш? Тобто мені неважливо мати підтвердження того факту, що Ісус творив дива. Мені достатньо того, що я чую в ньому чистоту любові. А решта є справою кожного. Кому потрібно мати ці факти, той має їх у Євангелії. Суть цих див направлено не так на перспективу відкриття глибини суті Світла Ісусового, як на те, щоб церква могла підтримувати паству у вірі в його божественну природу.

— Але ж цю божественну природу мають усі сущі люди, навіть тварини, всі істоти. Усе, що оточує як тебе, так і мене, і всіх нас укупі, — перебив його сусід.

— Суть Ісусової божественності у тому... — Северин на мить замовк. Він дивився перед собою. Його зіниці звузилися, очі примружилися, наче він розглядав щось дуже маленьке, потім підвів очі на СА-Сєда і промовив просто:

— У тому, що я живу. Розумієш? Я. Живу. — СА-Сєд мовчки дивився на Северина, і в очах його повільно з’являлася радість. Северин теж усміхнувся і мовив: — Хм... Дивно якось усе це чути, відчувати і бачити, а ще дивніше розуміти...

— З тебе, Северине, міг би бути добрий священник. То значить, дива таки трапляються... — радше констатував, аніж запитав СА-Сєд. — Тепер ти віриш, що дива твориш ти сам своєю вірою?

— А всі оці дива, які.., що ти тут... — запнувся Северин.

— Які дива? Ти про що? — через усмішку мовив СА-Сєд.

— Як про що? Я про те... Про тунель! Про море! — Северин кинувся до вікна, відслонив фіраночку... Там за склом уже миготіли дерева лісопосадки, що є звичним для більшості залізничних доріг країни. — Дивно... — Розчаровано промовив Северин і знову сів на своє місце.

— А я що тобі кажу? Дива та й годі, — мовив бадьоро СА-Сєд, підвівся і вийшов до коридору. Там він кілька разів присів, виставляючи руки перед себе, далі, опершись руками об поручень, повіджимався кілька разів, ну просто тобі пенсіонер-фізкультурник, навіть крехтів і важко задихався. Так він і стояв собі, а Северин дивився на СА-Сєда і на все, що довкола, і робилося Северинові знову моторошно. Знову думки буравили йому голову щодо того, що все, що тут діється, є якимось незрозумілим містичним дійством, якимсь незнаним психічним трюком з його свідомістю, чимось неприроднім і вкрай фантастичним. Він пробував силою волі вирватися з полону цих думок концентруючись власною увагою на тому, що сам цей СА-Сєд є істота світла, можливо навіть, що він є навіть одним з янголів божих чи однією з подібного роду істот, які є виразником божого провидіння. Так думав він, але в той самий час думки протилежного смислу проявлялися в його голові ще з більшою силою. І знову Северин губився в своїх роздумах, і від цього йому знову робилося моторошно, і він навіть пошкодував, що попхався до Львова саме сьогодні і саме цим потягом, яким перше не користувався і, що найприкріше, скоріш за все, такого потягу взагалі в розкладі немає і ніколи не було й не буде. Тому вся ця історія, що трапилася тут і продовжує точитися з ним, дедалі більше стає загадкою.

— Так-так! — промовив СА-Сєд через плече, наче підслухав Северинові думки. Він, повернувшись обличчям до купе, присів на відкидного стільця: — У таке не вірить розум, у це віриться серцем, бо «Надійся на Господа всім своїм серцем, а на розум свій не покладайся!»[4]. Віра, є відмова від себе. Тому для того, хто тримається за свої звички, знання і переконання, дорога до Віри є закритою. Ось навіть те, що ти щойно помислив, усе, що ти ось тут пережив і переживаєш, ніяк не вкладається в жодну людську логіку, тому що логіка є найбільшою пасткою для вас. Пасткою, яку ви самі собі створили, намагаючись піймати суть того, що є Богом. Тому спроба зрозуміти, що таке є Віра в Бога через логічність фактів, відгонить хворобливою маячнею фанатика, бо логіка є лінійною структурою мислення. А Бог є голограмним, тобто багатовимірним, бо «усюдисущий». Тому й сказано, що путі Господні несповідимі![5] Розум твій є лінійним, а серце... Серце твоє має природу інакшу. Саме в серці й сходяться протилежні струмені кровообігу. Серце твоє є рідним Усесвіту, і саме в серці твоєму й живе Бог.

Северин незчувся, як сльози йому набігли на очі й зірвалися долі, кроплячи долоні його, складені човником на колінах. Виникла пауза. СА-Сєд підвівся і, повернувшись обличчям до вікна, притулився чолом до скла. Здавалося, що його мучить головний біль, і він тамує його, притуляючись до холодної шиби. Віддих його залишав на склі слід пульсуючої впрілої плями, яка то ширшала, то звужувалася в ритмі його дихання. Було це схожим на якусь боротьбу внутрішнього із зовнішнім, вічного з тимчасовим. Северин першим порушив тишу:

— Ной не знав як будувати ковчег, але вірив, і йому було дано ці знання.

— Знання нового приходять через віру, — мовив СА-Сєд, хукнувши на скло потужнім подихом, і продовжив, не міняючи пози: — «Бо хто має, то дасться йому та додасться, хто ж не має, забереться від нього й те, що він має»[6]. Коли ти віриш, ти стукаєш у двері... — Він трохи помовчав і додав: — Коли ти стукаєш, тобі відкривають. Але по правді казати, жодних дверей взагалі-то немає. Двері, як і будь-які перешкоди, ти створюєш собі сам. Тому тобі й доводиться стукати. Навчися обходитися без дверей.

— Я розумію, але хіба це можливо? — наївно спитався Северин.

— Цього тобі якраз і необхідно навчитися, бо саме для цього ти й живеш. Ви всі живете для цього, і тільки для цього: зрозуміти, що жодних дверей, ні воріт, ні стін чи просто відстані між божим і людським немає. А є лише ваша перелякана логіка, яка і блокує вашу Віру.

СА-Сєд відхилився від шиби вікна, і Северин помітив, як на склі повільно звужувався впрілий слід його віддиху, аж поки зовсім зник, зібравшись у манюню крапельку.

— Віра твоя відкриває серце твоє, а серце твоє є воротами до Раю. Ніхто не стоїть біля тих воріт і не стереже той твій Рай. Ти сам собі і цербер, і той блудний син, що повертається додому з того задзеркалля, у якому змандрував життя, — проговорив СА-Сєд, наче думаючи про щось зовсім інше, і зробив невеличку паузу.

— Ми всі колись повернемося до дому, — промовив Северин і, здійнявши голову, поглянув СА-Сєду в очі, потім посміхнувся якось по-дитячому, втер розчепіреною долонею носа і довершив думку: — Я знаю це напевно.

— Обов’язково! — мовив СА-Сєд.

Він увійшов і сів на своє місце навпроти Северина, й продовжив очі в очі:

— Страх є тим твоїм головним ментальним паразитом. Коли ти вважаєш себе відірваним від Цілого і Єдиного, отоді ти залишаєшся сам на сам зі своїм процесом життя персони на ім’я Северин. Ти тоді сам протистоїш усьому тому, що створено усіма вами, такими самими, як і ти, сущими на цій Землі за всі часи разом, щойно і водночас. А сам — у полі не воїн, як, сподіваюся, ти вже, пробач за тавтологію, сам розумієш?

— Ти маєш на увазі, що моя дійсність, це ніщо інше, як сприйняття того реального результату колективної творчості всіх і всякого сущого?

— Ти сам сказав це, пам’ятай.

— Чому я маю сеє пам’ятати? — аж сплеснув руками Северин.

— Бо коли ти можеш це сформулювати, значить можеш організовувати і процес творення власного світу, не завалюючись у страх. Страх не тільки через те, що тобі щось не вдається, а страх фундаментальний, який, власне, і вибудовує ті твої особисті переконання й упередження. Саме страх і є тою, створеною вами програмою, а точніше ментальним вірусом, який ініціює потужні творчі процеси вашої психіки, унаслідок яких ви створюєте надміцні структури логічних концепцій, що парадоксальним робом наче мали б і відкривати, але насправді закривають вам шлях до будь-яких конструктивних перспектив. Ця паразитична програма скеровує твою творчість в керунку агресивних дій щодо того, чого ти не сприймаєш унаслідок особистих переконань, і щодо тих, хто має інакші, відмінні від твоїх переконання, такі ж самі особисті упередження, створенні ними самими по-осібно й разом у їхньому колективному світогляді, опертому на вірування, забобони, традиції і закони, на їхнє особливе розуміння Бога і життя як такого, словом, всього того, що ви називаєте світоглядом...

— Значить, саме страх є головною бідою нашою? Але ж буває так, що ворог, злодій, убивця чинить зло і не боїться того, що він учиняє?

— Боїться... — посміхнувся СА-Сєд, — страх і боязнь це різні речі.

— Різні... Як це так? — розгублено вигукнув Северин.

— Ану, подумай гарненько, — лагідно просив СА-Сєд.

— Що тут думати? Страх є тим процесом, що ми називаємо — я боюся.

— Якби ж то... Страх є таким станом вашої природи, така вібрація вашого єства, за якої ви несвідомо перекриваєте зв’язок з Цілим і Єдиним. Можна сказати простіше: у страху ви відвертаєтеся від Бога. Страх це стан протистояння твого Я супроти Бога. Але Бог все одно, наперекір твоїй війні з ним, живе в тобі, бо він апріорі вже є в тобі, просто ти не віриш в це, або відмовляєш собі вірити в це, унаслідок розриву свого чуттям Його, як одного Цілого і Єдиного з тобою.

— Але чому? Внаслідок чого?!!! — аж крикнув нетерпеливо Северин.

— Унаслідок звички несвідомого самосприйняття себе як окремої і незалежної істоти, окремої персони. От саме оте несвідоме чи підсвідоме відлуння цього розриву, а точніше, чуття присутності Бога в тобі наперекір і всупереч вашого відторгнення Його й відвернення від Нього, і є тим почуттям, що ви називаєте боязню. Це «родова» травма кожного з вас. Нерозуміння вашої появи отут, на Землі, а разом і смислу вашого життя на цій планеті, відповідно смислу вашої смерті. Звідси нерозуміння Вашої особистої місії. Тому базова проблема завжди лежить саме у вашому несвідомому богоборстві, яке ви вчиняєте постійно, впродовж усієї вашої історії, екстраполюючи противлення раба рабовласнику, кріпака своєму панові, васала своєму сюзерену й так далі вгору, аж до імператора й Папи Римського, і аж... — СА-Сєд посміхнувся. — Аж до самого пана Бога, який насправді є не так паном, як господарем, що ревно доглядає своє господарство.

Северин клацнув пальцями, немов закликаючи офіціанта:

— Отже, з цього можна логічно вивести, що «боятися», значить противитися божественному променінню істинності самого життя першою чергою в мені самому?

— Знову, логічно?! Коли ти боїшся, це передусім є сигналом того, що ти відриваєшся від Цілого і Єдиного. Второпав, чоловіче?

— Чого ж так усе запущено? — ляснув долонями себе по колінах Северин.

— Тому що ви маєте надзвичайну творчу силу! — аж звеселився СА-Сєд. — Ви ж сотворені за образом і подобою Цілого і Єдиного, хто є всім сущим, видимим і невидимим, знаним і незвіданим, пойнятим вашою логікою у викривленому форматі, бо логіка через свою лінійну природу нездатна відкривати смислу нелінійності. Я вже про це, здається, говорив... Подякуйте Аристотелю... — СА-Сєд на мить запнувся, але одразу продовжив: — Тому всі ваші лінійні спроби зрозуміти світ потрапляють у пастки логічності світосприйняття, і саме тому ви хапаєтеся за логіку, бо вона начебто рятує вас від божевілля зустрічі з непізнаним і «непойнятим». А за цим всім стоїть «його величність» Страх. Ота ваша програма, сотворена вами всіма разом упродовж всього вашого існування отут, на цій планеті.

Северин встав, прикрив розсувні двері і, поглянувши на себе в дзеркало, провів долонею по обличчі і, поправивши чуба, з ноткою самозахоплення прорік:

— Значить, ми до своєї появи тут, на Землі, не мали страху?

— Предки ваших земних предків мали інакшу природу, ніж ви. Тому для вас вони залишилися в історії Богами. А нащадки їхні на Землі — Героями. Герої ще мали цільну природу, бо Вони не знали страху й не боялися, оскільки були свідомі свого зв’язку з Цілим і Єдиним.

— Хто ж це нам так поробив, що ми змінилися? — продовжував себе роздивлятися у дзеркалі Северин.

— Я вже сказав. Самі собі поробили. Реальність цієї планети в її особливій здатності сприймати будь-яку вашу інформацію і зберігати, накопичуючи її в своєму інформаційному полі. Тому все, що ти тільки помислиш, свідомо чи несвідомо, нікуди не зникає, а записується на цьому інформполі так само, як на інформполях твого матеріального і не тільки матеріального тіл. Це відбувається так само, як на звичному електронному носії інформації. Тому через ваші бажання бути ліпшими, величнішими, виокремленими, відокремленими, самостійними і так далі й далі, ви створили таку величезну кількість різноманітних вільних смислів, що вони вже незалежно від вас самих, впливають на всі ваші особисті й колективні процеси мислення. Тож колективне несвідоме й індивідуальне свідоме автоматично спричиняють те, що вся сукупна інформація неконтрольовано і незалежно від вас самих, тобто самостійно, корелюється в надскладні структури, які вже мають свою автономну програмуючу природу впливу на вашу, людську психіку.

— Яким чином? — Северин ривком, мов ілюструючи свою емоцію, відсунув двері вбік, відкривши купе повністю.

СА-Сєд посміхнувся на те, як повів себе Северин, і продовжував:

— Такі структури інформації мають надзвичайну здатність уподібнюватися вашій природі логічності. Можна сказати прямо: вони логічні. Прикладом цього є ваші пороки, від яких, як сам ти добре знаєш, потерпає ваш брат. Пороки ваші є логічними, бо мають причиново-наслідкову природу. А причина усіх ваших пороків у одному — відрив від Цілого і Єдиного, що і ловить вашу логіку життя в головну панівну паразитичну програму «Розділяй і владарюй».

— А що, раніше логіки не існувало? — підхопив Северин, знову вмощуючись на своє місце.

СА-Сєд знову лиш посміхнувся і повів далі:

— Логіка є лише первісною складовою природи сприйняття лінійності зв’язків інформації. Логіка є примітивним інструментом у процесах перетворення голограмного в лінійне, і дано її вам лише для того, щоб у цьому лінійному просторі матеріального виміру ви могли функціонувати і своїми функціями допомагати собі і ближнім у життєвих потребах. Логіка є спрощенням інформаційного взаємообміну. Логікою ви послуговуєтеся, щоб порозумітися з тим, хто не зовсім розуміє того, що з ним діється. Це спрощена причиново-наслідкова проекція всіх ваших творчих процесів і відповідно процесів сприйняття цього фізично проявленого світу. Але світ проявляється для кожного з вас особливим персональним чином. Кожному своє, — значить, що кожен з вас здатен сприймати дійсність тільки так, як він чи вона здатні це робити. Кожен із вас має свою персональну творчу перспективу. Адже сприйняття є процесом, роботою і не завжди пасивною роботою підсвідомого, а працею і до того ж важкою творчою працею. Тому той, хто працює, той і їсть. Тому, коли ти свідомий власної єдності з Цілим і Єдиним, твоя праця в сприйнятті світу стає інакшою, а саме тоді тобі відкривається розуміння дійсності не лише логічним ключем, а й прямим доступом до Цілого і Єдиного, до прямого знання. Зрозуміло, що до цього треба вирости не тільки логічно-ментально, а, що найголовніше, духовно. А що значить оте «духовно»? — підморгуючи, запитав СА-Сєд.

— Повернення до Божественного, — випалив Северин, як завчене, на що СА-Сєд аж розсміявся.

— Так, чоловіче, твоє життя, як і життя всієї вашої цивілізації, є процесом повернення до того свого первинного стану, коли ви єдині й цілі в своїй особистій і колективно-суспільній суті. Ви це називаєте розвитком, нехай так. Розвиток того, що насправді вами самими від вас же й було згорнуто в сувій і вкрито. Немає різниці, у який бік підеш, головне, що є твоїм особистим поступом? Що є тою твоєю і тільки твоєю дорогою? «Камо грядеш», чоловіче?

— Значить, страху, як такого, немає? — невпевнено запитав Северин.

— Якщо ти дозволяєш собі його чути, то страх для тебе є реальністю. Коли ти боїшся, то знай, що боязнь і страх це різні речі. Страх — це паразитична ментальна конструкція, яка провокує в тобі зневіру в одвічному контакті з Цілим і Єдиним. А боязнь є процесом відчуття відірваності твоєї персони від твоєї ж божої сутності. Герой тому не боїться, що він не просто вірить, а знає свою божественну Сутність, і в тому своєму знанні він страшний для всіх невідаючих і тим паче для невіруючих. Тому герої не вмирають, бо слугують вам прикладом істинної вічної природи цільності з Цілим і Єдиним у всіх процесах вашого життя.

— А як тут бути з тими терористами, які вірять у те, що вбиваючи і руйнуючи, вони чинять героїчно.

— Не плутай. Терористи не вірять і тим паче не знають. Терористи засліплені ненавистю і зомбовані ідеологами. Вони самообманюються. Це різні речі. Терористи діють не від свого серця, а від голови. А в голови їхні впаковано чужі переконання, які і створюють отой самообман. А допомагають їм у цьому самообмані спеціальні методи зомбування, що нав’язують їм їхні господарі через потужні програми, через примітивні пастки-обіцянки жаданого і особливого, недосяжного і виняткового щастя святого героя на небесах. Словом, безмежне щастя бути святим героєм, з одного боку, і переляканим пекельними муками недостойного ласки всевишнього з іншого...

Северин кивнув головою:

— Я знаю, що всі зомбуючі програми побудовано за тим самим принципом: «Розділяй і владарюй».

— Маєш рацію! Принцип молота і ковадла. Настрахай і використай переляканого для власної користі, обіцявши йому «гори–мости», як вихід із ситуації. Ви користуєтеся цим принципом постійно, лякаючи своїх дітей і ближніх, щоб потім задобрити їх своїми обіцянками-цяцянками. Ви це робите постійно і повсякчас, намагаючись здобути владу над іншими. Так збудований ваш соціум від особистості в сім’ї, в родині, аж до громади і народу, а там і всієї вашої, як ви себе називаєте — цивілізації. Тому й ти такий, як і всі інші. Але змінивши себе, вам відкривається процес до зміни всіх вас укупі взятих, пам’ятаєш гасло...

— Один за всіх, а всі за одного? — з усмішкою промовив Северин і хитро зиркнув на СА-Сєда.

— Пам’ятаєш, — констатував той, немов поставив діагноз. — То що ти робитимеш тепер?

Северин глибоко зітхнув і посміхнувся:

— Житиму, — промовив він і одразу ж продовжив: — Значить, життя наше, простіше сказати, є відродженням опісля якоїсь величезної катастрофи? Так?

— Ти це зрозумів? — тицьнув йому кулаком у коліно СА-Сєд.

— Навіть більше, ніж зрозумів. Я й раніше про це багато чув і читав. І тому оте дурнувате відео про політ на Марс, так мене глибоко вразило, як малу дитину, бо я чую в серці своєму первопричину всій оцій нашій біді в далекому минулому. В тих «Зоряних війнах», що про них сповіщають нас древні тексти Махабхарати чи Вєдів, чи навіть Старого Завіту, епоси народів світу. То що, справді виною всьому цьому катастрофа?

— Ви є причиною тієї катастрофи, — глянувши з-під лоба, посміхнувся СА-Сєд. — Запам’ятай просту істину, Северине: Всесвіт не є хаосом безпорядку, як це є у вашому розумінні. Хаос є тотальною мудрістю всіх видимих і невидимих процесів Цілого і Єдиного. Людина самовідсторонилася від космічного Розуму й надовго втратила контакт із процесами Космічними, зосередившись тільки на людських проблемах виживання, але ви погрузли в них і так заплуталися, що стали рабами своїх бажань і страхів. Найголовнішим форматом цього стала вся історія вашого життя. Тому ви завжди були і досі згодні жити в будь-яких умовах, аби тільки виживати. Ви стали заручниками самого процесу біологічного життя, ніж його духовного смислу в космічному контексті, коли форма життя є всього лише інструментом еволюції того, що ви називаєте Душею.

— А душа і я це різні речі?

— От якраз оце твоє питання і є прекрасним прикладом такої лінійної психології. Ти це не те, що ти про себе думаєш. Ти є не тільки душею й особистістю на ім’я Северин. Ти є частиною Всесвіту, тобто безмежного в своєму макрокосмі і мікрокосмі. Твоє фізичне тіло є лише скафандром, у якому ти можеш існувати в умовах біологічного світу. Амортизувалося тіло, зістарівся костюмчик, час змінити на нове. Відповідно, якщо ти духовно виріс, значить відкривається перспектива переходу на новий рівень життя і необов’язково тільки біологічного.

— Ти говориш про те, що всім відомо! Реінкарнація. Ясна річ, що душа переходить на вищі рівні, коли досягає чогось у попередньому втіленні. А що стається з тим моїм земним Я? Куди воно дівається?

— Ти знову своєї... Це твоє земне Я не є лише таким, як ти це розумієш. Воно не є лінійним. Воно не тримається логіки Евклідової геометрії. Це знане тобою «Я», не є сталістю, а процесом інформаційного взаємообміну. Розумієш? Твоє «Я» не є ні фізичним тілом твоїм, ні твоїм мозком, який працює незалежно від тебе самого, хоч як це тобі дико чути, але організм і ти є єдністю протилежностей, а не якимось єдиним, спільним, сталим об’єктом... Можна так сказати, що ти і є такою ж самою пустотою, порожнім простором у якому трапляються процеси, що їх організовує і споглядає Бог. А коли цей порожній простір засмічується матерією твоєї присутності, тоді в тобі місця для Бога нестає, і ти тоді залишаєшся самотнім власником свого по вінця набитого всякою всячиною, обмеженого підлогою, стінами і стелею з власних переконань льоху.

— Класно сказано! — аж розреготався Северин.

СА-Сєд не звернув на це уваги і продовжував:

— А твої тонкі тіла, оті біологічні, енергетичні, оті твої інформаційні конструкції, ти змінюєш, як одіж, одвічно і вічно. Суть існування твоєї істоти полягає в рівні організації різноманітних інформаційних процесів, і від того, що це за процеси, залежить те, чим саме наповнюється твоя змісто-форма. Відповідно, тому який твій зміст, таким є і тіло твоє, короткочасне фізичне чи довготривале й вічне. Адже поняття вічного в тебе є узалежненим від поняття невічного. Але в космічному сенсі, як уже й сам добре розумієш, нічого вічного не існує, бо все є постійним рухом перетворення з одного в інше залежно від рівня змісту суті того, що і є тобою. Боюся ти мене так і не зрозумієш.

— Чому? — Северин аж випрямив спину від здивування: — Я розумію, що ти маєш на увазі, але, як ти сам щойно висловився, моє розуміння себе має певні межі, тому що я сприймаю дійсність так, як тільки я можу цю дійсність сприймати.

— Але ж ти маєш власну волю. І саме воля твоя і є тим твоїм контактом з променінням Цілого і Єдиного. І що сильнішою є твоя воля, то прозорішим ти стаєш і сильнішим струменем співпромениш. Тому життя у відриві від божественного є безвольним існуванням без променевості. Ти й сам це добре знаєш, що кожен із вас променить вічним сіянням власного серця через працю. Душа...

— «Абязана трудіцца і дєнь, і ночь...»[7] — розсміявся Северин. — А знаєш, ти говориш зі мною про все, що мені насправді вже відомо. — І з ноткою докору додав: — Нічого такого, щоб воно було тотально незнаним мені, ти так і не сказав.

— Так. Твоя правда, — кивнув головою СА-Сєд. — Ти справді маєш у собі всі необхідні знання. Але знати і відати — різні речі. Відати значить задіювати знане в пізнавання, бо саме дієслово «відати» перетворює знання на процес відкриття смислів життя. Тобі обов’язково все стає відомо лише тоді, коли ти прислухаєшся до своєї істинної природи. Бо саме тоді ти активуєш свій процес Віри. Тоді божественна сутність твоя промовляє і до тебе, і через тебе. Скажи, що я помиляюся!?

— Твоя правда, — мовив Северин і розлігся на канапі.

Знову запала тиша.

— Те-ле-пор-та-ція... — повільно вимовляючи кожен склад, промовив СА-Сєд.

— До чого тут телепортація? — спитав утомлено Северин.

— Телепортація і є основним процесом твого життя. Від думання до вчинення дії лежить шлях, суть якого базується на телепортації. Що ти, Северине, знаєш про телепортацію?

— Знаю, що це є переміщення фізичних тіл силою думки людини. Пересування речей з місця на місце. Але ні, це, здається, називається телекінезом чи психокінезом... А от перехід з одної точки простору в іншу чи з минулого в майбутнє, і навпаки з одного кінця всесвіту в інший і так далі. Можливість телепортації досліджують учені-фізики, але є інформація, що деякі так звані екстрасенси володіли і володіють цією природою впливу на речі фізичні, унаслідок чого ці речі переміщувалися в просторі і навіть в часі. Ось щось таке я, наче, чув, але що саме є телепортацією і як вона відбувається, я не знаю.

— Ти ж сьогодні був свідком телепортації не раз?

— Дійсно... Я забув... Ти... Я... Це була дійсно телепортація?

— Так. Квантовий стрибок.

Северин хотів було розсміятися, він навіть пхикнув, роздмухуючи щоки, але тієї самої миті відчув, що в словах СА-Сєда бринить щось справжнє, тому в поведінці Северина сталася різка переміна, — вибух сміху перетворився на вибух кашлю. Северин кашляв по-справжньому, аж до відхаркування мокроти з бронхів. СА-Сєд тільки й посміхнувся на це перетворення. Коли погляд Северина зустрівся з СА-Сєдовим, то вони враз обоє розсміялися.

— А бачиш, Северине, як відбувається квантовий стрибок у твоїй реальності?

— Хіба це було саме ним?

— А що це було?

— Реально не скажу. Думаю, що це щось з природи реакції на кшталт переміни емоцій... Та добре я все одно цього не розумію до кінця.

— Ти все розумієш, ти просто викрутився з незручного становища.

— Ну так, а причому тут квантовий стрибок?

— Як метафора, — уже серйозніше мовив СА-Сєд. — Ти ще не навчився оперувати властивостями власної психічної енергії. Небагато знайдеться на світі людей, здатних точно описати, що таке є творчий процес. Найчастіше скажуть: видумка, вигадка, примхлива забаганка. Рідше: осяяння, сходження духовного знання. А найрідше: перенесення змісту з одного виміру в інший.

— А причому тут квантова природа?

— А при тому, що зміст і форма нерозривні. На фізичному рівні матерія є природою грубої вібрації, тому щоб перенести якийсь фізичний об’єкт з одного місця на інше, потрібна наявність особливих навиків і знань, але знання ці нічого не варті, коли твоя свідомість прив’язана до звичної твоєму світу системи цінностей, де найчастіше панують користь і вигода. У такій природі, що ти зараз нею вібруєш, телепортація фізичних об’єктів не є можливою. Але вже є можливою телепортація сенсів понять, ідей майбутніх творів, які ти притягуєш із простору інформації в простір фізичний, щоб завдяки твоїм ремісничим здібностям, твоїм голові й рукам ці самі смисли втілилися в матеріалі фізичному. Як сам бачиш, усе, що створила «ваша цивілізація», реалізовано в матеріалі фізичному. Є і нефізичні рівні реалізації, приміром, музика чи поезія, словом, — мистецтво і наука. Вони існують на рівні образної інформації і перебувають в полі пам’яті Всесвіту, до якого кожен із вас має свій код підключення завдяки вродженій інтуїції. Тому ви часто проявляєте цю свою особливу здатність «скачувати» ідеї й образи, це власне, стосується насамперед митців і науковців. Люди, що працюють серцем і головою, так у вас їх називають?

— Лю-ді ум-ствєн-на-ва тру-да! — проскандував Северин.

— Умствєннава! Ось саме це і приводить нас до думки, що твій ум працює саме завдяки природному квантовому стрибанню твоєї уваги з однієї точки в іншу. Мисль твоя на рівні дії уваги є найшвидшим рухом у Всесвіті. Ти ж відчуваєш різницю у відчутті того, коли ти робиш зусилля розумової праці і коли ти «отримуєш» те, на що звернув увагу, легко, без жодних зусиль і напружень, тобто завдяки здібностям, таланту. Адже той із вас, хто володіє талантом, насправді не розуміє, яким це він робом творить чи то музику, чи картину, чи слово. Я маю на увазі не реалізацію ідеї, а схоплення самої інформації, з якої ти витвориш майбутній твір. Ти його завжди твориш у логіці і матерії, притаманній саме ось цьому виміру твоєї реальності. А створення будь-чого тут, на Землі, потребує неабияких зусиль волі й м’язів, як твоїх особисто, так і інших людей, партнерів твоїх, плюс енергія грошей, простору, обставин і необхідного часу. Непросто бути творцем, тому більшість почутих смислів найчастіше так і залишається нереалізованою через об’єктивні обставини вашої неорганізованості і просто через лінь.

— Це все і так відомо, що ти хочеш мені цим сказати нового? — заскиглив Северин.

— Нового? — позіхнув СА-Сєд. — А-а-ах! Нічого нового немає під Місяцем. Усе нове — добре забуте старе. Хіба не так?

— Досить приколюватися! — занервував Северин. — Це теж давно відоме всім, навіть пташкам! Ти почав був про телепортацію.

— Ну так, ти навіть сам брав участь у ній, але ініціював процес я. Пробач, чоловіче, тобі ще треба підрости.

— Ти ініціював усі ці фокуси? Добре. Я погоджуюся і визнаю це, як те, свідком чого я був. Нехай я вже такий недостойний, але чи можу я, людина, яка не доросла до духовного рівня вельмиповажного пана контактера, просити про невеличку послугу?

— Так-так? — підігруючи кривлянню Северина, мовив СА-Сєд і потер руки, виказуючи готовність узяти активну участь у задоволенні Северинового прохання.

— Як, до біса, ти це робиш?

— Ха-ха-ха! — розреготався СА-Сєд. — Повір мені, от хто-хто, а біс тут ні до чого! Говори до гори!

— А все-таки, блін, ти ж можеш мені хоч якось пояснити цей фокус телепортації.

— Насправді все складне — є простим. Світ узагалі простий, бо геніальний. Ваша звичка все ускладнювати покликана вашою природою, пійманою в розтотожнення власної свідомості з Цілим і Єдиним. Тому всі нещастя ваші від вашого запаленого розуму, що з усіх сил намагається довести уявленому Абсолюту свою самостійну самодостатність, як рівновеликість по відношенню до Цілого і Єдиного. Діти, що з вас візьмеш? А все через відсутність віри і знань. Від цього й обмеженість ваша.

— Значить у вірі я здатен здобути уміння телепортувати речі й самого себе будь-куди? — з викликом запитав Северин.

— У вірі ти отримуєш знання, а у вчинках своїх — доступ до тих чи тих можливостей. Будь-яка твоя творча дія, навіть на рівні думки, вже є телепортацією. Просто спробуй осмислити цю природу.

— Ну... — мляво промимрив Северин.

— Баранки гну! Можеш уявити, що ви тут натворили б на Землі, якби могли рухати горами? А в космосі? У цілім Усесвіті? Досить з вас того, що маєте! Навчіться з цим жити в мирі й злагоді! — раптом зовсім змінивши тон, висварився СА-Сєд і одразу ж щиро усміхнувся.

— Отже, початком будь-якого вчинку все-таки є віра. Стара, як Світ, формула — «По вірі воздасться»[8]. Так? — у задумі промовив Северин.

— А таки збагнув? Віра є тим принциповим станом, за якого стає можливою не лише телепортація, а взагалі все, що тільки можна уявити й навіть не уявити. Бо саме віра активує знане і притягує потрібне. Григорій Сковорода колись сказав: «Что трудно — нє нужно, а что нужно — нє трудно».

— Але ж це все одно тільки зовнішня інформація. Це фантик, у який загорнуто суть того, про що я тебе запитуюся. Принцип у чому?

— В енергетичному переході з одного стану речей у інший.

— Яким таким способом?

— Квантовим! Квантовим, чоловіче! Ти знаєш, що таке квант?

— Не дуже...

— Ну то чого тоді допитуєшся? Це що сліпому розказувати, як сконструйовано годинника! — наче розчаровано промовив СА-Сєд.

Северин ненавмисне зиркнув на руку. З під манжета переконливо виблискував окраєць золотого корпусу. Він хотів було вказівним пальцем правиці відтягнути манжет рукава, щоб оголити весь годинник, аби побачити, котра вже година... Проте останньої миті щось перемкнулося в його думках. Северин відвів погляд убік, пошкрябав пальцем по манжеті, відчуваючи під ним годинника, а потім поклав долоню зверху і, хитро усміхнувшись, промовив до СА-Сєда:

— Але все-таки спробуй, може я по-простому зумію зрозуміти, ти ж сам кажеш, що все геніальне є простим.

СА-Сєд теж посміхнувся і по-батьківськи сказав:

— Ну, тоді сам спробуй розмислити над тим, що таке квант і що таке квантовий стрибок. Ну? Давай, не лінуйся! Що, слабо́?

— Добре! — різко мовив Северин. Його зачепило за живе оте «слабо́». Він шпарко підвівся і вийшов у коридор. Поглянув в один бік, потім в інший. Вагон був порожній. Навіть провідника не було. Северин, глибоко вдихнув і почав: — Шановний пане! Якщо матеріальний світ є світом твердим (я маю на увазі таким, що можна помацати руками), то разом з таким твердим станом речей є не такі тверді, як-от вода і повітря. Повітря не видно, адже воно є в своїй газовій природі. Тож достатньо, щоб у ньому з’явився якийсь пил із твердої природи, і ми можемо побачити, як гуляє вітер, як крутить смерч. Якщо все, що тут існує навколо нас, має молекулярну структуру, то різниця між речовинами, газами і речами лише в їхній густині і в силі гравітації молекулярних структур, а відтак у суті природи атомів і часток, з яких ці атоми складаються.

СА-Сєд аж плеснув у долоні і пирснув:

— А в тебе непогано виходить! Продовжуй! Мені надзвичайно цікаво чути, що і як глибоко ти відаєш...

— Не смійся, але я мушу зізнатися, що знання мої не є академічними, тобто я не вивчав ні квантової механіки, ні чогось подібного. Просто дивився кілька документальних фільмів у «ютубі», от і все. Ти не смійся, бо зіб’юся!

— Не зіб’єшся. Давай валяй, ріж правду-матку про те, що знаєш і не знаєш, ризикуй! — підбадьорював його СА-Сєд.

Северин вдихнув повітря на повні груди, витримав паузу й почав:

— Як мені відомо, атоми складаються з електронів. А ці електрони ганяють довкола протона, як місяці довкола планети. Але трапляється так, що за певних обставин, електрони перебудовуються і перестрибують на інші орбіти руху довкола центру атома — протона, і саме ці стрибки і є квантовими, а енергія, що виділяється в момент такого стрибка, є неділимою і називається квантом. Ось десь так, приблизно.

СА-Сєд задоволено кахикнув собі в ніс і мовив:

— Так, ти правильно висловлюєшся, Северине. Про це свого часу зробив відкриття данський фізик-теоретик і громадський діяч, один із творців квантової фізики, лауреат Нобелівської премії з фізики Нільс Бор.

— Ху-х! — Северин потер скроні і продовжив: — Так от, оті електрони можуть рухатися і мати різну швидкість і густину, як приміром електрика. Блін, адже ніхто толком й досі так і не знає, що таке електрика! Ми всі нею користуємося, але що це таке і як це можливо, щоб ніщо та було чимось? Щось той Тесла таки знав такого, про що пожалів нам розказати.

— А може застерігся передчасно відкривати те, до чого ви ще не були готові? — вставив своє слово СА-Сєд. — Тобі не здається, що всі свої відкриття ви робите раніше, ніж можете втілити їх у життя?

— Ясно! Ідея і втілення мають відстань. Між ними завжди прірва часу!

— Прірва залежності від відомого і знаного, тобто від ваших переконань. Продовжуй, прохвесоре! — весело підморгнув СА-Сєд і вмостився зручніше слухати Северина.

Северина це завело ще більше, він посміхнувся і повів далі:

— Так от, електрон має свою особливу природу. Він начебто частка і разом з тим хвиля. Це я десь точно чув, чи може читав. Не пам’ятаю! Менше з тим. Якщо так, тоді те, що ми звикло вважаємо матерією, водночас нею не є?

— Супер! Нобелівську премію в купе! Ха-ха-ха! Ай, молодець! А як це воно так, що водночас і частка, і хвиля? — зробив великі очі СА-Сєд.

— А чорт його маму знає! — вигукнув радісно Северин. Я що, Айнштайн чи Тесла? Так кажуть авторитети фізики, матері їхній ковінька! Не заважай, я ж бо пробую зосередитися на головному!

— Добре-добре, продовжуй! — мовив СА-Сєд і затулив собі долонями уста.

Северин ускочив у свій ритм.

— Значить, коли так, як воно є, то матерія не є лише твердою. Тоді можна припустити думку, що матерія і не є матерією, або просто дати собі спокій з поділом на матерію і не матерію. Значить електрон, який є водночас і хвилею, і часткою, є свідченням такого визначення... Далі, якщо електрони рухаються в молекулярних структурах, приміром, коли кипить вода, молекули води нагріваються і стають летучими, тому вони і вириваються в газоподібному стані парою. А якщо так, тоді зрозумілий рух атомів, що перетворює одні молекули на інші. Це стається через рух електронів, які збільшують свою швидкість і відповідно перескакують з орбіти на орбіту, і таким чином змушують атоми переструктуровуватися... Тому після дощу завжди пахне озоном, бо озон О3 має запах, а от кисень О2 запаху немає... Усього один атом, а яка різниця! Але і це не те, що я хочу сказати...

— А про що? — розтуливши на мить долоні, виплюнув фразочку СА-Сєд.

— А про те, що хвилева природа електрона одночасно має в собі імовірність частки і навпаки. Тобто електрон тому і проявляє себе як хвиля, що існує імовірність того, що те, що є, насправді не є тим, що є насправді! Теорія імовірності! Здається того ж Айнштайна? До речі, як правильно, Айнштайн чи Ейнштейн?

— Айнштайн, буде німецькою, — знову виплюнув СА-Сєд.

— Нехай так! З допомогою рівняння квантової механіки можна з величезною точністю передбачити гру атомів і найменших часток! Квантова механіка, ось як називається та наука, що на ній базується ейнштейнівська теорія імовірності. У нашому житті ми маємо багато прикладів імовірності того, що бажане зрештою стає дійсним. Тому так ловляться люди на різноманітні гадання, гру в карти, рулетку, наперстки тощо. І хай як дивно, інколи виграють! Але програють значно частіше, бо за тою ж самою логікою імовірного, хвилева природа електрона має властивості хвилі, що накладається на іншу і перетворюється дифракцією в надскладні хвилеві властивості... Блін, як же ж це непросто — розказати те, чого сам ще не розумієш! Ти хоч щось зрозумів?

СА-Сєд заплескав у долоні й потер ними, мов зігріваючись від морозу:

— Я зрозумів. А ти зрозумів, що все те, про що ти висловився, ти активував своєю вірою в те, що ти можеш це зробити. І хоч ти щось таки чув, десь читав чи бачив щось, як кажуть, «Чув дзвін, та не знаю, де він», прийшло до тебе, й ти пригадав це вчасно. А тепер щодо змісту сказаного... Ейнштейн розумів, що квантова механіка не здатна пояснити природу дійсності і з тим відійшов у вічність. Але головне питання «Чому електрон проявляє себе як частка тільки тоді, коли потрапляє під пильне око спостерігача, який вимірює його приладами?» — так і зависло в часі. Без спостерігача це хвиля, а в присутності його — частка. А якщо так, то це одне і друге одночасно!

Северин перебив СА-Сєда:

— Значить, те, чого я не бачу, взагалі не існує? Щось таке я вже чув... Але це поза реальністю дійсного.

— Якщо ти так думаєш, значить так воно для тебе і є. Саме тому Ейнштейн вважав, що квантова механіка не дає повної картини дійсного.

— А ось той самий данський учений-фізик Нільс Бор, який досліджував природу електрона, висунув гіпотезу «заплутаних часток», які здатні передавати інформацію одна одній на величезній відстані одна від одної, — наче згадував давно забуте Северин. СА-Сєд підхоплював його думку і вів далі:

— На що Ейнштейн висловися, як про надприродне явище і що він не може цього прийняти. З цим він власне і помер. Але через роки інші вчені, англієць Джон Бел і француз Ален Аспе довели існування оцього надприродного зв’язку між частками. Поцікався детальніше і глибше квантовою фізикою, квантовим стрибком, квантовим комп’ютером, побачиш, що Світ не є випадковим у всіх своїх проявах і в твоєму житті. Ти тут часто згадував Ейнштейна й інших фізиків, і зокрема Ніколу Теслу... А знаєш, у чому їхня головна розбіжність?

Северин наморщив носа, потім глибоко зітхнув, даючи зрозуміти, що він «пас». СА-Сєд посміхнувся і, наблизившись обличчям до Северинового, тихо промовив:

— Так от. Тесла своїми дослідами з передачі електрики на відстань без дротів доводив існування всесвітнього інформаційно-енергетичного поля, званого Ефіром. Середовище, в якому перебуває все суще фізично проявлене, фізичні тіла, світло, хвилі. Ефір має таку велику густину, що всі тверді речі і речовини насправді є значно меншої густини, але все фізичне є з природи Ефіру і природою Ефіру, тому Сонце, зірки, планети, зокрема й твоє тіло, навіть найменші частки матерії, є пониженням густини Ефіру. Про це, як про енергію, говорив і Ейнштейн: «Те, що ми називаємо матерією, є енергія, вібрацію якої було знижено так, щоб бути відчутною чуттєвим сприйняттям».

— А чи відчуває Ефір Людина? — якось навіть розгублено запитав Северин.

— Ти відчуваєш його присутність, коли, ось приміром, цей самий потяг раптово почне гальмувати і тебе почне штовхати невидима сила в напрямку руху, чи на повороті, або коли ти газонеш за кермом автівки, то й тут знову невидима сила втисне тебе в крісло. — Северин хотів щось сказати, але СА-Сєд його перебив: — Ви це пояснюєте звичним поняттям — кінетичною енергією інерції, а насправді це так впливає на тебе густина Ефіру, яка тисне на тебе. Пристрій гіроскоп, що утримує в статиці космічні кораблі й орбітальні станції відповідно до їхніх координат у космосі, працює саме з Ефіром, створюючи енергетичну протидію тиску Ефіру на ці штучні космічні об’єкти і тим самим утримує ці об’єкти в сталості координат. Так само, обертаючись, тримаються своїх орбіт планети Сонячної системи, зірки, галактики. Рух є взаємодією з Ефіром. Ось тобі приклад гіроскопа — дзиґа. Розкрутивши її, ти запускаєш процес взаємодії гіроскопа з Ефіром, тому вона тримається вертикально. Її обертання тисне на Ефір, а той натомість, вірніше, одночасно відповідає в напрямку вчинення дії. Такий принцип гіроскопа було використано при побудові 1914 року першого в світі знаменитого двоколісного автомобіля, його ще називають «гіромобілем Петра Шиловського». Стійкість двоколісного автомобіля Шиловського підтримував масивний ротор (маховик), що обертається з високою кутовою швидкістю. При кренах і переміщеннях пасажирів всередині автомобіля для підтримання стабільності кузова використовували гіроскопічний ефект. Революція в Росії, а там Перша світова війна зупинила просування цієї ідеї... Але сьогодні вже можна побачити відродження гіроскопного транспорту, — це усім вам відомий двоколісний електросамокат «Segway». І ось компанія LitMotors представила прототип футуристичного транспортного засобу. Це двоколісний автомобіль з електричним двигуном і системою стабілізації за допомогою гіроскопів. Остання дає змогу не тільки зберігати рівновагу під час зупинок, а й уникати падіння навіть після бокового удару. — СА-Сєд ляснув долонею себе по коліні і, зітхнувши, додав: — Як бачиш усе нове є добре забутим старим!

Северин потер своє коліно й промовив:

— Так, я бачив ці самокати в центрі Києва... Дивна все-таки природа цього явища, що ним є гіроскоп... Важко навіть уявити, на що спроможна кінетична енергія...

СА-Сєд лиш посміхнувся:

— А ти уяви себе в човні, якого затягує величезний вир в океані. Сидячи в човні, ти побачиш, що вода за бортом по відношенню до самого човна насправді не рухається, бо швидкість човна буде рівною швидкості води у вирі. Так само коли плисти човном по течії, то береги пропливають, все проминає, а вода стоїть на місці, і досить сісти човну на мілину, як одразу ззаду йому в корму вдарить збурена хвиля, що наткнеться на раптовий супротив тіла човна. Ну, а ти сидячи в такому човні, скоріш за все, полетиш сторчака вперед і, можливо, навіть вилетиш далеко за борт через ніс човна. — СА-Сєд розсміявся й одразу взяв себе в руки і продовжив: — Ні, це не просто кінетика, власне, якраз ота сама «кінетика» і доводить наявність Ефіру, як у просторі земному, де є та ж сама вода чи повітря, але так само це відбувається й у космічному просторі, де повітря немає, а Ефір незмінно присутній, як і присутній у середині будь-якого матеріалу — води, бетону, каменю, металу. Словом... — СА-Сєд поморщив носа, розтер і його пальцями: — Слово, так само, як мисль і образ є зітканим із Ефіру. Тож рух твоїх думок, ідей, робота твоєї уяви і фантазії є взаємодією твоєї сутності з Ефіром. Ефір, як вода в океані, тільки його природа не є фізичною, тому що густина його незміряно більша за будь-яку фізично проявлену матеріальну річ. Тому й передача інформації, світла, радіо-магнітних хвиль у Всесвіті і є можливою, що існує Ефір. Властивість Ефіру полягає ще й у тому, що рух будь-чого в Ефірі, чи то фізичного тіла, чи магнітної хвилі, чи елементу світла фотону, чи навіть мислі є процесами перетворення тіла Ефіру в ті ж самі структури фізичних тіл чи променів і хвиль, які рухаються в ньому. На противагу твердженням матеріалістичної науки, про те, що вакуум є пустотою, Ефір є тим матеріалом і водночас середовищем, у якому всі матеріали перебувають у стані постійного руху. Все рухається, ніщо не стоїть на місці. Ефір створює рух будь-чого, тим, що йому від початку відкрито суть будь-якого руху тіла фізичного (твердого) і нефізичного (тонкого). Причина цього руху, вектор і мета. Тому сам Ефір і перетворюється на те, що рухається. Ефір не є елементарно структурованим, як це колись думав Демокріт, називаючи (непроявлені) елементи Ефіру амерами. Ефір, скоріше, є цільною і всюдисущою речовиною, яка перетворюється на всі відомі й невідомі вам, людям, форми, речовини, проміння, хвилі. Тому хвиля не рухається сама, як і фотон не летить, це сам Ефір перетворюється на сутність того, що рухається в ньому. Отже, повторюю втретє, Ефір сам стає тим, що ви вважаєте «рухається». От скажімо, візьми довгу мотузку, прив’яжи один її кінець до будь-чого, а другий візьми в руку і, відтягнувши її так, щоб мотузка провисала, різко махни кінцем у руці угору й униз. По всій довжині мотузки прокотиться вигин хвилі. Хвиля прокотилася й вернулася, відбившись від протилежного кінця, що прив’язаний. Хвиля була?

— Була... — промимрив Северин у глибокій задумі.

— А що є тою хвилею, як не сама ж мотузка? — посміхнувся СА-Сєд. — Розумієш? Ні? — Северин мовчав. — Ну сам подумай, Людино, як у пустоті може щось рухатися, адже будь-який рух є можливим у співвідношенні чогось із чимось. Тому вакуум і є повнотою, яка є Ефіром, крізь який і у взаємодії з яким, а точніше, який сам і творить будь-який рух, перетворюючись на те, що рухається. Тому в природі і є можливим як фізичний рух об’єктів, так і рух світла, магнітних і радіохвиль. Я не буду занурюватися в природу переломлення світла і його властивостей обтікати фізичні об’єкти, а тим паче викривлення Ефіру в природі Чорних Дір. Це тобі залишається на домашнє завдання. Ось так, Северине.

— Чи не значить, що отой, як ти кажеш Ефір, і є насправді Богом? Адже ти називаєш саме його Єдиним і Цілим?

— Можна так сказати, що природа Ефіру є природою тіла Бога. А в здоровому тілі — здоровий Дух. А твоя свідомість, якою ти здатен сприймати те, що діється ось тут і зараз з тобою, де є?

Северин зробив великі очі», але не встиг вимовити й звуку, як СА-Сєд, зробив теж «великі очі» і, передражнюючи його, з мімікою скривленого рота, кумедно прицмокнув і повів далі:

— Так от послухай: Той, кого ви називаєте Богом, не є відокремленою від вас природою, тим паче не є якоюсь істотою чи персоною, а Чистою Свідомістю найвищої вібрації тиші, розчиненою всюди в усьому і завжди. «Тиша є мовою, що нею розмовляє з людиною бог»... — сказав колись поет Богдан-Ігор Антонич. Ця Чиста Свідомість є основою будь-яких творчих процесів. Джерелом енергії кожної дії, вчинком всякого і кожного. Вона творить вашу реальну дійсність через потоки її смислів, крізь кожного з вас сущих на Землі і не тільки на Землі, і не тільки через людей, а через усе, що є зримим і незримим, рухливим і нерухливим, дихаючим і недихаючим, зрячим і незрячим і так далі, аж до найменшої частки найслабкішої хвилі, що існує в «тілі Його» — Ефірі. — СА-Сєд зробив невеличку паузу й додав: — Словом, ота Чиста Свідомість і є природою Ефіру.

Северин зиркнув на СА-Сєда, а потім у вікно, ніби шукаючи фактів на підтвердження його словам. За шибою кулеметними чергами миготіли куші й дерева «посадки». Северин бачив, ніби оті всохлі, поламані вітром, розтріскані від часу дерева, хапалися за його погляд своїми руками-галуззям, густо обліпленими волохатими кульбабами паразитичної Омели. Северин піймав себе на мислі, що кожним своїм зирком він вихоплює конкретне дерево і наче прощається з ним, а заразом і з усім цим натовпом дерев і кущів, які приречені на стояння і ніколи не наздоженуть його у цім світі, і водночас вони завжди були і будуть у ньому, як і він у них, як будь-що і будь-хто.

— Незвідані шляхи Господні... — промимрив Северин.

СА-Сєд по-батьківськи поплекав його по руці:

— Старий вислів, яким можна пояснити будь-що... А якщо серйозно, то ось на ловця і рибка: Роберт Ланца — відомий американський учений, основоположник «Теорії біоцентризму» стверджує, що реальність є процесом, який потребує участі вашої свідомості. Тож незалежно від вашого вибору ви є одночасно і спостерігачем, і тим, хто вчиняє саму дію. Тобто ви є креаторами, усвідомлюєте ви це чи ні. Що ти на це?

— Простір і час не є відчутними речами, виходить, що ми просто тільки думаємо, що вони є насправді, — Северин навіть сам здивувався з того, що промовив. СА-Сєд одразу його підхопив:

— Усе, що ти бачиш прямо зараз, — це вихор інформації, що проходить через твою свідомість. Простір і час — просто інструменти для вимірювання абстрактних речей і перетворення їх на речі конкретні через тебе і тобою. Адже це ти, твоя свідомість вчиняє цю дію, дорогий мій креаторе!

— Уф! — фиркнув Северин. — Якщо це так, тоді й смерті не існує в позачасовому і розімкненому світі!

— Саме в цьому і переконаний Роберт Ланца. Біоцентризм (Біоцентричний Усесвіт) —це його нова теорія Всесвіту. Наукова теорія про первинність Свідомості, також відома, як біоцентричний Всесвіт — теорія, яку він запропонував 2007 року. В такому уявленні життя і біологія є головними в тому, що стається в дійсності. Життя створює Всесвіт, а не навпаки. Біоцентризм стверджує, що сьогоднішні теорії матеріального світу не працюють, бо вони не поєднують життя і свідомість. Біоцентрична теорія Роберта Ланца ґрунтується на квантовій фізиці. У той самий час коли фізику вважають фундаментальною для дослідження Всесвіту і фундаментальної хімії, біоцентризм у дослідженні життя попереду інших наук ставить біологію, щоб вивести теорію всього. Насправді існує нескінченна кількість різних результатів, що мають різну ймовірність. Можливе пояснення каже, що кожен із цих можливих результатів відповідає різним всесвітам («мультивсесвіту»).

— А в чому саме полягає ця теорія Ланца? Є в нього якісь заповіді чи формули? — хитрувато зиркнувши, запитав Северин.

СА-Сєд глибоко зітхнув, немов учитель, якому доведеться ще раз пояснювати учневі старі й давно відомі істини й пройдені теми:

— Нова теорія розглядає ідею існування нескінченної кількості всесвітів. Усе, що може статися, обов’язково відбувається в одному з них. Реальної смерті не існує в жодних сценаріях. Одночасно існують усі світи, незалежно від того, що відбувається в кожному з них. Живе почуття — «Хто я?» — перебуває в джерелі енергії потужністю 20 Вт, чинному в мозку. Але цю енергію витрачають не для смерті. Одна з аксіом науки полягає в тому, що енергія не може бути ні створеною, ні знищеною, і свідомість померлого пробуджується в якомусь варіанті паралельного всесвіту. Нову теорію визнає дедалі більше вчених, особливо, біологів. У теорії Ланца біоцентризм має сім принципів. Ось вони майже дослівно:

«Перший: Усе що вас оточує, є вашим твором, оскільки дійсність залучає вашу свідомість до створення того, що ви називаєте дійсністю. “Зовнішня” дійсність, якщо така існує, має бути незалежною реальністю космосу. Проте це безглуздо, тому що простір і час не є абсолютними фактами, а лише інструментами ментального процесу тварин і людини.

Другий: Ваше зовнішнє і внутрішнє сприйняття сплетені в єдине. Вони — дві сторони одної медалі й не можуть бути відірваними одне від одного.

Третій: Поведінка субатомних часток свідчить, що всі частки й усі об’єкти нерозривно пов’язані з присутністю спостерігача. Без спостерігача вони в ліпшому випадку існують у невизначеній царині хвиль імовірності.

Четвертий: Без свідомості «питання» живе в невизначеній царині імовірності. Будь-який всесвіт, що можливо, передував свідомості, існував у царині імовірності.

П’ятий: Структура всесвіту є пояснимою тільки завдяки біоцентризму. Всесвіт точно настроєний для життя, яке має прекрасний смисл, оскільки воно створює всесвіт, а не навпаки. Всесвіт є повнотою просторово-часової логіки.

Шостий: Часу, як такого, взагалі не існує за межами чуттєвого сприйняття тварин. Час є процесом, яким ви тут відчуваєте зміни у Всесвіті.

Сьомий: Простір, як і час, не є об’єктом чи річчю. Простір є іншою формою вашого розуміння форм життя і не має незалежної дійсності. ВИ несете простір і час, як ті черепахи свої панцирі. Таким чином немає жодної абсолютної матриці, у якій фізичні явища відбуваються незалежно від життя».

Виникла пауза. Северин нервово теребив пальцями по коліні і невпевнено витиснув із себе:

— І до чого ти все це ведеш?

СА-Сєд наче чекав на таке питання:

— Лише до одного: кожен із сущих створює свій варіант дійсності в сукупності з усім сущим. А наведені мною цитати Роберта Ланца є лише свідченням того, як ти організовуєш і створюєш свою реальність. Зв’язок між твоїм процесом мислення і документами, що свідчать про процеси, що їх пояснює біоцентризм, свідчать про взаємодію інформаційних полів Ефіру, тобто процесів Чистої Свідомості. Цікаво ще й те, що оця теорія Роберта Ланца насправді не була для тебе несподіваною, скоріше доповнює і впорядковує твоє розуміння життя, як творення світу. Хіба не так? Га?

Склавши задоволено руки на грудях, шмигнув носом СА-Сєд. По малій паузі, сплеснувши в долоні Северин щиро розсміявся і промовив, допитуючись:

— Отже Я є часткою Чистої Свідомості, яка здатна до самоусвідомлення, значить у мені живе бог, а я живу в богові?

СА-Сєд різко майнув перед собою руками, ніби ловлячи в кулаки повітря, потім повільно розкриваючи їх, промовив:

— Ти є творенням, що творить життя. А той, кого ви називаєте Богом, є витворами вашої людської уяви про найвищого Креатора. І таких витворів є дуже багато. У кожного народу, етносу, у кожної релігії й у віруванні є своє окреме розуміння Бога. Ваш Бог є створеним вами, людьми, за вашим уявленням, образом і подобою, тому він є відірваним від вас, як ви є відірваними одні від одних. Відповідно до теорії Роберта Ланца, яка свідчить, що свідомість (процес життя) людини створює навколишній всесвіт, а не навпаки — всесвіт створює життя, то можна розглядати процес життя всіх живих організмів, як співтворчість у побудові голограми нашої спільної космічної реальності. З такого пункту бачення дійсності стає зрозумілішим те, що відповідальність за бачену тобою дійсність найпередніше лежить на тобі самому.

Северин і хотів би щось сказати, але тільки кивав головою, наче відганяючи якусь набридлу думку. СА-Сєд мовчки спостерігав за ним. Раптом очі Северина зблиснули, і він повільно промовив:

— Тоді стає зрозуміло, що перед тим, як полюбити ближнього, треба полюбити себе самого. І взагалі багато чого мені перше незрозумілого тепер... тепер усе стає на свої місця, як і те, що смерті, як закінчення життя взагалі-то немає, а є життя вічне у всеможливих усесвітах, які створили чи творимо ми самі. Так?

СА-Сєд задоволено підморгнув і додав:

— Тому по смерті ти будеш там, де тобі захочеться бути, і з тими, з ким тобі буде добре. По рівню твоєї свідомості, а відтак по силі твоєї Віри буде тобою самим створено й твій Рай.

Северин, сидячи, потягнувся, зігнувши спину, як кіт, одночасно переплівши пальці рук і хрустячи суглобами, вивернувши їх долонями чи не до самого обличчя СА-Сєда, щиро позіхнув і крізь стиснений віддих простогнав:

— Кльова теорія отого Роберта Ланца... Хух! Але з усього вище сказаного ним і тобою повтореного виходить, що таких ось теорій може бути скільки завгодно і кожен може вивести свій основний закон Буття...

СА-Сєд кахикнув у кулак і повів далі:

— Ось саме цим і пояснюється отой надприродній зв’язок, якого так не втяв собі Ейнштейн, а може і втяв, та не став його пояснювати світу, бо інакше довелося б признати існування Бога в кожному з вас, а відтак і відповідальність кожного з вас за все, що коїться, як на Землі, так і у Всесвіті. А це одразу поставить під сумнів усі релігійні догми й усю систему вашої цивілізації загалом, яку збудовано за принципом пан–раб. Тому ви й досі дотримуєтеся своїх традиційних вірувань у розділеного з вами Бога і при цьому ганяєте частки в Коллайдері, намагаючись піймати бодай саму тінь отого пана Бога, навіть не підозрюючи, що насправді всі ви, без винятку, маєте природу божественного творчого чину, яка відкривається вам через духовний ріст кожного і підносить на вищий рівень існування цивілізації. Можливо саме через те, що Тесла духовно визрів, як особистість, тому вчасно збагнув, які фатальні перспективи спричинять його винаходи в руках незрілого суспільства, тож він знищив більшість із них і таким чином уберіг від катастрофи вашу цивілізацію й усю Землю. Як бачиш, часом врятувати людство можна ціною знищення власних творів. Це велика звитяга майстра.

— І він це зробив тому, що вірив і знав істинну природу Бога... Так ось чому добро завжди перемагає зло? — наївно промимрив своє питання Северин. СА-Сєд лиш підхопив:

— Думаю, що Тесла усвідомив найголовніше: творець завжди несе відповідальність за ним сотворене. Але більшість із ваших авторів так і не знає чому, навіщо і для чого вони творять власні твори. У таких випадках їхні твори творять себе самі. Тому так багато всілякого ментального сміття і різноманітних вірусів, як фізичних, так і духовних. Розумієш? — Северин кивнув головою на знак згоди, а СА-Сєд продовжив: — Адже справжній видатний твір перебуває в позачасовому просторі, і трапляється так, що людству доводиться ще довго доростати, щоб сприйняти твір того чи того автора. Скажімо, як це відбулося з картинами Вінсента Ван-Ґоґа, винаходами і творами Леонардо, музикою Баха, відкриттям Галілео та з іншими творами світових геніїв.

СА-Сєд розвів руками і, прицмокнувши підморгнув Северину, і той одразу підхопив думку:

— Значить можливим є і такий учинок, коли автор, усвідомивши, що створене ним є завчасним і навіть шкідливим, знищує власний твір. І такий учинок несе більше блага, як людям, так і самому автору?

— Продовжуй! — аж вигукнув СА-Сєд.

— Може саме тому Гоголь і спалив другу частину «Мертвих душ»... — Радше собі самому промовив уголос Северин. СА-Сєд ніби й не чув його:

— Учинки людини, це ті ж самі твори. Можна творити, а можна витворяти. Чуєш різницю? Розуміння того, що ти й тільки ти відповідальний за свої вчинки, розкриває тобі, з одного боку, глибший смисл власної природи, а з другого, розплющує очі на ситуацію, в якій ти опинився. Бо власними творами, як і власними вчинками ти одночасно твориш своє життя і пізнаєш свою реальність.

— У співпраці з Богом? — вихопилося в Северина. Але похопившись, одразу виправився: — Тобто з Чистою Свідомістю?

СА-Сєд лише махнув рукою:

— До реальної співпраці, треба ще вирости, ну хоча б так, як це вдалося Ніколі Теслі. У взаємодії — буде вірніше.

— Чекай, значить, що отой Ефір, ця Чиста Свідомість і є справжнім тілом Бога?

СА-Сєд зітхнув, поглянув з докором на Северина й тихо промовив:

— «Сліпорождені, дивляться й не бачать». — Проте не витримуючи довгої паузи, повільно, натискаючи на головні смислові слова, СА-Сєд менторським голосом повів далі: — Добре, давай ще раз... Я не відділяв би і не розділяв би Тіло від Духа, адже розділеному важко зрозуміти цільного, як виокремленому не зрозуміти всюдисущого. У цьому твоя найбільша проблема, Северине. І не тільки твоя, і не тільки для тебе самого. Це проблема вашого людського розуму, що претендує на самостійність і самодостатність. У цій відірваності від Цілого Єдиного і народжується ваш антибог, що суть його — смерть, як розділення життя і нежиття. А суть появи цього антибога полягає в зніманні людиною з себе відповідальності й у перекладанні відповідальності зі своїх плечей на плечі оцього відокремленого, відірваного, протестуючого егоїста, якого ви нарекли Сатаною, що ім’я його означає — «противник» і не більше. Адже коли ти знімаєш з себе відповідальність за вчинене тобою, ти несвідомо віддаєш себе в руки отого Сатани. Ти відриваєшся від Цілого Єдиного. У цьому й полягає суть того, що ви називаєте спокусою. Перекладання відповідальності з себе на іншого, а також відмова від процесу творення в цільності і єдності й перехід у власне творчу виокремленість індивідуального незалежного протестанта, що декларує себе Альфою і Омегою всесвіту. Чи не в цьому падіння твоє, людино? Ваша дуальна свідомість є наслідком отого протесту вашого Его, що в пошуках вищої істини протиставить себе Цілому і Єдиному, розділяючи цільність на частковість, а єдність на протилежності, сліпнучи й глухнучи у власній обмеженості, відірваній від Цілого і Єдиного. Знаю, що скажеш: що, мовляв, так само може відбуватися, коли в усьому покладаєшся на Бога? Відповім — ні, не так само, бо віддаючись в руки Бога, ти не відриваєшся від гілки, а навпаки, розчиняєшся у Його Цільності і Єдності в спільній животворящій вібрації. Ось у цьому й уся різниця. І в цьому суть того формату філософської концепції світу, що його несе в собі Христос. Тож спробуй відчути, що природою Цілого і Єдиного є тотальна відповідальність, і тоді зрозумієш смисл цільності і єдності. Зрозумій — як увіруй, а увіруй — як пізнай, що будь-яка точка часу й простору є перехрестям усієї існуючої інформації про всеможливі Всесвіти. Що в найменшому є найбільше, так як в однині присутня множина і навпаки. Саме тому віра, як духовний чин знання, має зв’язкову природу, а точніше природу руху, що поєднує віруючого з тим, у що той вірить, і робить це йому знаним. Саме тому і можливе, як розототожнення (особистісне бачення Цілого з відстані без випадання в протест Сатани), так і ототожнення з Цілим і Єдиним, інакше кажучи по-ейнштейнівськи, — єдність протилежностей, а не життя «без Бога» чи «в Бозі». Бо це Ти відповідально вчиняєш дію, не розділяючись і не протестуючи, а дистанціюючись (велике бачиться здаля), перебуваючи одночасно як атом, часткою і хвилею. Бо те, що тобі здається надприроднім, насправді є першоосновою самої природи. Навіть, коли ти твердо переконаний, що твій вибір залежить лише від тебе, то твій Бог, як вільний чистий смисл, не покидає тебе і ніколи не зрікається тебе. Бо ти завжди є в цій божій природі Чистої Свідомості, у тому пресловутому Ефірі, з якого ти і є зітканий, тому усвідомлення чи неусвідомлення тобою своєї особистості відкриває перспективи твого зростання у високі вібрації або ж падіння в низькі. Та є велика різниця між людиною, яка усвідомила божественність власного життя, як відповідальність свідомого провідника божественного чину через власні вчинки в Знанні того, що є суттю Віри, і людиною, яка чинить тільки задля особистої потреби, наперекір, на докір, на заздрість, на зло іншим. Тому від тебе, і саме від тебе залежить твоє життя. Який варіант життя ти проживатимеш? Яким воно буде? — Тобі вирішувати, Северине. Житимеш у Вірі, значить перебуватимеш у Знанні, «в Бозі», а без віри не буде знання, то відповідно, житимеш «без Бога». Ось тобі й Рай, і Пекло в твоєму серці, чоловіче.

— Ти класно пояснив мені природу Бога, — Северин утер кулаком сльозу і розтер її долонею по всьому обличчю, немов умиваючись. По невеликій паузі він промовив: — А щодо питання...

— Телепортації? — підхопив його думку і клацнув язиком СА-Сєд.

— Так. Що з цим питанням? — запитав Северин і в процесі самого ставлення цього питання відчув, що це вже, мабуть, є зайвим.

СА-Сєд помітив це і, усміхнувшись кутиками уст і примруживши втомлені очі, відповів:

— Так само, як і з усіма іншими питаннями природи Ефіру. Рух є перетворенням Ефіру. Та щоб вчинити таке перетворення, треба мати знання і віру в ці знання. По вірі твоїй тобі і дається знання. Якщо існує віра, — знання стають реальністю. Пізнавання відбувається у вірі в те, що ти пізнаєш. Відповідно твоїй вірі ти маєш і свою реальність. Взаємодія з Ефіром — ось що таке телепортація і всі ці інші телекінези з психокінезами й усіма чудасіями. Згадай, як Петро пішов назустріч Христу по воді і раптом став тонути. Він засумнівався в тому, у кого вірив, тому враз утратив знання того, що і як робити, щоб ступати по воді.

— Але ж це чудо біблійне, а там багато чудес описано, які є радше символічними, — прохопився Северин.

— Тоді і наша з тобою зустріч і розмова тут теж є символічною? — лагідно запитав СА-Сєд.

— Справді... — кивнув головою Северин. — Пробач, я все ніяк не звикну... Ти назвав мене тут Хомою Невірним, очевидно це правда.

СА-Сєд відкинувся тілом до стіни, провів утомлено долонями по обличчі, як мусульманин під час молитви, струсонув у повітрі кистями, потер одну до одної і, враз оживившись, мовив:

— Ні, дорога людино, моє порівняння тебе з Хомою має тут виключно алегоричну природу. Було б великою неповагою до тебе взяти отак і накинути на тебе чужу програму. Поглянь на себе, Северине, збоку. З якнайдальшої ментальної відстані, як на зовсім іншу людину. Як на персонажа не з твоєї історії, тоді побачиш, що ти чомусь увесь час ходиш колами і ніяк не прийдеш до розуміння простої суті, що життя твоє не є якоюсь «дорогою в дюнах» невідомо в якому напрямку, накресленому тобі богом-начальником, відповідно до якогось особливого плану — Долі. Усе трохи інакше. Тобі надано велике право чинити власний вибір, щодо пізнання того, що є отим твоїм призначенням, відповідно як, чому і для чого й навіщо ти тут опинився. Увесь досвід твого життя свідчить найпередніше тобі і тільки тобі, ЩО ти є? ДЕ ти є? ЩО ти вчиняєш? ЧОМУ і НАВІЩО ти це РОБИШ? Треба тільки навчитися це бачити. Подивися на сліди свої. Як плутано ти рухаєшся, як хапаєшся за спокуси, як твориш собі кумирів, як марнуєш свій вік. Ти бачиш, що віра твоя, не є знанням, лиш сподіванням і пристосуванням заради винагороди. А твоє розуміння Бога, просто глупа маячня п’янички, перестрашеного тим, що наступної чарчини не націдять... Це не є твоїм впаданням у сумнів? Це — логічне мотивування думок і вчинків заради примітивної власної користі. Вигода є тимчасовою ілюзією необхідності, підкріпленою мотиваціями, що їх нагромадила вся ваша сукупна свідомість упродовж усіх ваших цивілізаційних перетворень. Так, вигода дарує тобі задоволення зручності комфорту, навіть почуття щастя, яке за мить уже щезає, і ти знову потребуєш наступної її дози чи порції, наступної реалізації потреби у вигоді й так далі і далі, аж до самої своєї смерті. Сміх бере від того, що ви піклуєтеся навіть про зручність та вигоду для свого трупа по власній смерті. Ви переймаєтеся тим, де вас поховають і яким буде пам’ятник на вашій могилі. Перетворюєте землю на суцільний цвинтар-смітник. Фараони в пошуку пірамід, — ось ви хто. Вам потрібно мати документальний доказ того, що трупи ваші, залишені на землі, свідчитимуть іншим, що душі ваші відлетіли до всевишнього. Чим це відрізняється від мавзолеїв Леніна, Мао, Кім Ір Сена й інших фараонів в лапках? Віра в трупа, як доказ вічного життя душі? А через це і поклоніння трупам, як документальним фактам святості колишніх їхніх власників. І ви це називаєте вірою в Бога! Але ж тіла ваші, оті тимчасові молекулярно-клітинні структури, вони як одіж, як скафандри, що ви їх рано чи пізно скидаєте, переходячи в інші вібрації сутності вашої, яка є вічною. Це забобонна зомбованість, як рудимент чи атавізм пережитих жахіть різних космічних катастроф минулого, що набула форми первинного культу смерті, від якого ви й досі ніяк не можете звільнитися. Тінь бога — ось що є об’єктом вашої віри. Але ж саме поняття віри має в собі живу трансцендентальну природу, суть якої в тому, що те, на чому зосереджена твоя увага, обов’язково рано чи пізно, а таки стає твоєю реальністю, бо така вже природа третього виміру. Щоб зрозуміти суть такого явища, потрібно вирватися з полону власних лінійних наслідково-причинних зв’язків свідомості. Згідно ідеї австрійського фізика-теоретика, одного з творців квантової механіки, лауреата Нобелівської премії з фізики, Ервіна Шрьодінгера, «Усі свідомості Всесвіту — єдині». Це значить, що все існує і розвивається в Єдиному Інформаційному Полі. Людина може отримати доступ до цього Поля, до цього контенту інформації, але для цього потрібно не тільки розпочати постійну щоденну медитативну практику молитвою, а найпередніше змістити власну «точку зборки». Мова йде про перехід на інший процес свідомості, який не прив’язаний до звичних для тебе орієнтирів побутових цінностей і ментальних переконань, вихованих у тобі чи накинутих тобі суспільством. Треба позбутися власної зомбованості, а це, очевидно, дається не просто, оскільки все твоє фізичне існування є опертим на ці фундаментальні стовпи культури вашої цивілізації. Тож щоб вирватися з цих стереотипів і кліше, з цих штампів переконань, треба розпочати духовну практику, яка полягає в усвідомленні власного життя як нероздільного процесу вольового поля Цільного і Єдиного. Іншими словами, побачити себе як продовження Божої Волі. Як інструмент у руках Бога. І тут ми знаходимо найцікавіші процеси пов’язані з векторністю інтуїтивних променів твоєї духовної сутності. І вже відповідно до твого розуміння своєї духовної сутності, згущується усвідомлення того, що ви звикло називаєте Вірою. Це своєрідна сила людського духу, сила твого, людино, «вольового м’яза», що нею є організована гравітація того самого Ефіру в особистість людини. Віра твоя, як гіроскоп, що утримує тебе в системі координат, завдяки чому ти вчиняєш свій духовний поступ. У процесі цього поступу ти силою волі збираєш у фокус смисли отриманої інформації з усіх відомих і незнаних джерел Всесвіту, як зовнішнього, так і внутрішнього планів, що по суті своїй є нічим іншим, як отим самим Цілим і Єдиним станом Чистої Свідомості, який ви, люди, все ще розділяєте і персоніфікуєте відповідно до традицій ваших релігій і називаєте його своїм Богом. Тому у вірі своїй ти єднаєшся з Ним і сам стаєш тим Цілим і Єдиним, який, пізнаючи, творить через тебе і тобою твій-свій новий варіант Всесвіту. І це єдина правда, яка була завжди, є і продовжує бути всюди по всіх варіантах Всесвіту, сотворених через тебе і тобою, через усіх інших тобі подібних розумних істот, які існують одночасно завжди, тутешньо і всюдисвітньо. На різних рівнях еволюції і в найрізноманітніших формах життя. Думаю тепер ти розумієш, що мій контакт із тобою є одночасно і випадковим, і не випадковим. Тому всі твої питання щодо інопланетян є питаннями земного рівня свідомості. З позиції ж божественної природи, різниці між вами не існує. Ви всі перебуваєте в полі Божої Любові, тому усвідомлення кожним із вас цієї даності впливає на ваш рівень еволюції і визначає перспективи вашої творчості. Тож квантова фізика на прикладі вище згаданого понадприродного зв’язку між «заплутаними частками», а разом і фактично доказане Ніколою Теслою і Менделєєвим існування Ефіру як Чистої Свідомості вкупі з Біоцентризмом Роберта Ланца підтверджує мовою вашої новітньої наукової думки все те, про що я ось щойно тобі сповістив. І сьогоднішня наша зустріч у цьому просторі є нічим іншим, як тим самим явищем, яке фактично засвідчує смисл закономірності, а разом і закономірність смислу твоєї, Северине, нової перспективи повернення до Цілого і Єдиного в новій змістовності твого досвіду земного життя як Людини. І, останнє: Слово, Северине, має величезне значення. Слово в перекладі грецькою звучить як Логос. Значення грецького Логоса є більшим, ніж смисл поняття слова, і є щонаближенішим до поняття Закон, а точніше — КОН. Тож суть Слова–Логоса полягає в тому, що ти особисто переживаєш у мить формулювання, промовляння, слухання, читання чи написання Слова. Бо творячи Слово, ти пізнаєш Бога. Написано ж «Споконвіку було Слово, а Слово в Бога було, і Бог було Слово»[9]. Тому Слово завжди було, є і буде початком і кінцем, бо Слово є смислом, формою і дією одночасно.

СА-Сєд кахикнув у кулак і замовк. Мовчав і Северин. У мовчанні промайнула хвилина, а там ще, і не одна... За вікном швидко сутеніло, відповідно в купе робилося темно. У цій темноті Северин відчував себе мов розчиненим у величезному просторі й лише підгецування вагона і стукіт колісних пар ще якось утримували його свідомість у конкретному координаті купе вагону, що прямує до Львова. Северин відчув, як його чуття дійсності помножувалися неполіченими точками уваги, мов об’ємна мозаїка, у якій на різних рівнях променіли моменти прожитого ним життя, а разом з цим і всілякі смисли з найрізноманітніших тем, понять й історій, що зовсім із ним — Северином — навіть і не є пов’язаними, але до яких, як він відчував цієї миті, він має постійне і безпосереднє відношення. Такого стану Северин ще не переживав. В одну мить йому здавалося зрозумілим усе і про все. І жодне питання не повставало в свідомості його, бо питання і відповідь були одним цілим, без жодних розмежувань ні в часі, ні в просторі. Усе було ним, Северином, який водночас був усім і всюди.

Різко грюкнули розсувні двері купе, і спалахнуло яскраве світло. Северин шпарко затулив обличчя ліктем.

— Шановний! — пролунав наче знайомий голос. — Час вставати, ми вже прибуваємо на вокзал!

Северин різко схопився і побачив, що він у постелі під простирадлом і сам-один у звичайному порожньому купе. Він зиркнув на протилежну канапу, на верхні полиці, жодних слідів чиєїсь присутності. У коридорі вагона було шумно, пасажири сновигали, рухаючись у напрямку до виходу. За вікном навпроти купе миготіли вікна будинків міста. Потяг прибував до Львова.

Северин був наче по доброму питтю, але на столику не було нічого. Жодних слідів вечері чи навіть чаювання. Голова була важкою, і рухи давалися йому непросто. Сяк-так розібравшись де його речі, Северин почав одягатися.

Коли потяг зупинився на вокзалі, Северин уже зібрався і, кинувши останній погляд на все, що було в купе, й не знайшовши нічого, що вартувало б його уваги, він вийшов у коридор і рушив у напрямку до тамбура. На дверях купе провідника вагона він встиг прочитати банальне «Іванов Іван Іванович». Вийшовши у тамбур, він відчув на обличчі свіжий вітерець вокзального протягу з усіма його ароматами. Зійшовши східцями на перон, він озирнувся. Провідника поруч не було.

Люди густою лавою сунули пероном у напрямку виходу підземним переходом. Северин стояв, вагаючись, чи йти, чи ще трохи перечекати, допоки основна маса не схлине. Він озирнувся вздовж вагонів то в один бік, то в інший і помітив, що через два вагони від нього біля вхідних дверей стояли санітари і поліціанти, а навколо вирував тлум пасажирів. Северин незчувся, як рушив у напрямку натовпу. Ішов повільно, як сомнамбула, тож поки підійшов, то натовп пасажирів порідшав. Знайомий голос провідника на високих обертонах командував, щоб пасажири не затримувалися і проходили швидше. Уже майже всі порозбігалися, і залишилося кілька людей у цивільному, пара поліціантів у формі і жінка-медик у червоній куртці швидкої. Поруч стояв уже знайомий провідник. Северин підійшов до нього і тихо запитав:

— Що тут трапилося?

Провідник скоса глянув на Северина, як на зовсім незнайомого і звично командним провідниковим голосом промовив:

— Вас це не стосується! Проходьте, шановний, проходьте! Он там вихід у місто! Шановний? Ви що, глухий? Ідіть уже!

Северин відійшов убік і все ще продовжував спостерігати за метушнею у вагонних вікнах. Провідник знову гнівно зиркнув на Северина, але промовчав. Цієї миті до Северина підійшов чоловік у цивільному.

— Прошу показати ваші документи?

— Що? — не одразу зрозумівши, чого від нього хочуть, мовив Северин.

— Маєте паспорт чи будь-який інший документ? — спокійно мовив чоловік.

Северин мацнув себе по грудях і витяг портмоне, з якого дістав паспорт.

— Ось. А що власне такого?

— Нічого. Ви львів’янин? — втомлено запитав чоловік.

— Так, я щойно прибув ось цим самим потягом, — відповів Северин, час від часу кидаючи погляд на вікна вагона.

— Звідки ви прибули?

— З Києва.

— У якому вагоні ви їхали?

— Та ось... Блін.., я зараз... — він почав шукати квитка по кишенях і нічого не знайшов.

— Пробачте, я, здається, залишив свого квитка у вагоні...

— У якому вагоні ви їхали?

— А ось провідник мого вагона, питайте в нього, він знає.

Чоловік помахом руки закликав провідника. Той підійшов і знову зміряв Северина поглядом.

— Цей громадянин їхав у вашому вагоні? — запитав цивільний провідника.

— Цей? — мовив провідник, — Так точно, цей приїхав з Києва, у восьмому вагоні, сьоме місце.

Северинові мов відлягло від серця. Він посміхнувся цивільному і провідникові й по-дитячому запитав:

— Хтось когось того? Чи що?

Цивільний мовчки зміряв його поглядом, потім, зиркнувши на провідника, повільно запитав:

— Ви виходили з вашого купе впродовж вашої поїздки? — і при цьому ще раз поглянув на провідника.

Провідник тицьнув пальцем картуза, посунувши його на потилицю і впевнено відповів:

— Ні, цей пан як сів, так одразу й заснув. Він був один у купе. Я можу засвідчити, що так воно і було.

Цивільний одразу втратив цікавість до Северина, віддав йому паспорта і рушив до дверей вагона, з яких зійшов майор поліції і ще двоє в цивільному з алюмінієвими саквояжами. Вони стали осторонь. Майор записував щось у паперах, а цивільний дзвонив комусь по мобільному.

Северин глипнув на провідника і, намагаючись бути максимально байдужим, запитав:

— Там хтось помер?

— Да. Адін із Пітера, пріказал долга жить... — закурюючи, сказав провідник, пахкнув димком раз-другий і, махнувши рукою, додав: — Ну, та ви чєво? Ідітє уже. Нєчєва маячіть тут.

Северин відійшов кілька метрів і став, притулившись до стальної колони. Так його ні провідник, ані інші не бачили. За якийсь час з вагона медики, тримаючи за руки і ноги, витягли тіло чоловіка і поклали на ноші. Северин знав, хто на тих ношах. Він хотів іще раз глянути на його обличчя, але так і не зміг цього зробити, оскільки тіло на ношах одразу було вкрито відповідним чином. Ноші заторохтіли коліщатами по плитці перону. Медики, поліцейські і цивільні рухалися слідом спільною процесією. Цієї ж миті з динаміків перону залунав козацький марш, як це трапляється, коли від’їжджає фірмовий потяг. Та по кількох акордах щось сталося із записом, бо звук раптом почав сповільнюватися і розтягуватися, через що мелодія набула якогось комічно-траурного забарвлення. Северин дивився вслід процесії і розумів, що це був останній жарт СА-Сєда.

Як підтвердження його думок, ураз сталося неймовірне: уся процесія разом з музикою раптом зникли. Так, якби цього всього зовсім і не було. Зникли усі: поліцейські, медики й цивільні. Немов у якомусь фантастичному кіно. Від несподіванки в Северина мороз пробіг спиною, і стала сторчма чуприна.

— Телепортація... — самими лише устами поворушив Северин.

Постоявши ще кілька секунд у цілковитій тиші, Северин тряснув головою і, пригладивши волосся, рушив і собі в напрямку до підземного переходу. Він ішов уздовж потяга, що, мов приручений, теж почав рухатися. Мимоволі Северин кинув погляд на вікна вагонів, які поволі випереджали його. Всюди було порожньо. Вагони обганяли його, набираючи швидкості, блимаючи порожніми відкритими дверима, немов запрошуючи його ускочити до будь-якого з них. Ось і останній вагон виволікся, обганяючи Северина, коли раптом в дверях визирнув отой провідник — Іван Іванович Іванові, помахавши рукою, крикнув йому:

— Життя триває!

Северин тільки-но здійняв руку у відповідь, а провідник щезнув, як і не було. Северин зупинився, як укопаний.

Потяг повільно витягувався з вокзалу, мов гадина і, розчинявся в світанковій млі. Северин стояв і зачаровано дивився йому в слід. Ще довго в мряці крайня пара важких чавунних коліс останнього вагона відстукувала свої прощальні тух... тух... тух... На пероні поволі стало тихо й порожньо.

Електронний акорд сигналу розрізав тишу, і жіночий голос робота сповістив про прибуття електрички. На табло висвітлювалися цифри 06:47. Северин машинально простягнув різко руку якомога далі вперед, щоб добре оголити своє зап’ястя, сподіваючись перевірити, чи співпадає цей час із часом на його швейцарському золотому годиннику... Годинника на руці не було. Ба більше, його рукав був не його звичним, а рукавом блідо-зеленого відтінку маскувального військового однострою.

Северин опустив руку. Глянув на ноги і груди. Він був зодягненим у бойовий маскувальний костюм з «броником» на грудях і повним бойовим комплектом у розгрузці. На плечі телепнувся, клацнувши затвором, автомат. Северин силою волі втримався на ногах. Дійсність пролупилася в його свідомості, і враз усе ставало логічно зв’язаним і зрозумілим. Це було його нове життя. Не нове, а те інше чи інакше, але його, Северинове, що ось-ось щойно стало реальністю, яка відділила тамте попереднє в химерну уяву-спомин сну...

Він повільно присів, щоб не впасти біля свого наплічника, як крайцем зору помітив, що поперед нього на самому кінці перону маячить одинока постать... Теж у військовому обладунку... Придивившись уважніше, він упізнавав у ній... Маринку. Дівчина йшла назустріч, прискорюючи кроки. Северин покинув наплічника на мощеній плиткою долівці перону, перекинув за плечі автомата і невпевнено ступив кілька кроків, а далі пішов швидше й швидше... Коли вони зустрілися і стали впритул один до одного, Марина обняла його за шию, струсонула головою і блиснувши щирим усміхом, промовила гордо:

— Я кохаю тебе, Северине Джуро.

Северин розглядав обличчя Марини, зазирав у вічі, немов побачив їх уперше. Слова самі вирвалися з уст:

— Ти хочеш сказати, що ми тепер будемо весь час разом?

— Поруч, так точніше, — пошепки мовила Марина.

— А ти не боїшся, що я відмовлюся? — тривожно запитав Северин.

— Тепер уже ні. Відтепер я буду завжди поруч з тобою, — сказала вона і, поцілувавши його, додала: — Ну, по-сусідству, якщо вже так простіше.

— Ти-и-и? — здивовано прошепотів Северин.

— Я, — твердо мовила вголос дівчина.

Вокзальний селекторний сигнал продзеленчав звичним електронним акордом, але жодного повідомлення чи то про прибуття, чи відправлення не було оголошено... Десь здалеку з’явився незрозумілий гул. Він наростав невпинно, аж раптом з підземного переходу виринула юрба військових. Кроки їхні були твердими, і зброя брязкотіла. Їхні голоси забриніли в повітрі радісними нотами. Чутно гучні команди. Військові швидко виплеснулися на перон і стали шикуватися під стіною. Хтось гучно, командним голосом окрикнув Северина:

— Джуро!

Юрба весело загомоніла.

— Ходімо, — кивнула головою Марина в бік військових. — Пора!

Северин швидко вернувся за наплічником, закинув його на плече, і вони, тримаючись за руки, побігли до гурту.

На перон повільно, як вуж, вповзав потяг, вантажений броньованою технікою.

— Ши-и-и-к-у-уйсь! — пролунало різко.

Затріпотіли крильми вокзальні голуби, розлітаючись понад головами військових. Северин лиш провів їх лет поглядом. Усі заворушилися, і за якусь мить дві шеренги завмерли від команди «Струнко!». Потяг зупинився. У цілковитій тиші під склепінням скляного даху двірця замиготіло червоними діодами табло утворивши дату 05.06.15, а потім перемикнулося, вказуючи годину: 06:55.

Шибки двірцевого даху позолотили перші промені Сонця.

Постскриптум, або записана лекція Северина Джури

Шановні пані й панове! Вітаю вас на нашому симпозіумі «Жива планета 2017». Дозвольте поділитися своїми думками з усіма присутніми тут, у цій чудовій залі. Темою мого виступу є «Творення — Божественний процес життя».

То ж я починаю.

Творення будь-якого твору є шляхом пізнання. Пізнаючи світ, ми пізнаємо самих себе. Так ми підходимо впритул до найважливішої теми життя нашої цивілізації, яку можна назвати «Духовною структурою людини». Тема ця вічна.

Зачіпаючи її, кожен дослідник буття знаходить свої нові аргументи й свіжі факти, які для нього є ваговими доказами правомірності його роздумів і ревізії тих знань, що на них спираються, повняться його думки й переконання. Раз почавши, вже ніколи не спинишся. Такою є людська природа, сповнена цікавості до всього сущого й усього, що є непроявленим у нашому світі.

Якось згадав, ще Гурджієв висловився про природу людини як про машину, що працює автоматично, і допоки свідомість людська спить, життя наше є автоматичним процесом. Машина працює некеровано, тобто несвідомо і безсенсовно. Що це значить?

Ми маємо організм, який самодостатній у своєму біологічному існуванні. Це наш транспорт. Наш індивідуальний засіб пересування як у фізичному просторі, так і в просторах тонкої матерії. Коли ж так, якщо цей засіб пересування всеможливими просторами є моїм, тоді автоматично виникає запитання: «А хто є той “Я”, той “Driwer”, що управляє тим транспортом? Ну, якщо не “Driwer”, тоді “passanger”?».

Ми ж кажемо: «Моє тіло. Або моя голова. Мій розум. Мої думки. Мої почуття. Моя душа. Мій, моя, моє, мої...». Отже, ми вчиняємо такими думками певне позиціонування свого «Я». А де ж оте моє «Я» перебуває? У тілі, яке є моїм? Якщо тіло моє, тоді «Я» в тілі? Якщо думки мої, то «Я» в думці чи в голові? Якщо душа моя, то «Я» в душі чи в серці? Де «Я»?

Як бачимо, відповісти на ці питання лінійними, логічними діями розуму зовсім непросто. Напевно, що й зовсім неможливо, бо тоді відповідь моя буде теж неповною, бо оте моє «Я» все одно буде деінде. Тоді виходить, що існує оте моє «Я» якось одночасно вкупі й осібно від усього, що є мною? Тіло, розум, душа, дух, одним словом життя. Адже життя також є моїм? Виходить, що «Я» є одночасно й усім, і нічим?

Шукати відповіді через привласнення дійсного, справа невдячна, бо коли позиціонуєш себе, тобто оте «Я» відносно всього, до чого торкається моя увага, то відбувається формування дуальної реальності — «Я» і все інше. Відбувається розототожнення, розділення, відокремлення отого мого «Я» від усього сущого.

А може це наше Его постає такою гравітаційною «чорною дірою», що ловить в неї оте моє «Я»? Коли ми кажемо «Я», то відразу створюється «Ти» «Він», «Вона», «Вони» або просто «ВИ» ( «Іду на Ви»). Навіть об’єднання «Ми» є розділеним з моїм «Я». Відбувається таке собі падіння в лінійну свідомість, коли «Я» жорстко позиціоноване як опонент до всього іншого, інакшого, не такого, як оте моє «Я».

Тут можна довго блукати в роздумах цих і посилатися на подібні думки з метою обґрунтування своїх припущень, гіпотез і переконань. Можна, але чи конче це вже так потрібно? Кому потрібно, той сам це може зробити. Дозволю собі лише навести приклад того, як сказав колись Крішнамурті, відповідаючи на запитання про власні знання:

«Питання: Як ви дізналися все те, про що розповідаєте, і як можна нам дізнатися про це?»

«Я ніколи не читав ніяких книг з усіх цих тем — ні Упанішад, ні Бхагавад-Гіти — жодних книг з психології; але якщо ви стежите за власним розумом, то все це буде в ньому.

Тому, коли ви однієї погожої днини підете шляхом самопізнання, книги виявляться несуттєвими.

Це заняття подібне до того, якби ви опинилися в незвіданій країні і почали відкривати там щось нове, здійснювати дивовижні знахідки; але все це буде зруйновано, щойно ви станете надавати особливого значення собі самому. У той самий момент, щойно ви скажете: “Я відкрив, я знаю, я — велика людина, тому що знайшов ось це і оте”, — вас уже немає, ви загинули.

Якщо на вас чекає довга подорож, ви мусите взяти з собою дуже небагато; бажаючи підкорити високу вершину, ви маєте вирушити без нічого.

Відкриття і розуміння приходять завдяки самопізнанню, завдяки спостереженню за кроками власного розуму.

Те, що ви розповідаєте про свого сусіда, як ви розмовляєте, як ходите, як дивитеся на небеса, на птахів, як поводитеся з людьми, як зрізуєте гілку з дерева, — усе це важливі речі, тому що вони діють подібно дзеркалам, які показують вас такими, якими ви є насправді; і якщо ви пильні, то ви щомиті відкриваєте все це знову й знову».

Христос колись вів дискусію з книжниками... Узагалі то, невдячна справа — вести дискусії з книжниками. Книжна наука відвертає увагу людини від себе самої і переводить на висловлення авторитетів. А писарі пишуть і переписують оті висловлення на догоду владарям світу, хоч самі переконані, що роблять це через благе намагання допомогти людям знайти себе в собі... Парадокс. Я не записую ні за ким іншим, лише пишучи свої тексти, спостерігаю за собою і розмірковую над тим, що досліджую на практиці.

Тому розслабтеся, вельмишановні панове, все, що вам потрібно дізнатися, ви маєте в собі, а моя робота є всього лише грою з дійсністю і спробою на власному прикладі натякнути вам про те, що дійсність не є сталістю, бо корінь її в дії, тобто в переміні. Тому наймарнотнішою з усіх марнот є спроба зловити дійсність у сталість, вона, ця дійсність, одразу вмирає в наших ілюзіях. Марнота марнот...

Мабуть тому лінійна свідомість книжників була нездатною сприйняти нелінійності Христа, який якраз і не був книжником, він жив вільно, без упереджень, знаючи і чуючи, що є чим. Якось він сказав своїм учням: «...коли не навернетесь, і не станете, як ті діти, не ввійдете в Царство Небесне!»[10]. Діти не мислять лінійно, вони не пов’язують наслідків з причинами, бо вільні від причин. Діти тотально присутні тут і тепер. Вони бачать світ таким, яким він є, на відміну від дорослих, які завжди бачать тільки те, що бажають бачити, або те, чого страшенно бояться.

Очевидно, що дитина має вільну голограмну природу, яка є проявленою божественністю. Подорослішавши, ми здобуваємо переконання, вірніше нас ловлять накинуті на нас і видресировані чужі переконання. Тому ми і залипаємо на логіці отих переконань і впадаємо в ілюзорність свого сприйняття світу. Чи не рабами отих «наших» переконань ми стаємо?

Лінійна свідомість тримає процеси в площині Евклідової геометрії, тої первісної, в якій іще не було сфери. Простіше кажучи, від точки А до точки Б, а там і до наступної точки. Як там у савєцкій дитячій щіталачькє: «А і Б сідєлі на трубє, А упала, Б прапала, хто лишився на трубє?». Ото ж то... Хто має очі...

Людське Его, як самі вже можемо відчути, є асоціативним. Его скоріше має природу притягування і відштовхування. У ньому якраз і сходяться протилежності. Его не є поганим чи добрим. Таким воно стає саме під впливом переконань. Его просто є єдністю протилежностей, яка в реальності фізично проявленого світу віддзеркалює будь-який інший об’єкт і тим самим пізнає його, а разом і свою природу, шукаючи подібності й відмінності. Ось у цім процесі пошуку й криється, на наш погляд, ключик, що відкриває суть питання «Що таке оте “Я”?».

Можна сказати, що «Я» є точкою перетину всеможливих протилежностей. Прийняттям і віддзеркаленням усього сущого. Тобто «Я» є божественним досвідом пізнання. «Я» в запропонованих обставинах, — як це назвав свого часу дослідник театру Костянтин Сергійович Станіславський, — насправді є переживанням дійсного моменту, навіть в уявному сюжеті.

«Повернімося до наших баранів...» Отже Его. Его не є лінійним. Лінійною є логіка процесів мислення тої структури людини, що її звично нам називати персоною. У самій назві «Персона» вже чутно відокремленість позиціонування отих А і Б, що «на трубє».

Персональний погляд на суть речей. От і я зараз роблю те ж саме, розповідаючи вам про ці мої дослідження й роздуми. Персональний погляд на речі, персональна відповідальність, персональний підпис. Персональний комп’ютер. ПК, як точка відліку й обсервування дійсності й взаємодії реального й віртуального світів. Портал у потойбіччя паралельної реальності.

То що ж таке ота наша персона?

Сукупність досвідів і знань здобутих, набутих особисто й нав’язаних, накинутих іншими своїх знань, своїх досвідів і переконань? Як бачимо, персона є певною структурою, що оперує інформацією внутрішнього і зовнішнього просторів. Персона є...

От Вікіпедія каже:

Персо́на (лат. Persona (від етруського — маска) — роль, особа) — особа, людина як окрема особистість.

Або от ще:

Словник української мови. Академічний тлумачний словник (1970–1980):

ПЕРСО́НА, и, жін.

1. уроч., заст., ірон. Особа, людина як окрема особистість. Начальник тилів армії Кушкін не раз виявляв симпатію до скромної персони Сидорчука (Юрій Бедзик, Полки.., 1959, 144); До Бреста збирався виїздити і Ян Замойський. Як персону світську, його не запрошували на собор (Іван Ле, Наливайко, 1957, 432);

// Поважна, знатна особа. Сказала раз свиня собі: — Ну, чим я не персона? (Павло Тичина. II, 1947, 152); [Рая:] А що він за така персона? Чому його не зачіпати? (Вадим Собко, П’єси, 1958, 279).

Ваша (твоя і т. ін.) персона, заст., ірон. — ви, ти і т. ін. [Халява:] Даби персоні вашій догодити, Все мусимо найщиріше учинити (Марко Кропивницький, V, 1959, 270); — Та ми ж з персоною твоєю Троянський ввесь возили род (Іван Котляревський, I, 1952, 253); Власною персоною — сам (сама) особисто. Шляхом котив фаетон. Лукія злякалась. Чи не молодий граф власною персоною виїхав наздоганяти втікачку? (Олесь Донченко, III, 1956, 72); — А Маковей... ось він власною персоною! (Олесь Гончар, III, 1959, 214); Персона ґрата: а) (дипл.) особа, кандидатура якої на посаду дипломатичного представника в якій-небудь державі схвалюється урядом цієї держави; б) (заст.) взагалі особа, до якої ставляться прихильно. Отець Аркадій був тоді на вершині свого життєвого розмаху, був «персоною грата» як для комісара поліції, так і для єпископа греко-католицької церкви (Ірина Вільде, Сестри.., 1958, 508).

2. Одна людина, їдець (за столом під час обіду, вечері і т. ін.). Стіл був накритий на дев’ять персон (Михайло Коцюбинський, II, 1955, 385); Осторонь на столі стоїть на декілька персон непочата вечеря (Степан Васильченко, III, 1960, 222).

Словник української мови: в 11 томах. — Том 6, 1975. — С. 331.

З цього бачимо, що персона є соціальним форматом особистості людини. Я назвав би її Соціальною маскою. Це ззовні. А зсередини? Чи можемо розглядати персону з внутрішнього простору? Очевидно, хто нам заважає?

Тож Персона є маскою, за якою ховається справжнє наше Я? Так чи ні? «Маска, маска, а я вас упізнав!» Життя є маскарадом, а нас цікавить той, хто є за маскою. Чи й справді там хтось є? Певно, що так, — скажете. — Якщо є маска, то мусить бути її носій. Хух... Зірвати маску не завжди вдається навіть собі самому на самоті... (І це найголовніше питання життя людини.) А знаєте, чому все так непросто? Дозволю собі дати на це питання відповідь. Тому що пробуємо зробити це лінійно і логічно.

Спробуймо підійти до цього питання з іншого боку. Персона є видимою, бо є тілесністю. А той, хто за маскою, є невидимим. Зірвати маску можна, тільки вбивши людину, та все ж ми не побачимо того, хто за маскою. Ми побачимо тільки порожній скафандр-маску. Навіть якщо той скафандр-маска раптом чудесним робом проявить істинне обличчя персони, як це було у випадку з літературним героєм Доріаном Ґреєм. Отже, персона не дається демаскуванню. Персона іншого. А власна персона?

Тут відчутно перспективу, бо таким питанням ми увіходимо у внутрішній простір особистості людини. Тобто у власний внутрішній простір. І саме тут, з того боку маски, ми можемо роззирнутися навсібіч. Роззирнутися можемо, але чи вдасться нам щось побачити, а якщо і вдасться, то чи матимемо достатньо сили волі сприйняти побачене, відчуте і почуте?

Ми часто переконані в тому, що кожен із нас найліпше знає себе самого. Та все ж, радше за все це просто так нам здається. Тому що той, хто за маскою, насправді не є логічно пізнаваним. Ми радше дивимося і бачимо внутрішню поверхню маски персони, і таким чином можемо помічати, що там, де маска має випуклість ззовні, зсередини це є ввігнутістю. Тобто ззовні маска страшна, а за маскою перестрах. Логіка в цьому є, але до певної міри. Ми звикли протиставляти одне іншому — добро злу і навпаки, і так далі.

До того ж нам завжди хочеться бути ліпшим і сягати біліше. Маска є не просто прикриттям істини, а скоріше засобом обману найпередніше себе самого, а вже потім усіх інших, таких самих замаскованих обманщиків. Очевидно, що саме тому Шекспір називає життя театром.

Проте ми обсервуємо зараз не зовнішній простір, а внутрішній. І знову питання: «А хто саме є тим, що обсервує?». Замислювалися ми над цим якось? Думаю, що більшість із нас колись і зважала на це питання. Спробуймо зробити це ще раз — тепер свідомо. Отже, відбувається певне розототожнення мого Я і моєї персони.

У тім внутрішнім просторі споглядання й обсервування я відриваюся від свого звичного досвіду, і саме оте розототожнення дає мені змогу дистанціюватися до себе самого й таким чином здобувати нову точку спостерігання. Одначе отой внутрішній простір не є лінійним, і з ним не можна поводитися так, як із зовнішнім простором, у якому ми переважно обсервуємо лінійно, знай логічно, відповідно до законів фізики й правил поведінки в соціумі чи поза усякими правилами поведінки. У законі чи поза законом, але за поняттями іншими, але знову все ж такими лінійними.

Внутрішній простір обсерваторії має іншу природу, — голограмну, і тому навіть таке поняття, як точка, не є однозначністю. Тож на внутрішньому так важко втримувати цю точку спостерігання, бо вона повсякчас мерехтить. Тут усе безперестанку перетікає з одної форми в інакшу залишаючи лише присмак смислів, які, своєю чергою, стають ілюзіями нових переконань.

Ми називаємо це нашим внутрішнім світом. Багатим чи бідним — це вже питання особистої щирості. Одне можемо побачити, що саме тут у внутрішньому просторі інформація є відкритою. Будь-яка інформація. А вже що ми робимо з цією інформацією, це вже питання іншого порядку, що потребує персонального втручання або — точніше сказати — замаскованого вчинку персони над тим, хто не є персоною. Того, хто не є лінійним, того, хто є завжди відкритим і постійно готовий до взаємодії з отією осібною структурою, що зветься персоною.

Відчуваєте, як ми просуваємося до серцевини смислу, який не має форми? Смислу, що є відкритим до формування чи формулювання. Однак, хоч як ми формуватимемо і формулюватимемо той зміст, ми ніколи не зможемо його вмістити повністю і в достатній мірі в будь-яку самодостатню форму чи формулювання, хай то буде слово, речення чи проповідь, або ж рух, жест, поведінка. Наша природа, як лінійна маска-персона, не є здатною до цього.

А хто тоді здатен? І чи взагалі така здатність реально існує? Якщо взяти за припущення, що відкритий безмежний смисл є божественною природою, то окреслити форму для цього буде надзвичайно складно. Пропоную скористатися спеціальним словом і назвати цей смисл Сутністю.

Ми можемо відчувати цю Сутність, вірніше поле цієї природи, торкнутися якого нам завжди дано і дозволено, ба навіть запрошено, адже що не є закритим, є подарованим. Тут немає непрошених гостей, бо увійти і взаємодіяти з Сутністю нам дано як Дар. Нам. Кожному «мені». Тобто тому, хто є «Я».

Знову оте «Я»! Точніше, знову ловимося на лінійність самоідентифікування. Пробачте, звичка))) Але ж... Але ж... Точка! Точка, яка збирає в собі мою увагу, мою свідомість. Концентрує все, що є мною, тобто робить щораз гострішим промінь мого чуття і бачення. І водночас тримається на відстані до об’єкта обсервування. Як багато тут простору?! Яка свобода тут для мандрування серед усіляких смислів і форм, як знаних, так і незнаних...

Я бачу, чую і відчуваю голограму, в якій одночасно й однопросторово переплетено інформації Сутності і Персони, що можна назвати свідомим, підсвідомим, несвідомим, надсвідомим і понад свідомим. І серед усього цього є оте непізнаване «Я», яке так і не дається мені в руки і завжди втікає за межі викадрованої уявою інформації. Оте моє «Я» завжди залишається за кадром, це оператор, споглядальник, астроном, лаборант, що відкриває пробірки з новими незнаними світами.

Тепер зрозуміло, що «Я» це більше ніж будь-яка маска, яку називають персоною, особою, типом, громадянином, товаришем, партнером, другом, мужем, жоною, сином, братом і сестрою і так далі, і тому подібними масками, що наросли на отому «Я», мов ті пластівці панцира мушлі мідії...

Моє «Я» — кажемо. І цієї самої миті перемикаємося або в сталість персони, або в тимчасовість вібрації, що відбувається нашою свідомістю у взаємодії з гравітаціями Персони і Сутності. Припустімо, що «Я», «Сутність» і «Персона» є таким триєдиним голограмним утворенням, які є трансцендентними, як по відношенню одне до одного, так і по відношенню будь-якої зовнішньої форми і смислу. Тоді сама ця трійця є трансцендентною в усесвітах знаних і непізнаваних.

Тоді вже саме таке припущення надає особливого смислу явищу життя кожного з нас, сущих на Землі.

Отже, Персона є фізично проявленою природою особистості людини, що вібрує логікою випромінення і сприйняття інформації.

А Сутність є безмірною і позачасовою (вічною) голограмною структурою, що є постійно відкритою до нових досвідів і повсякчас променить гравітацією істини.

І нарешті оте наше «Я» є, скоріш за все, нестабільним фокусом нашої свідомості, що спирається на інформаційні вібрації Сутнісної і Персональної структур, тому завжди є в русі ототожнення і розототожнення з одним і другим. Отже Свідомість, що має природу голограмного мерехтіння в просторах фізичному й астральному, перебуває в стані гри. Отже, можемо окреслити цю конструкцію «Я» таким робом: Свідомість–Сутність–Персона. А що ж тоді оте пресловуте «Я»?

Чи не скидається оте наше «Я» на цілісну єдність процесів отої трійці Свідомість–Сутність–Персона? Може, мудріше буде розглядати наше «Я» як духовну практику Абсолюту, щоб уздріти і прийняти покладену відповідальність і сподівання за отой унікальний процес експедиції під назвою «Життя людської особистості»?

Сотворені «за образом і подобою»[11], ми маємо таку ж саму троїсту природу, яка є нерозривною зі Святою Трійцею: Дух, Отець і Син.

«Згідно з символом віри, прийнятим на Першому Нікейському соборі, Бог має три особи: Бог-Отець, Бог-Син і Бог Дух Святий (іноді кажуть: Перша особа Трійці (Отець), Друга особа Трійці (Син), Третя особа Трійці (Дух Святий)), усі ці особи є, однак, єдиним Богом (різними його проявами), і кожна з них є повністю всемогутнім і єдиним Богом (а не частиною Бога), і серед цих осіб нема більшої або меншої.

Бог 1 Коринтян 15:28: визнається всемогутнім, вічним і безмежним. Будучи єдиними і неподільними за природою, три постаті Бога, однак, відрізняються походженням і взаємними відносинами. Так, Бог-Отець народжує Бога-Сина, а Сам не походить ні від кого, Бог-Син народжується від Бога Отця, а Дух Святий ісходить від Отця (православ’я) або від Отця і Сина (католицизм). Згідно з християнськими вченнями, Бог-Син прийняв тіло людини і втілився (воплотився) з Духа Святого в Діві Марії як Ісус Христос з метою спасіння людства. У православ’ї для ліпшого розуміння людьми поняття Святої Трійці вживається образ Сонця: “Є Сонце (перший прояв). Є Світло (другий прояв), яке іде від Сонця, і є Тепло (третій прояв), яке іде від Сонця. Ми говоримо про єдине Сонце в трьох проявах, а не про три Сонця”.

Догмат Триєдності Бога, як правило, оголошено недосяжним для людського розуму в повному обсязі й буде осягнуто лише “досвідом духовного життя”. У зв’язку з цим говорять про Святу Трійцю, як “найбільшу таємницю християнської віри”. Також природу Бога, зокрема те, що сказано в цьому догматі, визнають такою, яку ніколи не зможе пізнати жодне створіння, ні людина, ні янгол».

(З матеріалів сайту Вікіпедія: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A2%D1%80%D1%96%D0%B9%D1%86%D1%8F)

Цікаво, як модель триєдиного Бога проекціюється на структуру людини. Спробуймо проаналізувати таку проекцію перетворення. Коли ж ми є «сотвореними за образом і подобою», то саме отака модель щонайліпше ілюструє цю подобизну.

Сумістивши моделі, отримуємо: Отець — Сутність, Син — Персона, Дух — Свідомість. Отець проявляється в Сутності нашій, у якій є вся повнота божого спадку для нашої особистості. Син відкриває перспективи земної практики, задля якої ми народилися. Божественну структуру Святої Трійці направлену вершиною трикутника вниз. Святий Дух сходить на Свідомість, відкриваючи момент істини тут і тепер для оперативної роботи всіх трьох складових особистості — Я Людини.

Як можемо легко уявити, при суміщенні цих двох схем, зображених на рисунках, отримуємо фігуру шестикутної зірки. Іншими словами Зірку Давида. Чи скидається це на випадковий збіг, є питанням окремим, але в кожній випадковості є глибокий смисл закономірності. Пам’ятаєте, як там у Пушкіна «...и гений парадоксов друг, и случай, Бог изобретатель»[12].

Тож цей приклад наочно показує божественність природи людини, де сходження Святого духа зустрічається (сходить) з пробудженою Свідомістю людини. Отже, організовуючи внутрішні процеси мислення через усвідомлене перебування в Сутності (Отець), людина править свою поведінку в Персоні (Син), відповідно виростаючи у вчинках мудрості й, таким чином, духовно зростаючи в Свідомості (Дух).

У цих своїх роздумах помічаю гравітацію Его, що вібрує гординею. Це вплив усе тієї самої лінійної логіки. Розумію, що паралелі порівняння божої і людської природи, які наведено вище, не є однозначно істинними, тобто конечними сталими чи лінійними фактами. Адже Свята Трійця теж знаходить відлуння з язичницьким багатобожжям. У тій самій Вікіпедії надибуємо посилання на різні тексти, серед котрих ось такі:

Інші віровчення про єдиного Бога, такі як мусульманство і юдаїзм заперечують правомірність уживання поняття Святої Трійці, розглядаючи це як протиріччя єдиності Бога і, отже, прояв багатобожжя (язичництва).

З іншого боку, представники язичницьких віровчень, як правило, розглядають поняття Святої Трійці, як вказівку на наявність у християнстві елементів язичництва (віри в трьох богів).

(З матеріалів сайту Вікіпедія)

У такому разі можна вважати, що язичницька модель багатобожжя теж є голограмною моделлю Бога, і такою її перейнято християнами, на відміну від лінійної в юдаїзмі, а відтак і мусульманстві.

Очевидно, що фізично проявлена тілесність, є біологічним організмом, який має в собі генетичні маркери нашого біологічного кореня (предків) і, скоріш за все, не тільки мавпи чи найближчої за генетичною структурою ДНК свині, а сконструйованого особливого генетичного коду нашим(и) Творц(ями)ем із зального біоматеріалу, з яким Він(вони) все ще продовжують працювати, залучаючи вже до цієї роботи тих із нас, хто виростає свідомістю в Духовну Людину (боголюдина) й здатен не просто чути і розуміти суть життя, а бере на себе відповідальність за кожну прожиту (створену) мить, не лише своєї дійсності, а й усіх сукупних дійсностей разом. Тих, хто присутні й чують сутність кожного іншого.

Наша свідомість не є сталою, вона постійно перебуває в русі. Свідомість, як ртутний стовпчик термометра, то здіймається вгору в духовні сфери — і тоді здатна осягнути величезні обсяги інформації перспектив незнаного, то падає — і залипає на земному форматі інформаційних джерел знаного.

Свідомість можна порівняти з птахом, що ширяє у висотах духу, споглядаючи широкості ландшафтів життя, спостерігаючи за своєю тілесністю, що теж може бути подібною до птаха, який сидить на землі і порпається в ґрунті, вишукуючи собі поживи. Десь приблизно так висловився колись видатний польський режисер Єжи Гротовський про здатність людини розототожнюватися, аби пізнавати дійсність, як взаємодію високого і низького. Він наводив цей приклад щодо природи перформера, але на наш погляд перформером є кожен із пробуджених людей, який одночасно є й креатором, і споглядачем своєї дійсності.

Свідомість, на нашу думку, радше за все є вольовим полем інформаційно-енергетичної структури духу людини, що на різному рівні розвитку особистості оперує всіма доступними видами і типами інформації, як земного плану, тобто персонної природи людини, так і природи духовної, тобто вільними інформаційними джерелами Всесвіту.

Сутність, виходячи з моїх практичних дослідів з різними групами креаторів і моїх особистих пошуків, можна сформулювати як поняття частинки Цілого Єдиного. У частці голограми є інформація про цілісну картину Божественного променіння. Та Розум наш є лінійним (поки що, через виховання в логічному ключі), тому що вище зринає наша Свідомість, то густішим і об’ємнішим є контент випромінювання (сприйняття розумом) інформації цієї частинки Сутності.

За наближення променя свідомості до Сутності ми глибше усвідомлюємо істинну природу нашої особистості, бачимо перспективу розвитку нашої Персони, а відтак відкриваємо координати цілості нашого «Я». Бо усвідомлена присутність перетворює лінійність: Персону, Сутність і Свідомість в єдиноцілісну голограмну структуру особистості — Я Людини.

Присутність якраз і є ота триєдина мить, на відміну від розрізненого стану нашого існування, коли наша свідомість блукає в гравітаційних складках гримас маски Персони. У такому випадку ми говоримо про нашу духовну відсутність.

Залипання людей на власній Персоні є психічною пасткою для більшості з нас. Перебуваючи в Персоні, наша свідомість ототожнює наше «Я» здебільшого з тілесністю, де панують усі ілюзії істини у формі переконань.

Тут існування біосу ділиться на життя і смерть, де життя тіл залежить від джерел енергетичної підзарядки, а їхня смерть через нестачу енергії, амортизацію і руйнування. І, що головне, саме тут, в тілесності, панує боротьба за виживання, де кожен поїдає ближнього, щоб виживати...

Пристосування тіл заради виживання якраз і потребує утворення маскувальних здібностей усіх живих істот. Людина й тут не є винятком, радше законодавцем моди такого «маскараду». Так виробилася наша Персона, низькочастотна структура, яку ми звично асоціюємо з нашим «Я Людини» і тим самим блокуємо нашу свідомість до злетів у вищі й тонші сфери високочастотних структур божественного.

Точка контакту з Бог(ами)ом міститься саме в «Тут і тепер». Ця точка не є зупинкою руху, а навпаки моментом перетворення знаного й пізнаваного на дійсне. Бог є рухом. Божественність є перетворенням. Тут і тепер відбувається перетворення сталості на рух. Стається пробудження особистості людини в новій реальності варіанта дійсності.

Таким чином можна відважитися на визначення природи Бога як такого, що не є віддаленим і відірваним від нас. Так само можемо стверджувати, що і ми не є віддалені й покинуті чи відсторонені й позбавлені Його уваги, сливе, Любові.

Наші звички, знання, переконання, насправді є лише неприсутністю тут і тепер. Адже будь що зафіксоване є ілюзією реальності. Момент «тут і тепер», або ще його називають «Тут і зараз», є воротами у вічність, оскільки є звільненням з ярма лінійності переконань Людського Духу, бо саме тут і зараз відбувається сходження Святого Духа на Я Людини, коли відбувається перетворення зі старого на нове і людина стає боголюдиною, бо розум її переходить з лінійності в голограмну природу світосприйняття, не ділячи Всесвіту на добро і зло.

І ще: саме в точці «Тут і тепер» стає зрозумілим той вислів у Господній молитві: «Не введи нас у спокусу»[13], — через який усе ще твориться багато сперечань і протистоянь. Бог не вводить, бо ввести може хтось інший, сторонський, відділений і відірваний, той, хто є ззовні. Наше «Я» саме себе вводить у спокуси, коли заземляється в грубих вібраціях лінійності Персони, залипаючи на своїх тілесних бажаннях — «Спинися, мить! Прекрасна ти»[14], які збудовано на протилежностях добра і зла.

Май Бога в серці, кажемо. Бо саме тут, в серці, ми здобуваємо можливість відчути оту нашу точку «Я», що формулює нелінійну свідомість у високочастотній вібрації Сутності, й таким чином на нас сходить Святий Дух.

Ото ж, Бог є в тобі, Людино, і молячись, просячи, щоб «не ввів» тебе у спокусу, Ти оприСутнюєшся і мислиш у божому промені Сутнісного, яке пробуджує і веде тебе життям свідомим у «Тут і тепер».

У цьому стані стають зрозумілі слова «Не введи нас у спокусу», бо адресовані в корінь Свідомості, яка і творить реальність Особистості «Тут і тепер». Саме в цьому, на наш погляд, полягає сила молитви, що звернена не назовні, а всередину живого «Я» в тут і зараз.

Відповідним підтвердженням цієї думки є ще один вислів Христовий: «Бо хто має, то дасться йому та додасться, хто ж не має, забереться від нього й те, що він має»[15]. Мати, значить бути в моменті «Тут і тепер», значить бути пробудженим і вібрувати в Сутнісній основі, що є Божественною повнотою.

Тим із нас, хто знаходить себе в цій Сутнісній основі, дається розуміння власного «Я», як божественної (голограмної) природи (сотворені за образом і подобою), а відтак додається (притягується) усе потрібне для творення гармонії. Гармонізована особистість, як можемо бачити, творить довкола себе гармонію краси і мудрості, і таким чином править викривленість світу цього.

Той, хто закисає в/на своїй Персоні, перебуває в лінійній свідомості, а тому чує лише свої персональні потреби, точніше, не потреби, а те, чого йому бракує. Такий перебуває в постійному стані нестатку, як фізичного (все мало і мало), так і духовного (відчуття самотності). Такий рано чи пізно втрачає все. Чи не так? Є що обміркувати...

А тепер згадаймо (хто знайомий, а хто ні, то познайомтеся щонайшвидше) «Біоцентризм» Роберта Ланца:

Роберт Поль Ланца (англ. Robert Paul Lanza; народився 11 лютого 1956 р.) — американський лікар, учений, головний науковий співробітник компанії «Ocata Therapeutics», колишня назва якої «Advanced Cell Technology» і ад’юнкт-професор Інституту регенеративної медицини (Institutefor Regenerative Medicine) Медичної школи Університету Вейк Форест (Wake Forest University Schoolof Medicine).

(З Вікіпедія)

У теорії Ланца «Біоцентризм» має сім принципів:

1. Усе, що нас оточує, є нашим твором, оскільки дійсність залучає нашу свідомість до створення того, що ми називаємо дійсністю. «Зовнішня» дійсність, якщо така існує, має бути незалежною реальністю космосу. Проте це безглуздо, тому що простір і час не є абсолютними фактами, а лише інструменти ментального процесу тварин і людини.

2. Наше зовнішнє і внутрішнє сприйняття сплетені в єдине. Вони — дві сторони одної медалі і не можуть бути відірваними одне від одного.

3. Поведінка субатомних часток свідчить, що всі частки й усі об’єкти нерозривно пов’язані з присутністю спостерігача. Без спостерігача вони в ліпшому випадку існують у невизначеній царині хвиль імовірності.

4. Без свідомості «питання» живе в невизначеній царині імовірності. Будь-який усесвіт, що, можливо, передував свідомості, існував у царині імовірності.

5. Структура всесвіту є пояснимою тільки завдяки біоцентризму. Всесвіт точно налаштований для життя, яке має прекрасний смисл, оскільки воно створює всесвіт, а не навпаки. Всесвіт є повнотою просторово-часової логіки.

6. Часу як такого взагалі не існує за межами чуттєвого сприйняття тварин. Час є процесом, за якого ми відчуваємо зміни у Всесвіті.

7. Простір, як і час, не є об’єктом чи річчю. Простір є іншою формою нашого розуміння форм життя і не має незалежної дійсності. Ми несемо простір і час, як ті черепахи свої панцирі. Таким чином немає жодної абсолютної матриці, у якій фізичні явища відбуваються незалежно від життя.

Тепер зрозумілішими стають слова Ісуса. І зрозумілішою молитва Господня, як практичне творення власної реальності й удячність за все, що вже є у того, хто молиться. Перед молитвою варто згадати просту істину, що Бог є в серці нашому, й усім, що нам є потрібним і корисним, Він уже нас обдарував.

Тож молитва є пробудженням смислу, який у нас закладено від народження. Молитва є творчим учинком людини. Тотожність божественної повноти з нашим «Я», є вольовим учинком свідомості, вчиняючи який, людина пізнає свої Сутність і Персону й пробуджує Свідомість. Сутність, яка має гармонію повноти й достатку, і Персона, що перебуває в постійному браку й нестатках у взаємодії зі Свідомістю, перетворюються на пробуджену Особистість. Як це відбувається?

Як уже було сказано вище, Персоні завжди всього мало, і завжди Персона перебуває у потребах. Тому Персона і маскується, щоб приховати свою тотальну недостатність, хоч на якому високому рівні заможності вона перебуватиме. Сутність, маючи природу божественної повноти, не потребує маскараду. Сутність є чеснотою і чистотою, і тому вібрує гармонією достатку й удячністю за проживання моменту тут і тепер, бо сама вона (Сутність), якраз і перебуває в дійсному творчому моменті.

Персона ж постійно прагне або уникає, ловить або втікає, бажає або ж боїться, а тому залипає на ілюзіях «Якби», у варіантах мріяння про майбутнє, якого ще немає, чи мандруючи такими самими ілюзіями нереалізованих можливостей у спогадах минулого, якого вже немає. Тож без чуття Сутності наша свідомість втрапляє в ці ілюзорні пастки уяви й фантазій Персони, які блокують відчуття дійсного і роблять життя людини схожим на постійний труд Сізіфа — «Риштування коло порожнечі».

Наше духовне «Я», що є центром нашої триєдиної природи особистості Свідомість–Сутність–Персона має властивість оперувати інформаційними полями протилежностей і, таким чином, творити реальність високочастотної і низькочастотної вібрації дійсності. Залежно від того, природою якої з цих протилежностей вивібровується наше «Я», відповідно таких якостей набуває і вся особистість Людини.

Можна здогадатися, що поганих людей немає, а є лише такі, які ловляться на ту ж саму ілюзорну гравітацію Персони, у якій свідомість людини блокується, постійно відчуваючи нестачу: уваги інших, любові ближніх, самих ближніх і всього, чим багаті інші, оті щасливіші, везучіші, славетніші, заможніші і величніші. Або ж блокує засліпленням власного вивищенням над усіма іншими: гіршими, поганішими, дурнішими, біднішими, нікчемнішими, упослідженими.

Тут можна зауважити, як маскарад Персони урізноманітнюють ментальні конструкції, що звемо їх людськими пороками: Гординя, Заздрість, Жадібність, Гнів, Нестриманість, Хтивість, Лінощі. Пороки природою своєю є паразитичними програмами, які й ловлять Персону в обмеженість ілюзій.

Проте... Мудрість пробудженого Духу нам говорить, що все, чого бракує «Я» в Персоні, можна навчитися відчувати і розуміти не як брак, чи нестачу, або відсутність, а як запрошення до творення і торування свого шляху до бажаного, треба лише навчитися одночасно чути як Персону, так і Сутність.

Сутність є світлом Чеснот: Смиренність (прийняття), Доброзичливість, Щедрість, Лагідність, Стриманість, Доброчесність, Старанність. Чесноти є божественністю і відкриті кожному, навіть засліпленому блиском власної персони. Варто лише спробувати послухати природу чеснот, щоб відчути перспективу життя в гармонії.

Проте свідомий рух у гравітацію чеснот є неабияким духовним трудом, що потребує значного вольового зусилля від нашого «Я». Труд цей є не лише усвідомленим процесом творення дійсності, а й перетворенням самої природи особистості із закритої лінійної наслідково-причинної залежності, на відкриту вільну голограмно-поліваріантну ініціативу.

Тож, інакше кажучи, коли людина має будь-яку потребу, то наше «Я» звично одразу ж резонує з Персоною, і якщо в цей момент зробити вольову дію свідомості і почути променіння Сутності, то наше «Я» набуває нової якості Свідомості, що здатна утримати ці протилежності в моменті тут і тепер. Тоді особистість людини стає цілісною. У цій природі цілісності наша свідомість звільняється з лінійності роздільності і здобуває голограмну повноту.

У цій природі повноти зникає ілюзорний горизонт, за яким ховалися наші страхи і мрії, натомість ми отримуємо реальне бачення дійсності, що нас оточує, а також себе самого, якими ми є в «Тут і тепер», відповідно відкриваючи істинну ситуацію власного творчого процесу перетворення з недостатності на самодостатність.

Кожен з нас може згадати, що по-справжньому щасливими ми буваємо у ті моменти творчих пошуків, коли здобуваємо гармонію процесів творення.

І ще важлива річ: простір, як внутрішній, так і зовнішній простори, є Цільним і Єдиним вільним Божественним простором всеможливих перспектив, — як ми мислимо і як чинимо, так нам і віддається. Якщо променієш через Сутність, — мудрість сієш у світі, коли ж тільки через Персону, — дурнем прославишся, хоч яким заможним чи вродливим будеш.

«Серце чистеє подай мені», — казав Григорій Сковорода у «Благодарному Еродії», то ж чистим серце стає лише тоді, коли гармонізуєш свою триєдину природу. Тоді ти перебуватимеш у Дусі Святому, і твоє «Я Людини» буде продовженням божої волі. Тоді зникають потреби. Тоді простір відгукнеться до тебе мудрістю, і все необхідне прийде до тебе, і ти знайдеш себе й відкриватимеш смисл життя серед таких, як ти, хто шукає, хто вже крокує на шляху до істини.

Таким відгуком простору були і знову з’являються всі необхідні контакти й джерела мудрості. Книги, тексти, люди, ситуації. Ось і цього разу ненавмисне зустрівся з текстами, що їх вишукав і структурував у драматичний твір «Євангеліє від Діонісія» Денис Соколов.

Почавши читати, одразу зрозумів, що зустріч з цим текстом не є випадковою, а закономірним відгуком Простору на мої роздуми про смисл життя людини, творчу природу митця, а відтак і про Христа й християнство і про духовність загалом. Ось, прошу ознайомтеся. Увага на екран.

[Проекція на екрані висвічує текст:]

Христос навчав людей, та люди, так нічому й не навчилися. Вони написали собі іншого Христа. А нам цікавий той самий, кого найпершим стали називати Христом. Про навчання саме цього Христа і йтиметься.

«Євангеліє від Діонісія» (уривки)

1. Христос: Наймаловірніший з усіх той, хто більше за інших молиться і думає, що від того йому буде дано більше за інших. Бо сам він не розуміє, у що вірить. Немов жебрак, ні на що інше не здатний, принижено молиться за виконання своїх бажань. Що клянчиш ти в бога? Чи думаєш, помилився він, пославши тобі те, що маєш, і повчати його хочеш, як слід тую помилку виправити? То значить нерозумний твій Бог. Пощо його тоді Богом називаєш, навіщо в нього віриш і молишся йому навіщо? Сам ти не знаєш, чого кланяєшся. І мало в тебе віри істинної. Кажу ж тобі, що бути маловірним гірше, ніж не вірити зовсім. Бо Бога заперечуючи, до Бога прийдеш.

2. Христос: Кого ти слухаєш і кому поклонятися ти приходиш до храму? І хто є найшановнішими людьми в ньому? Книжники? Фарисей? А первосвященики? Усі, скільки їх перед Мене приходило, то всі злодії і розбійники, та й того гірше. Бо не хліб і не золото твої крадуть вони, а саме життя твоє.

Устами та язиками шанують Бога, серце ж їхнє далеко від них відстає. І уподібнюються до гробів побілених, які гарними лиш зверху здаються, а всередині повні кісток мертвих і всякої нечистоти.

І зачиняють ті лицеміри Царство Небесне перед людьми, бо й самі в нього не входять, і тих, хто хоче увійти туди, не допускають. І люблять, щоб люди називали їх: Вчитель! Учитель! А ти не називай їх учителями. Вони сліпі вожді сліпих, а коли сліпий веде сліпого, то обидва впадуть до ями. І століттями приховують вони ключі від істинних знань, і підміняють їх напівправдою, яку наряджають в одежі Істини, через що вона є ще небезпечнішою і страшнішою за брехню.

3. Христос: Не фальшивих скарбів і не земних благ проси в Отця Небесного, як грішники просять, лише одного проси: щоб прямими зробив стежки, що ведуть до Царства Його, щоб побачив ти Всевишнього за життя свого земного.

Бо, якщо не побачиш Бога за життя, то не побачиш і після.

4. Христос: Намагайся побачити не Бога, а Божественність! Божественність, якою Він себе проявляє в усьому сущому, Божественність, якою наповнений увесь Всесвіт.

5. Христос: Щоб говорити з Богом, людині не потрібен храм рукотворний, бо дім Всевишнього — уся земля і небо, і зірки, і всі люди.

6. Христос: Молитися про душу безглуздо. Ніхто душу твою не врятує, якщо сам про себе не подбаєш. І Царства Божого ніхто не принесе і не дасть тобі, якщо сам його не відшукаєш.

7. Христос: Те небо, про яке я кажу, є всередині кожного і зовні кожного, і Царство Боже саме в цьому небі, а не в якомусь іншому. І далеко за ним іти не треба, і не скажуть: «Ось, воно тут» або «Там». Бо Царство Боже є всередині кожного.

8. Христос: Горе тому, хто кордони на землі вчиняє і людей розділяє. Бо на небі немає меж, і на землі не повинно. Істинно кажу тобі: цей поділ — для ворожнечі й чвар причина, чи то поділ по межах, чи за мовою, чи по вірі — однаково! І якщо всередині себе людина є розділеною, то така ж сама ворожнеча й усередині її буде, і тьма в ній, і немає їй супокою.

9. Христос: Усе живе і що неживим здається незримо пов’язане один з одним, і все що окремо, є частинами єдиного цілого!

10. Христос: Не бійся заблукати, коли будеш шукати свій шлях, бо лише найсильніші здатні на це. І тих, хто пішов з отари, Пастир любить більш за інших, бо тільки їм дано знайти заповітну дорогу.

11. Христос: Немає провини худоби в тому, що вона в загоні перебуває, бо загін той господар для неї збудував. Людина ж, на свій сором, створила те, на що не здатна жодна жива істота: спорудила своїми руками в’язницю собі та й сама себе туди помістила.

І горе, що діти людські народжуються в цій в’язниці. Вони дорослішають і не знають іншого життя, окрім життя батьків своїх, та й опісля бачити її не можуть, бо сліпими стали їхні очі від мороку ув’язнення. І не бачать вони нікого, хто жив би інакше, тому й вважають, що таке їхнє життя — єдиний можливий спосіб існування. Бо якщо очі ніколи не бачили світла, то як дізнаєшся, що ти в темряві. І люди з усіх сил намагаються прикрасити свою в’язницю: хто дорогим оздобленням, хто красивою рабинею. Проте немає від цього ніякої користі: з в’язниці треба вийти!

12. Христос: Належить тобі спершу себе пізнати. Коли ти пізнаєш себе, тоді ти будеш пізнаний і прийнятий Всевишнім, і ти дізнаєшся, що ти — дитя Отця живого. І через тебе, як і через всі свої створіння, Він себе являє.

Коли ти пізнаєш себе, тоді знайдеш себе істинного, і всі таємниці, що сховано від тебе, — відкриються тобі. Якщо ж ти не пізнаєш себе, тоді ти в бідності, і ти — біднота.

13. Христос: Якщо не розумієш початок, то неможливо розуміти і кінець. Так і неможливо пізнати, що навколо тебе, якщо не знаєш що всередині тебе, бо немає тоді й самого пізнаваючого, якому дано розуміти таємниці Отця Небесного.

14. Христос: Не відокремлюй неба від землі, бо воно є продовженням землі, так само не відокремлюй себе від землі, бо ти є її продовженням, а вона — продовженням тебе. Тому й кажу я: ти — усьому початок і всьому кінець. Коли побачиш це — тоді побачиш Царство Боже.

15. Христос: Не тільки вірити, але перевірити все на собі, здобути й пізнати — ось до чого закликаю. А в те, що пізнав, вірити вже немає необхідності.

16. Христос: Є ті, що не зазнають смерті, оскільки вже бачать Царство Боже.

17. Христос: Заповіді даються для тих, що слухом чують — і не розуміють, очима дивляться — і не бачать. Бо виконання закону не може оживляти, не приносить благодаті й не робить праведником. На це здатна тільки справжня віра, що діє Любов’ю.

Учень: Для чого ж тоді дано закон?

Христос: Дано його для маловірних, у яких не вміщається Слово Боже, щоб уберегти їх від злочинів, доки не знайдуть справжнього розуміння.

18. Христос: Якщо не любиш ближнього, але говориш, що любиш Всевишнього, — ти брешеш! В особі Отця Твого Небесного возлюби саме життя, як великий дар від Нього, возлюби всім сущим в тобі від краю й до краю. Полюбити ближнього значить полюбити всяке Творіння Боже всім серцем своїм без лукавства.

19. Христос: Якщо не любиш ближнього, але говориш, що любиш Всевишнього, — ти брешеш!

20. Христос: Будь ти навіть першим праведником на світлі й живи згідно з Законом Божим, і мовою говори ангельською та май усе знання і всю віру, та якщо при цьому ти не маєш любові і таїш в серці злобу, нехай навіть до мізерного хробака, то ти лише як та мідь, що дзвенить, і немає в тому жодної користі для душі твоєї.

21. Христос: Стати Любов’ю, значить стати рівним Богу, значить Богом стати! Бо Любов і є Бог! І немає іншого шляху до Царства Його: неможливе це простим людям, та можливе все Богові. Якщо Любов в тобі буде, то і Бог в тобі буде, і ти як Бог будеш.

22. Христос: Світло, що всередині тебе, дорогу тобі вкаже, Любов Істинна, що в твоєму серці оселиться, сама відкриє потрібні двері. Любов Досконала і Дух Святий приходять разом, бо вони єдністю є.

23. Христос: Життя людини не залежить від статків і маєтків її. Ти ж турбуєшся й журишся про багато чого, а душі твоїй потрібне одне — щоб Слово Боже, немов насіння, вкоренилося в тобі і плід свій принесло.

24. Христос: Не богобоязним треба бути, а боголюбивим. Адже Бог полюбив тебе перш, так возлюби ж і ти Його Любов’ю Справжньою, Любов’ю, в якій немає страху, бо Досконала Любов виганяє страх, бо в страху є муки. Хто ж боїться, той недосконалий в Любові.

25. Христос: Поділитися надлишком своїм з тими, хто потребує, — справа богоугодна. Але не можна купити Царства Божого ні за які скарби. Усі благі справи — це зовнішній світ людини, але не він висвітлює шлях в Царство Небесне. Та є світло усередині людини світла, і він освітлює весь світ. Якщо він не освітлює, то — тьма.

І навіть якщо роздаси ти все, що маєш, і тіло віддаси на спалення, але Любов не буде освітлювати вчинки твої, то не буде тобі від того жодної користі.

26. Христос: Хто має все, потребу маючи в самому собі, не має нічого.

27. Христос: Усе відкрито перед небом, не бреши і, що не від серця твого виходить, не роби цього.

28. Христос: Якщо справжню силу маєш, то покинуть твою душу земні бажання і пристрасті, якими вона, мов божевільна, кипіла досі, і разом з ними підуть помилкові знання і судження, і Порожньо в душі твоїй стане, але наповниться вона Чистотою і Світлом!

29. Христос: Дурень той, хто сумнівів не має.

30. Христос: Будь чистим, як голуб, і мудрим, як змій. Світло, що врятує тебе, сам всередині себе відшукаєш.

31. Христос: І навіть якщо сторінки Євангелія загублені будуть — їх можна завжди відновити з серця.

Слухаючи ці слова, хочеться запитати себе самого: що серцем чуєш, людино? У серці своєму відповідь знайдеш, чи істинними є оці слова Христові.

Повертаючись до триєдиної природи Людини, де Сутність є божественною іскрою чистоти, Персона — соціальним форматом пристосування, а Свідомість духовним практиком «Я», — стає очевидним, що Божественне є нелінійною природою. У лінійній структурі інформацій неможливо передати всю глибину взаємодії цієї трійці. Це можна скоріше самому відчути і почувати серцем своїм вправляючись у моменті присутності «Тут і тепер».

Отже слова мої, хочу я того чи ні, все ж не в стані описати смисли і викривлюють суть питання. У цьому й полягає наша людська обмеженість — передавання інформації мовами і словами казаними чи писаними.

Тому кожен чує те, що може почути, і кожен підсвідомо розуміє, що висловлюючись хоч про щось, він здатен висловити лише маленьку частку правди змісту, бо більша частина інформації є лише шаблони, кліше, переконання і забобони.

То ж і цей мій виступ кожен із вас сприйме так, як здатен розуміти. Я ж залишаюся без претензій на істинність цього смислу. Повторю лиш слова мудрості: «Хто має очі, той бачить, хто має вуха, той чує».

Дякую всім за увагу.

Северин Джура. Міжнародний симпозіум «ЖИВА ПЛАНЕТА 2017».

КІНЕЦЬ

Примітки

1

Із однойменних віршів радянського поета, сценариста й кінорежисера Геннадія Шапалікова.

2

Чехов А., «Чайка».

3

Грибоєдов О., «Горе з розуму».

4

Приповісті 3:5. (Пер. І. Огієнка.)

5

Алюзія на Послання до римлян 11:33: «...і недосліджені дороги Його!». (Пер. І. Огієнка)

6

Євангелія від Матвія 13:12. (Пер. І. Огієнка)

7

Із вірша Н. Заболоцького «Не позволяй душе лениться...».

8

Євангеліє від Матвія 9:29 (у перекладі І. Огієнка: «...Нехай станеться вам згідно з вашою вірою!»).

9

Євангеліє від Івана 1:1. (Пер. І. Огієнка.)

10

Євангеліє від Матвія 18:3. (Пер. І. Огієнка.)

11

Алюзія на Буття 1:26 «І сказав Бог: Створімо людину за образом Нашим, за подобою Нашою...». (Пер. І. Огієнка.)

12

«О сколько нам открытий чудных...» // Пушкин А. С. Собрание сочинений: В 20 т. — М.: Художественная литература, 1948. — Т. 3. Стихотворения, 1826–1836. Сказки. — С. 464.

13

Євангеліє від Матвія 6:13 (у перекладі І. Огієнка: «І не введи нас у випробовування...»).

14

Гете Й. В. «Фауст» (Ч. 1, сцена 4 «Кабінет Фауста»). (Пер. М. Лукаша.)

15

Євангеліє від Матвія 13:12. (Пер. І. Огієнка.)

Content

Олег Драч
Пасажир

Від автора

Частина перша

Частина друга

Частина третя

Постскриптум, або записана лекція Северина Джури

Примітки