Пат Конрой

На юг от Брод стрийт

Тази книга се посвещава на моята съпруга и колежка по писане Касандра Кинг, която помогна най-много за тази книга. За мен тя е най-прекрасното цвете, отгледано някога във ферма в Алабама.

Пролог

Къщата край реката

Баща ми беше този, който нарече града Къщата край реката.

Говореше за Чарлстън, Южна Каролина, където беше роден — град, горделив като паун, толкова красив, че очите те заболяват от хубост само докато обикаляш тесните му улички. Чарлстън беше храмът на моя баща, неговото детско дървено конче, тихата му лудост и голямата любов на живота му. Именно той възпламени у мен страст, която не ме е напускала и никога няма да ме напусне. Аз също съм роден и отрасъл в Чарлстън. Двете реки в града — Ашли и Купър — са заливали и формирали всичките дни на живота ми в този пълен с легенди полуостров.

Нося у себе си порцелановата красота на Чарлстън като изящна, отваряща се на пантички раковина от нежно мекотело. Моята душа е с формата на полуострова — загоряла от слънцето и препълнена с водите на неговите реки. Приливите в града заливат ума ми всеки божи ден, подвластни на прищевките и ритмичната хармония на изгряващите от Атлантика пълнолуния. Успокоявам се, като видя редиците палми, изправили се на пост като стражи по брега на езерото Колониъл, или като чуя камбаните на „Свети Михаил“ да бият в съзвучие с песента на цикадите, изпълнили дърветата по Мийтинг стрийт. Дълбоко в себе си винаги съм знаел, че съм едно от онези непоправими същества, известни като чарлстънци. Самият аз с учудване осъзнавам, че животът ми в града е повече въпрос на призвание, отколкото на даденост; той е моята съдба и моят избор. За мен е голяма привилегия да си роден в един от най-красивите американски градове, не някакъв превзет, тузарски, лъскав и напудрен град, не град със звънчета на пръстите или с ярко лакирани нокти на краката, а неспокоен, изтерзан и недооценен град, който не търпи безвкусици и показност. Макар и Чарлстън да се слави с кринолини и смокинги, той много повече предпочита сдържаността пред суетата.

Като момче можех да уловя цяла кошница сини раци, връзка писия, дузина морски бибани или мрежа бели скариди в задния двор на собствената си къща. И го правех в град, толкова вълшебен, че може да хипнотизира и кобра; с архитектурни украси от надвиснали корнизи и толкова сложни ажурни плетеници по фасадите, че гостите му зяпват изумени за огромно задоволство на местните. В притулените му сенки човек открива филигранни метални изработки, по-фини от дантела, и спираловидни стълби, извисяващи се като грациозни яхти. В потайните му градини ухае на жасмин и камелия, както и на стотици други цветя, които приличат на извезани, на откраднати от Райската градина единствено от любов към разкоша и удоволствието да свиеш нещо от боговете. В кухните му печките бумтят възбудено, докато агнешкото кисне в марината от червен винен сос, докато се бърка винегретът за салата, а рачешкото месо се помазва не с миро, а с шери, яйчените кремове се пекат във фурната, а маслените бисквити изстиват върху кухненския плот.

Заради своята богоугодна, изискана пристрастеност към храната, градините и архитектурата Чарлстън се явява застъпник на всички онези принципи, които превръщат хубавия живот едновременно в гражданска добродетел и всеобща норма. Изумително, вдъхновяващо и формиращо място за всяко дете. Всичко, което ще ви опиша тук, ще бъде повлияно и предопределено от Чарлстън, понякога унищожено от Чарлстън. За малко и аз не бях унищожен, но за това съм си виновен аз, а не градът. Защото не всички реагират на красотата по един и същ начин. Макар че Чарлстън може много, той невинаги е в състояние да шлифова странностите в човешкото поведение. Всъщност градът проявява голяма толерантност към всякаква екзотичност и екстравагантност. У представителите на неговата аристокрация съществува изисканост, която идва от съзнанието, че Чарлстън има своето запазено място на небосклона, докато ние сме само временни посетители.

Баща ми преподаваше естествени науки и беше човек с неизброими таланти, който можеше да превърне една разходка по брега на остров Съливан в научна експедиция за собствено удоволствие, в която да изпробва собствените си методи. Можеше да вземе в ръка някоя морска звезда или да опише предсмъртната агония на стрида, ей там върху пясъчните плитчини на стотина метра от нас. Измайсторяваше коледни украшения за елхата, навити като гривни, от спираловидните черупки на мидите. В градината на мама често ми показваше къде точно калинката крие яйцата си под листата на босилека и аругулата. В мочурището Конгари веднъж попадна на неизвестен вид саламандър, който оттогава носи неговото име в чест на откривателя си. Никоя пеперуда не можеше да прелети пред очите ни, без той да я разпознае и назове. Нощем ни вземаше с брат ми Стив, качваше ни на лодка и насред пристанището на Чарлстън ни караше да учим наизуст съзвездията. Гледаше на звездите като на любовни песни, написани от самия Бог. Именно с такова благоговение ни показваше Голямото куче, Орион Ловеца, Сигнус Лебеда, Окованата Андромеда или Седналата Касиопея. Баща ми превръщаше небосклона във вълнуваща гатанка от звезди: „О, виж го Юпитер тази вечер. Ами червеният Марс. Погледни колко е ярка Венера на трона си.“ Беше първокласен астроном и направо виеше от удоволствие, когато в безлунни нощи звездите му намигаха като загадъчни, затрогващи графити от пристъпващи на палци проблясъци. По същия начин ръкопляскаше, изпаднал във възторг, когато в безоблачни нощи всяка звезда в небето се превръщаше в сребърен долар в джоба му.

За нас той беше по-скоро пътеводната Полярна звезда, отколкото баща. Любопитството му към земята облагородяваше и осмисляше целия му живот. В неговите очи тя представляваше хилядоното творение и невидими светове се криеха във всяка капка вода, във всеки филиз и стръкче трева. Земята преливаше от щедрост. И пред същата тази земя той не спираше да се моли, защото за него тя беше синоним на Бог.

Майка ми също е родом от Чарлстън, но у нея музиката на света отекваше с далеч по-мрачни и дълбоки нотки, отколкото у баща ми. В град, в който има достатъчно църковни камбанарии, за да си спечели прозвището Свещен, тя живееше като набожна, обсебена от Бог жена. Освен това беше учен с удивителни заложби и веднъж дори беше публикувала критика върху биографията на Джеймс Джойс от Ричард Елман в „Ню Йорк Ривю ъв Букс“. Почти целия си живот беше директор на гимназия; къщата й също приличаше на нещо като добре стопанисвано училище. В отношението си към учениците умееше да прокарва тънка разделителна линия между страха и респекта. В ръководеното от доктор Линдзи Кинг училище нямаше място за лудории и лентяйство. Имаше деца, които се страхуваха от мен само защото тя ми е майка. Почти никога не носеше грим. Единственото друго украшение, което можеше да се види по нея, освен брачната й халка, беше перлена огърлица, подарена й от баща ми по време на медения им месец.

Без преструвки и пози, в очите на майка ми светът изглеждаше трагично безутешен още преди да разбере колко тъжен може да бъде той. Щом разбра, че няма човек без своя трагедия, тя се смири и възприе определението на аскетиците за илюзорната природа на живота. И започна да вярва в грубото разбуждане.

По-големият ми брат Стив беше нейният безспорен любимец, но това изглеждаше съвсем естествено в очите на всички, включително и на мен. Стив беше рус, атлетичен и харизматичен, държеше се по начин, който много допадаше на по-извисените инстинкти на възрастните. Можеше да накара майка ни да се превива от смях от някоя най-обикновена история за негов учител или за нещо, което е прочел, докато аз не бях в състояние да я накарам да се усмихне дори със смешка за топовните пръдни на папата в Сикстинската капела. Тъй като самият аз боготворях Стив като мой герой, никога не ми и хрумна да го ревнувам. С мен той се държеше и грижовно, и покровителствено; вродената ми стеснителност го караше да ме закриля. Светът на децата ме ужасяваше и щом прекрачих в него, установих, че е пълен с опасности. Докато беше жив, Стив ми проправяше път.

Сега, като обръщам поглед назад, си мисля, че след като погребахме Стив, семейството ни вкупом изживя опустошително нервно разстройство. Неговата внезапна, необяснима смърт ме запрати в някаква спираловидна бездънна бездна, измъкването от която ми костваше много години и много усилия, докато успея да изляза на светло. Моята стеснителност се превърна в остра болезненост. В един миг всичките ми алармени системи отказаха и от едно ужасно детство се озовах в напълно безнадеждно детство. И не само заради страшната и неописуема загуба, която ме тласна по течението, но и заради факта, който осъзнах чак тогава, че до този момент не си бях дал труда да се сприятеля с никого, защото се задоволявах да бъда част от остроумните момичета и момчета, които се мъкнеха с брат ми и които го смятаха за толкова неотразим, че от немай-къде приемаха и малкия навлек. След смъртта на Стив този кръг от приятели ме изостави още преди цветята на гроба му да увяхнат. Те бяха все деца умни и със самочувствие и винаги бяха гледали на мен като на отровна гъба сред лагерните им огньове от мистерии и тайни интереси.

И така, когато Стив ни напусна завинаги, аз се понесох по Голямото течение. Открих, че съм напълно неспособен да изпълнявам удвоените си задължения на едно-единствено дете. Не можех и крачка да направя, без да предизвикам безпомощния гняв на мама заради собствената ми недодяланост и лишеност от всичко, което беше Стивън, както и нейното презрение за това, че не съм рус и атлетичен, че изобщо не съм нейното безценно чарлстънско момче. Никога не ми хрумна, че мама няма право да ме упреква, задето не успях да се превърна в детето, което беше обожавала и загубила. В продължение на години потъвах все по-навътре и по-навътре в собствените си мътни дълбини, докато един ден с голямо учудване установих, че техните обсебени от сенки селения ще ме преследват и стряскат до края на живота ми. На крехкото ми детство му трябваше само още малко лудост, за да поеме стремглаво по наклонената плоскост, затова и изправянето на крака ми костваше толкова много. Винаги усещах до себе си един твърд и непреодолим дух, който ме следеше с поглед от листака на мангровите дървета и непроходимата тропическа джунгла вътре в мен, дух, който изчакваше с търпението на полезно изкопаемо деня, в който отново ще поискам да се върна към себе си, подтикван от яростното си желание да оцелея. В най-ужасните си мигове усещах как нещо живее в най-дълбоката ми същност в пълно усамотение и преданост, нещо, което, стига да му дам знак, ще застане до мен, рамо до рамо, щом реша да изляза на светло и да заживея според собствените си разбирания.

Оказа се, че съм от хората, които съзряват късно — нещо, за което дълбоко съжалявам. Родителите ми страдаха ненужно дълго, докато успея да намеря пътя към мястото си на тяхната трапеза. Ала самият аз бях видял ранните признаци на моето възстановяване много преди тях. Още в най-крехка възраст майка ми беше вдигнала ръце от мен, така че в нейните очи завръщането ми беше нещо, на което не се беше надявала и в най-смелите си мечти. Все пак по време на моята съвсем анонимна и много посредствена гимназиална кариера успях да си проправя път към един силен финал, без майка ми да забележи, че вече не съм предишният безнадежден случай. За себе си бях издигнал непревземаем замък от самота, който в един момент се заех да разруша, без да мисля колко сериозни можеха да бъдат последствията за роднините, нито кой може да пострада и кой не.

Бях на осемнайсет години и нямах нито един приятел на моята възраст. В Чарлстън нямаше нито едно момче, което би ме поканило на купон или уикенд, който да прекараме заедно в семейната му крайбрежна вила.

Реших, че всичко това трябва да се промени. Бях си намислил да стана най-интересният младеж, който някога е живял в Чарлстън, и споделих тайното си намерение с моите родители.

Пред къщата, в замрелия въздух на моите осемнайсет години, се изкачих на магнолията, която се намираше най-близо до река Ашли, с пъргавостта, придобита по време на редовните ми упражнения. От най-високите й клони хвърлих поглед към моя град, ширнал се сред разгорещените жизнени сокове на юни, когато слънцето клонеше към залез и обагряше в алено мантията от перести облаци, струпали се на запад към хоризонта. В обратната посока видях покривите, колоните и фронтоните на моя роден край. Това, което току-що бях обещал на родителите си, го исках много — заради тях и заради мен. Но го исках и заради Чарлстън. Най-искрено желаех да се превърна в достоен гражданин на този пълен с легенди град.

Чарлстън притежава свой собствен пулс и пръстови отпечатъци, свои прословути престъпници, политици и други знаменитости, свои собствени полицейски акции. Това е град със свои механизми и проекти, както и преданост към стила, който се свежда до преклонение пред самата същност на красотата. Усещах как съдбата ми се формира там горе сред листата, високо над града. Подобно на Чарлстън и аз си имах своите улички, които бяха задънени и не водеха наникъде, но големите богаташки къщи сияеха пред очите ми като кристали. Поглеждайки надолу, започнах да изучавам разположението на града, който ми беше разкрил всички съблазнителни примамки и в същото време ме беше научил да гледам с подозрение на всичко показно и фалшиво. Вдигнах очи към небето и за малко не направих едно фатално хвърляне на заровете в опит да предскажа бъдещето си, но се спрях навреме.

Едно момче се спря навреме в град от кехлибарени багри, грейнал сред бляскавата пищност, недостъпна за ангел от по-нисък ранг.

Първа част

1

16 юни 1969 г.

Нищо не става случайно. Научих го по трудния начин много преди да се уверя, че трудният начин е единственият път към истинското, неподправено познание. Още отрано в живота си изпитвах страх от въздействието на странните вести. Макар да си въобразявах, че винаги старателно избирам най-безопасния път, открих, че съм безпомощен да избегна малките коварства на съдбата. Бях стеснително момче, вечно измъчвано от страхове и дълбоко в душата си знаех, че светът рано или късно ще ме спипа. Преди да дойде лятото, след което щях да бъда последна година в гимназията, истинският живот, който винаги съм искал да водя, все още лежеше свит на кълбо и се спотайваше, но беше готов всеки момент да скочи насред горещите дни, които настъпваха в Чарлстън.

На 16 юни 1969 г. се случиха няколко несвързани помежду си събития: открих, че навремето майка ми е била монахиня в римокатолическия орден „Светото сърце; един фургон на транспортната фирма „Атлас„ влезе на заден ход в алеята на еднофамилна къща от деветнайсети век, която се намираше от другата страна на улицата, точно срещу нашата; две сирачета се появиха пред портите на сиропиталището „Свети Юда Тадейски„, което се намира зад катедралата на Брод стрийт; „Нюз енд Куриър„ пък писа за оргия с наркотици, която се беше състояла на Ист Бей стрийт в къщата „Рътлидж-Бенет„. Бях на осемнайсет години и имах репутацията на изоставащ от връстниците си, така че не почувствах тектоничното разместване на пластовете в моя живот, въпреки че съдбата ми вече беше поела по свой собствен път. Щяха да минат много години, преди да науча, че съдбата може да се прокрадне зад гърба ти и да те потупа с окървавените си лапи, а когато се обърнеш в очакване на най-лошото, да откриеш, че тя се е маскирала като самата невинност, предрешена като транспортен фургон, като сиропиталище и едно парти с наркотици на юг от Брод стрийт. Ако тогава знаех какво ми предстои да науча, никога нямаше да изпека сладки за новопристигналото семейство от отсрещната страна на улицата, никога нямаше да кажа и една дума на сирачетата и никога нямаше да отида да се представя на онези двамата, които бяха изключени от гимназията „Портър-Год„, но въпреки това на бърза ръка бяха отново записани в моята собствена гимназия „Пенинсула„.

Но съдбата се приближава с котешки стъпки, неизбежна и кръвожадна. Още в мига на раждането смъртта вече е закодирана в новообразуваните клетки; още когато мама те вдига във въздуха и те подава на татко, а той лекичко гъделичка тумбачето ти, в което един ден ще се образува ракът, поглежда очите ти, където черните букви на меланомата са вече изписани върху очния нерв, погалва гръбчето, където един ден черният дроб ще приюти цирозата, усеща пулса на кръвта, която ще се захароса в диабет, възхищава се на формата на главичката, където мозъкът ще бъде покосен от секирата на удара, заслушва се в тупкащото сърце, което, уморено от страхотиите, униженията и цинизма в живота, ще се пръсне в гърдите ти, ще експлодира и ще отлети… Смъртта живее във всеки от нас и започва своето обратно броене от деня на раждането, после най-нахално се вмъква в последния момент и избира най-доброто за нея време.

В тази юнска сутрин станах в четири и половина, облякох се набързо, метнах се на колелото и пристигнах в североизточния край на езерото Колониъл, където един камион на „Нюз енд Куриър„ стоеше в тъмното и ме чакаше. Започнах да сгъвам огромната купчина вестници, здраво стегнати с ластици, да ги мятам в една от двете обемисти торби, които висяха на рамената ми. След петнайсет минути вече бях готов да поема с колелото за сутрешното разнасяне. Бях много бърз и чевръст в това, което вършех. Три години бях работил като вестникарче. В светлината на фаровете на камиона се загледах в Юджин Хавърфорд, който записваше адресите на новите абонати, както и оплакването, постъпило от един от моите редовни адреси. Беше захапал втората си пура за сутринта, но въпреки това веднага усетих подправения му с бърбън дъх. Въобразяваше си, че димът от пурата прикрива ранното му пиене.

— Здрасти, Лео. Ето го моя изтъкнат приятел и виден чарлстънски джентълмен — каза господин Хавърфорд с глас, по-бавен и от движенията му.

— Здравейте, господин Хавърфорд.

— Имам два нови абонамента за теб. Единият е на Гибс стрийт. Другият на Батъри стрийт. — Подаде ми две квитанции с големи печатни букви. — И едно оплакване — онази откачалка на Легар стрийт твърди, че цяла седмица не е получавала вестника си.

— Лично й го връчвам, господин Хавърфорд. Започнала е да забравя.

— Разрешавам ти да я бутнеш надолу по стълбите. Нямаме друг абонат, който да се е оплаквал от теб, тя е единствената.

— Изглежда ми някак изплашена, май се страхува да живее сама в тази огромна къща — казах му. — Много скоро ще има нужда някой да й помага.

— Ти пък откъде знаеш, виден чарлстънски джентълмен?

— Наблюдавам абонатите си — отвърнах му. — Това е част от работата ми.

— Ние им носим световните вести на крака, нали така?

— Всеки божи ден, сър.

— Твоята надзорничка пак ми се обади — рече той. — Повторих й онова, което винаги съм казвал. Че си най-добрият разносвач, когото някога съм виждал през тези трийсет години служба в компанията. Казах й, че „Нюз енд Куриър„ са големи късметлии, щом имат човек като теб.

— Благодаря ви — казах му аз. — Скоро стажът ми свършва и тя повече няма да ви тормози.

— Твоята майка също не пропуска седмица да позвъни с досадните си въпроси — добави той.

— По всяка вероятност тя ще продължи да ви звъни до края на живота си.

— Не и след това, което й казах вчера. Ти си на осемнайсет години, Лео, и ако питаш мен, вече си мъж. А майка ти е кучка, при това упорита. Не си падам по такива. Но тя ме попита дали си изпълняваш съвестно задълженията. Дословно това бяха думите й. Слушай какво й отговорих: ако някога имам дете, което няма да се случи, бих искал то да прилича изцяло на Лео Кинг. Във всяко едно отношение. Във всяко. Ето това бяха думите ми едно към едно.

— Толкова мило от ваша страна, господин Хавърфорд.

— Лео, престани да бъдеш толкова наивен. Непрекъснато ти го повтарям. Престани да бъдеш толкова искрен и чистосърдечен, защото светът само гледа как да те прецака.

— Вярно, сър. Но моята наивност приключи.

— Така те искам, виден чарлстънски джентълмен!

С изсвирване на гумите даде газ и отпраши в тъмнината, само пурата остана да блещука като светулка в шофьорската му кабина, а пък аз се метнах на колелото и бързо завъртях педалите.

Поех на юг по Рътлидж Авеню и взех да хвърлям по един навит вестник на верандите на всяка къща, с изключение на тази на Бърбидж Елиот, който беше известен със своята стиснатост дори в безкрайно пестеливия Чарлстън. Вземаше вестника назаем от госпожа Уилсън, след като тя го прочетеше по време на закуската си с рохко сварено яйце, едро смлени овесени ядки и чай от лайка. Тя го прехвърляше на скръндзавия си съсед, като го мяташе на задната му веранда.

Можех да хвърлям вестниците и с двете си ръце. Завивайки наляво по Трад стрийт, приличах на амбициозен акробат, който ги мята наляво-надясно, докато лети към река Купър и изгряващото слънце, което вече докосваше утринния прилив в пристанището и танцуваше по палмите и водните дъбове край преливниците. Самата улица запламтя с първите лъчи на утрото. Адвокатът Компсън Гибс ме чакаше на двора и се затича по окосената трева, облечен в летния си костюм, елегантен като швейцарско ножче. Безпогрешно улови „топката„. В дните, когато пасът ми беше съвсем точен, вестникът вече беше във въздуха, докато се обръщаше и поемаше към въображаемия куотърбек. Тази сутрин движенията му бяха безупречни и пасът ми го свари напълно подготвен. Това беше игра, която бе започнала помежду ни съвсем случайно, но продължаваше всеки ден, освен когато отсъстваше от града или пък времето беше прекалено лошо за един издокаран чарлстънски адвокат.

Градините на Чарлстън представляваха мистерии, заградени от обвити в бръшлян стени, над които се носеха специфичните им ухания. Лятото се бе отразило много добре на магнолиите, които и без това цъфтяха по-късно. Минах покрай едно такова старо, тринайсетметрово дърво, което изглеждаше, сякаш стотици бели гълъби са се събрали в клоните му и пеят в любовен екстаз. Обонянието ми се изостри, щом със затоплянето росата взе да се изпарява от листата на чая и жасмина. Изпотих се под мишниците и собствената ми миризма се разнесе по улиците, където кафето вече се вареше в скрити от погледа кухни, а откъм верандите се чуваше шумът от прелистваните вестници, чиито страници пошляпваха меките дървени перила — така шляпа и барбунът, който след радостен скок цопва обратно в голямата лагуна. Завих надясно. Бях влязъл в ритъм, движех се бързо към центъра и тогава изпълних най-дългия си удар за тази сутрин, като метнах вестника чак на третото стъпало на къщата зад Суърд Гейт Хаус. При Рейвънъл Хаус, вече към края на улицата, за пръв път не улучих през тази сутрин на иначе убийствено точни попадения и вестникът тупна сред огромни камелии. Спрях колелото, прескочих вратичката, взех вестника и го занесох пред прага. Малкият тъмен нос на шпаньола Вирджиния се промуши под оградата на съседската къща и тогава метнах вестника в най-отдалечения край на двора; кучето се стрелна към него и само след миг победоносно го постави върху изтривалката на своя господар. За награда й хвърлих малка кучешка бисквитка, която Вирджиния отиде да вземе, но този път бавно и с достойнство.

Когато постъпих на работа преди три години, всичките звезди на съдбата ми се бяха подредили така, че да ме отклонят от правия път. Аз обаче си обещах, че ще се справя както трябва. Ако се случеше да чуя, че някой от клиентите ми е ровил дълго в градината, преди да открие сутрешния си вестник, винаги отивах да му се извиня. Добрият разносвач — това е обучение по навременност, постоянство и точност и именно тях исках да дам на моите абонати. Юджин Хавърфорд не спираше да ми го повтаря през седмицата, в която трябваше да ме въведе в работата.

И ето ме, момче вестникарче, което обикаля града — град, в който красотата те пресреща на всеки ъгъл, възнаграждава те за всяко търпеливо заглеждане в нея, изпълва всяка пора на кожата и ти раздвижва кръвта; тези картини са в състояние да променят пътя, по който е тръгнал целият свят. Град, който оформи архитектурата на моите спомени и сънища, който при всяка нова обиколка по улиците целенасочено и усърдно прибавяше към тях нови корнизи и парапети, нови сводести прозорци, потънали в сутрешен сумрак. Спуснах се по „Саут Батъри„, продължих с бързия си ракетен обстрел от страници, пълни с шокиращи новини, със съобщения за артистични прояви на Кинг стрийт, за гласуването на нови данъци в сенатските комисии на щата, за очаквано пълно слънчево затъмнение през есента и за страхотна разпродажба на дрехи, която приключва тази седмица.

Когато започнах тази работа, животът ми беше в пълен застой, изборът пред мен — нулев, възможностите — ялови. От деня, в който постъпих, бях под наблюдението на Съда за малолетни престъпници в Южна Каролина, на един детски психиатър към болницата „Роупър„, на собствената ми вечно тревожна и прекалено властна майка и на един селяндур и грубиян от Северен Чарлстън на име Юджин Хавърфорд. Гледах на тези вестникарски маршрути като на възможност за изкупление, като на последен шанс да спася детството си, съсипано от собствения ми неуравновесен характер и от една неописуема трагедия. Когато дойде време да понеса своя дял от злините на света, аз бях само на девет години. И трябваше да мине голяма част от съзнателния ми живот на възрастен, преди да си дам сметка, че трагедиите вилнеят напосоки и неизменно те застигат, също като жълт вестник, пълен с реклами за порномагазини и стриптийз програми, метнат в буренясал заден двор. На десет години бях вече остарял и поех по кошмарното течение на живота много преди да ми дойде редът.

На седемнайсет години бях преминал през най-лошото, невредим и все още функциониращ, и се бях сбогувал с приятели в моето състояние, които останаха по бездушните заведения за психичноболни с очи, помътнели от млечнобял безименен гняв. Обичах да съзерцавам отблизо разтрепераните лица на безнадеждността и да ги държа в ръце по време на халюцинациите, които не им даваха покой. Но докато живеех сред тях, открих, че не съм един от тях; въпреки това те ме намразиха, като видяха, че успях да възвърна равновесието си, макар и много години след като открих скъпия си по-голям брат с прерязани вени, мъртъв, а отвореният бръснач на татко да лежи върху плочките в банята. Писъците ми накараха един съсед да се втурне в къщата ни през прозореца на първия етаж и да ме открие как, изпаднал в истерия, се опитвам да издърпам безжизненото тяло на брат ми от ваната.

През онази нощ за мен приключи ведрото и безметежно детство. Когато родителите ми се върнаха от театъра на Док стрийт, тялото на брат ми Стив лежеше, застинало в неестествен покой, в градската морга. В полицията се опитваха да ме успокоят, за да ме разпитат. Един доктор ми би инжекция, след което започна моят живот сред хапчета, спринцовки, психиатрични тестове, психиатри, терапевти и свещеници. Този период, в това съм убеден и до днес, съсипа живота и на родителите ми.

Като завих с колелото си по Мийтинг стрийт, слънцето беше вече достатъчно високо на хоризонта, за да изключа фаровете. „Мийтинг„ беше широка самонадеяна улица с големи къщи от двете страни, показна и празнична в град, в който повечето улици бяха такива. Тук поех на зигзаг от врата на врата, прицелвах се точно във външните врати — тежки и луксозни, достойни за кралски резиденции. Уличното движение беше още слабо и ако запазех темпото си, щях да обслужа цялата улица чак до ъгъла с „Брод„ след пет, най-много седем минути. Завих надясно по Брод стрийт, метнах вестници в десетина адвокатски кантори, понякога по три вестника на един адрес, понякога по четири, а пред „Дарси, Рътлидж & Синклер„ — шест, тъй като това беше най-голямата адвокатска къща в града. На югоизточния ъгъл на „Чърч„ и „Брод„ ме чакаха още няколко купчини. Спрях да презаредя, без да губя темпо, като в същото време забелязах увеличения поток от адвокати, тръгнали пеш към любимите си закусвални и кафенета. Улицата замириса на кафе и пържен бекон, а лекият ветрец откъм пристанището напомни за шамандури и кораби, заливани от хода на приливите и на годините; събудените чайки литнаха подир първия товарен кораб, поел курс към Атлантика, а камбаните на „Свети Михаил„ отвърнаха със звъна си на жалните им получовешки крясъци. Много чевръсто натоварих последните сто броя вестници за моя маршрут и профучах по Чърч стрийт с ексцентрично разперени ръце — сутрешният танц на всички вестникарчета.

Още в началото усетих лечебната сила на тежкия физически труд, освен това се ласкаех от похвалите на господин Хавърфорд и на моите клиенти, които обитаваха този привилегирован квартал. Моят предшественик беше богато момче и живееше в една от къщите, които обслужвах. Ранното ставане се бе оказало непосилно за него, а работата му пречеше на бурния нощен живот. Беше напуснал сам. Не го бяха уволнили, защото историята на стария му род стигаше чак до корените на основаната тук колония. Когато управата на „Нюз енд Куриър„ реши да поеме риска да ме назначи, това беше нещо като одобрително кимване и жест към родителите ми и тяхното достойно място в града като учители, както и опит да измъкне цялото семейство от ръба на пропастта, отворила се след смъртта на брат ми. Смъртта на Стив беше засегнала целия град по някакъв дълбок рудиментарен начин. Дадоха ми работата не заради мен, а заради онова, което беше Стив.

А какво момче само беше Стив, помислих си, докато завивах вдясно по „Саут Батъри„, понесъл сладкия мирис на вестниците, които хвърлях пред стъпалата на — според мен — най-красивата редица къщи в целия град. Един ден Стив щеше да живее в подобна къща, след като се ожени за най-хубавата и блестяща дебютантка в Чарлстън. Но преди това щеше да завърши Харвард. Щеше да се върне в Южна Каролина, за да довърши следването си в Юридическия факултет. В представите ми Стив винаги ще си остане година и половина по-голям от мен независимо от възрастта ми — роден лидер, познат на всички с остроумието и очарованието си. Много хора очакваха да го видят като най-големия спортист на Чарлстън. Лете косата му придобиваше нов оттенък — жълтеникавокафявото на сиамските котки. Очите му бяха светлосини, студени и почти безплътни, особено когато преценяваше с поглед непознат човек или нова ситуация. Цял Чарлстън беше на мнение, че той е последното момче на света, което би взело бръснача, за да си пререже вените и да напълни ваната със собствената си кръв. Беше толкова ослепителен и като външност, и като личност, че градът не можа да преглътне агресивното самопрезрение, за което говореше смъртта му. От друга страна, аз бях меланхолично и плахо дете, женствено, мекушаво създание, което вирееше под сянката на своя жизнен, преуспяващ брат, който успя да извърши това зловещо престъпление спрямо себе си и спрямо представата, която градът имаше за себе си.

Отпред зърнах госпожица Офелия Симс, която поливаше сандъчетата пред къщата си. Спрях колелото и й подадох вестника.

— Харесва ли ви обслужването, госпожице Симс?

— Бих казала, че е съвършено, Лео — отвърна ми тя. — Как сме днес?

— Днес сме добре. — Винаги се вълнувах, когато госпожица Симс се обръщаше към мен с учтивото множествено число. — А как са цветята днес?

— Малко бодливи — винаги отговаряше тя при нашите редки срещи сред флокса и калоферчетата.

За мен Офелия Симс беше върхът, а знаех, че тази година беше отпразнувала петдесетия си рожден ден. Надявах се един ден да се оженя за момиче на около двайсет, което да притежава поне половината от нейната прелест. Но това беше само едно нереално бленувано бъдеще, за което ми се напомняше всеки път, когато се погледнех в огледалото. Въпреки че не бях точно грозен, нямаше да се изненадам, ако чуех някой да ме описва точно така. Смятах, че причината се крие в очилата с рогови рамки, които мама ми беше избрала, но бях толкова късоглед, че стъклата ми по необходимост изглеждаха като прозорци на пътнически влак. Очите ми малко приличаха на рибешки и стъклата допълнително подсилваха това впечатление, което, разбира се, беше повод за много подмятания от страна на по-големите момчета, но само когато Стив не беше наоколо. Той се държеше дори прекалено закрилнически към по-малкото си братче, бдеше над мен и кръжеше край училищното игрище като ястреб. Не позволяваше никой да тормози по-малкия му брат. Неговото очевидно превъзходство ми причиняваше известни неприятности, дори неприязън, но яростната му защита и непоколебимата му любов ме караха да се чувствам много специален. Брат ми беше толкова красив, че усещах разочарованието на мама всеки път, когато погледнеше към мен.

Криволичейки по малките улички и алеи на юг от Брод стрийт, най-накрая стигнах до станцията на бреговата охрана и спрях да си почина за минута-две. Въпреки че можех да мина този маршрут със завързани очи, много се гордеех с това, че стигах до определени ъгли по едно и също време. Винаги поглеждах часовника си да видя как се движа, задъхан от усилието и приятната болка, която усещах в мускулите на бедрата и ръцете. Отново пришпорих колелото и прелетях край блещукащите води на река Ашли, която течеше от дясната ми страна. Тя беше толкова близо до къщата ни, че през бурни нощи чувах как се блъска в стената на вълнолома. Ашли е била нещо като спортно игрище за баща ми като малък, нейният мирис е бил вдишан от майка ми, когато за пръв път отворила прозореца след дългите мъки при раждането на брат ми и на мен. Сладководната река дава на хората вода за пиене и свежест, ала солената ги връща към първичните неща, към приливите и луната, към рибата, която бърза да хвърли хайвера си, към любовта и езика, който се усеща в ритъма на надигащите се приливи, към ръцете на едно вестникарче, изцапани с печатарско мастило, според което и Бог не би могъл да сътвори по-хубава река от Ашли.

Тогава започвах последния спринт от маршрута си, мятах вестниците наляво-надясно със замах, увереност и ентусиазъм към по-новите къщи, построени на мястото на пресушените солени блата, след което отново завивах на изток. Заобикалях градините на „Уайт Пойнт„ и поемах на север, където в далечината пред мен се откриваше гледка към Форт Съмтър, проснал се като голяма морска костенурка насред чарлстънското пристанище. От тук бе започнала Гражданската война. Сред абонатите ми бяха истински богаташките къщи на Ист Бей стрийт, после в Рейнбоу Роу, след което тръгвах по „Брод„, където ме чакаха и двете страни на улицата, промушвах се сред засиления трафик, сред адвокати, преуспяващи младоци и стари лъвове; покрай фирмата за недвижимо имущество „Райли„, после пътническото бюро, после десет броя за кметството, а последния вестник за сутринта запращах с все сила към външната врата на магазина за мъжка мода на Хенри Бърлин.

След като и последният вестник тупна върху изтривалката на Хенри Бърлин, Чарлстън вече не беше мой. Отстъпих собственическите си права на другите ранобудни граждани, които бяха с по-големи претенции от мен — едно момче, което обичаше да е на тъмно.

През моите три години в гимназията бях станал позната, дори популярна гледка по ранните сутрешни улици на юг от Брод стрийт. След време хората ми казваха, че сверявали часовниците си с мен, когато съм минавал пред къщите им на развиделяване. Всички те знаеха за смъртта на брат ми, за последвалото нервно разстройство и моето изчезване и всички по-късно ми обясняваха как все питали за мен по време на дългото ми боледуване. Като правех месечните си обиколки за записване на нови абонати, по-възрастните много се радваха, че се явявам пред тях със спортно сако, бяла риза и лъснати до блясък обувки. Ако не на скованите ми обноски, възхищаваха се на вежливостта ми, на нечленоразделните ми опити да подхвана разговор, както и на факта, че винаги носех по нещичко на онези семейства, които имаха котки и кучета; освен това помнех имената им. Винаги се интересувах и как са децата им. На този първоначален етап приемаха болезнената ми стеснителност като визитна картичка, но повечето семейства твърдяха, че колкото повече съм свиквал с тях, толкова по-уверен съм ставал. Много им харесваше, че когато валеше, ставах един час по-рано, за да имам време собственоръчно да оставя вестниците им в сухата част на верандите, която иначе не бях сигурен, че ще мога да улуча при хвърлянето. По-късно всички ме уверяваха колко били сигурни, че много скоро ще се превърна в мил и очарователен младеж.

Но на 16 юни 1969 г., докато карах колелото си по двете кратки преки между магазина на Хенри Бърлин и катедралата „Свети Йоан Кръстител„, възприемах себе си единствено като роден неудачник, който на осемнайсет години още не е бил на нито една среща с момиче, не е танцувал никога с момиче, не е имал най-добър приятел, никога не е получавал отлична бележка и никога не би могъл да прочисти съзнанието си от спомена за онзи миг, когато е открил своя прекрасен, единствен по рода си брат да плува в собствената си кръв. През цялото време след този неизличим ден нито майка ми, нито баща ми, нито който и да било психиатър или социален работник, свещеник или монахиня, роднина или семеен приятел бяха в състояние да ми покажат пътя към едно нормално и смислено съществуване, тъй като в паспорта на живота ми стоеше една чудовищно жестока входна виза. По време на опелото на погребението на брат ми се заключих в една от кабинките на мъжката тоалетна и плаках дълго и неудържимо. Скрих се, защото неутешимата природа на моята мъка ми изглеждаше егоистична на фона на напълно съсипаните ми родители.

От този момент нататък само чаках земята да се отвори и да ме погълне. По пътя след себе си оставях единствено тъга, а когато лудостта щурмуваше крепостните стени на моето юношество с неуморимите си легиони, прицелили се в най-уязвимите части на и без това крехката ми психика, едва я удържах на една ръка разстояние. Цели три години живях в страната на отровните пепелянки. Всеки мой сън съдържаше змии, които ме дебнеха — усойници, навити на кълбо в корена на кипарис, коралова змия, скрита в кух дънер, медноглава змия, съвсем невидима на фона на яркия килим от есенни листа, както и източната гърмяща змия със смъртоносното си дрънчене, досущ като някой самотен музикант, който пише скверното либрето на моето нещастие, на моята ярост, на моята безпомощна мъка. Докторите го наричат нервно разстройство — термин, който намирам за съвсем коректен. Разпаднах се. После, с помощта на добри хора, отново се събрах. Змиите забелязаха завръщащото се у мен здраве и ми го показаха, като мълчаливо се оттеглиха от сънищата ми. След това никога повече не изпитвах страх от змии, което означава, че дори и те бяха изиграли положителна роля в моето възстановяване. Защото преди ужасно се страхувах от тях, от зиналата им паст, извитите зъби и отровата, но нощем именно те държаха лицето на брат ми настрана от мен и само сутрин се събуждах, за да го усетя отново в душата си. Когато обръщам поглед назад, разбирам, че голямата ми трагедия е в това, че не мога да извикам пред взора си онзи Стив с атлетичното тяло и пленителната красота. Откакто умря и аз пръв го открих, непрекъснато се мъча да издърпам моя брат от онази ужасна, пълна с кръв вана.

Паркирах колелото си на стойката пред началното училище и изтичах до задния вход на катедралата, както правех всяка сутрин — входа, който знаеха всички вътрешни хора, от епископа, свещениците и монахините до момчетата иподякони. Отидох до стаята, където монсеньор Максуел Садлър довършваше преобличането си в пищни одежди за лятната утринна служба. Монсеньор Макс винаги е представлявал неизменно присъствие в моята семейна драма много преди да се родя: бил е преподавател на моите родители, когато през 1938 г. завършили гимназията „Бишоп Айрланд„. Той ги беше бракосъчетал, беше кръстил Стив и мен, беше поставил хостията върху езика ми по време на първото ми причастие.

Когато Стив умря, монсеньорът почти стана част от мебелите в къщата ни — като креслото на мама. Когато епископът на Чарлстън отказа да погребе Стив в осветена земя, монсеньор Макс (тогава все още отец Макс) успя да се пребори с непроходимата и недостъпна църковна бюрокрация и да издейства разрешение тялото на Стив да бъде изровено от градското гробище западно от Ашли и да бъде отново погребано в осветената земя на църквата „Дева Мария„, където лежаха роднините на мама.

В онези дни бях източник на непрестанни тревоги. Бях се отрекъл от католическата вяра в пристъп на титаничен ученически гняв и категорично отказвах да почитам моя Бог или да се числя към която и да било църква, защото Католическата църква беше отхвърлила тялото на брат ми. След което прекрачих в света на детските психиатрии, на заведенията за душевноболни с вечен недостиг на персонал и прозяващи се лекари, а родителите ми се мъчеха да изправят на крака сломеното си дете, единственото, което им беше останало, след като любимият им син ги беше напуснал. Монсеньор Макс не ни изостави дори в най-черните дни и тогава ми каза, че Църквата е търпелива и винаги ще очаква моето завръщане. Тя наистина беше, както и той.

Загледах се в монсеньор Макс, който сресваше косата си, като старателно гледаше да приглади онази чупка отляво. Зърна ме в огледалото и рече:

— Лео, момчето, което щеше да ми помага, се обади, че е болно. Обличай сутана и стихара. Майка ти и баща ти са вече тук. Нали знаеш, че днес е специален ден за майка ти, Блумсдей.

Сред всички съставни елементи на моето детство, които звучаха фалшиво, бе и този, че аз бях единственото момче в Американския юг, чиято майка носеше титлата доктор, тъй като беше написала една съвършено нечетивна дисертация върху религиозния символизъм в също толкова нечетивния роман на Джеймс Джойс „Одисей„, който според мен беше най-лошата книга, писана някога от някого. Шестнайсети юни беше онзи безкраен ден, в който Леополд Блум обикаля нервно града, отбива се в кръчми, общува с курви и най-накрая се прибира при разюзданата си жена Моли, чийто финален монолог продължава шест хиляди страници, или поне така ти се струва. Та тази моя майка ме беше принудила да прочета книгата още в десети клас. Откачалките на тема Джойс, такива като майка ми, смятаха 16 юни за свещен, митичен ден в грегорианския календар. Тя беше настръхнала от неконтролируем гняв, когато хвърлих книгата през прозореца. Това стана след шест мъчителни месеца на досадно четене.

За секунди навлякох сутана и стихара и застанах пред сияещия монсеньор, докато той се любуваше на образа си в огледалото. Откакто го знам, непрекъснато слушам как жените в църквата въздишат по него — „Ах, каква ненужна загуба„, — щом техният красив като кинозвезда свещеник се появи пред олтара във внушителната си премяна.

— Честит Блумсдей, монсеньор Макс — казах му аз.

— Недей да се подиграваш на майка си, младежо. „Одисей„ е нейната страст, Джеймс Джойс — голямата литературна любов на живота й.

— Въпреки това пак ми се струва страшно изчанчено.

— Човек трябва да прощава чуждите страсти.

— Щях да й простя, ако не ме беше кръстила Леополд Блум Кинг, а брат ми — Стивън Дедалус Кинг. Това е вече прекалено. Ти чел ли си „Одисей„?

— Разбира се, че не. Джойс е скандален антикатолик. Аз предпочитам Честъртън.

Обзе ме нов прилив на гордост, когато тръгнах пред монсеньора към главния олтар и зърнах родителите си на първия ред в църквата, и двамата свели молитвено глави. Баща ми вдигна поглед и щом ме видя, се усмихна, след което пресилено ми намигна с дясното око, така че мама да не забележи. Тя не понасяше никакви закачки в църквата. По време на литургия винаги беше зловещо сериозна — изражение, достойно за пред разпятието, сякаш всеки път, когато паднеше на колене в църквата, ставаше жив свидетел на смъртта на Исус.

Обърнат с лице към малобройното паство, предимно от старци, монсеньор Макс започна литургията в името на Отца и Сина, и Светия Дух. Думите на латински, които чух да произнася с театрален глас, се разляха над мен като бистър поток от моето детство, деликатна плетеница от спомени и слова.

— И ще се приближа до Божия жертвеник.

Докато вървях редом с него, се оставих да ме завладеят древните свещени ритуали на Църквата. Когато свещеникът поиска вода, дадох му. Когато трябваше да си измие ръцете за предстоящото тайнство, полях му ги. Когато поиска вино, подадох му го — в лъскав златен потир. В момента на освещаването, когато превърна виното в кръвта Христова и хляба в тялото Христово, раздрънчах звънците, които са звучали пред олтарите отпреди две хилядолетия. Когато отворих уста да приема безквасния хляб, стиснат между палеца и показалеца на свещеника, почувствах допира на Бог върху езика ми, Неговия вкус върху небцето, Неговата кръв се смеси с моята. Бях се върнал при Него, след като в огромното си огорчение бях дал обет да го напусна, след като Той открадна брат ми от моята спалня и го уби в моята вана.

Да, върнах се при Него и това е част от моята история.

После отидохме за късна закуска в ресторанта на Клио един наш летен ритуал, така вплетен в ритъма на семейството ни, както беше и ежедневната служба. Клио беше гъркиня, говореше бързо като картечница, а с касовия апарат работеше, сякаш зареждаше автомати М-16 за нетърпеливи снайперисти. Непрекъснато бълваше богохулства, но видеше ли нашите да влизат за закуска, се превръщаше в същинско ангелче. И майка ми, и баща ми й бяха преподавали и тя, подобно на всички други гимназисти, които не продължават в колеж, все още изпитваше уважение към последните учители в живота си. Дори младите келнерки се размърдаха неспокойно при вида на моите родители, а Клио побърза да махне с ръка към кухнята и да даде знак на персонала, че трябва веднага да сложат на масата горещо кафе, портокалов сок и вода с лед. Тъй като в момента тренирах за състезателния сезон, си поръчах две яйца, овесени ядки със сос от червеноперка и три резена бекон. Баща ми предпочете домашна шунка, препечени филии и зеленчуци на скара. Въпреки че за мама това беше най-тържествено честваният ден в годината, тя спази строгата си дисциплина, която й беше станала навик във всичко: поръча си половин грейпфрут и купичка овесени ядки. Тя признаваше нуждата от храна, но не одобряваше здравия апетит.

— Честит Блумсдей, скъпа — обърна се баща ми към нея и се наведе да я целуне по бузата. — Днес е твоят ден и всяко твое желание е заповед за нас, нали така, Лео?

— Точно така — отвърнах. — На вашите услуги, мадам.

— Много добре, Лео — обади се майка ми. — Въпреки че непрекъснато ми се опъваш, забелязвам, че има напредък в речника ти. Ето ти списъка от следващите пет думи, които трябва да научиш днес. — И тя ми подаде сгънато листче от тетрадка.

Изпухтях с досада, както правех всяка сутрин, и разгънах листчето, за да прочета петте думи, които никой никога не използваше в нормален разговор: ревностен, далновиден, сквернословен, вивисекция и бомбастичен.

— Знаеш ли значението на някоя от тези думи? — попита майка ми.

— Разбира се, че не. — И отпих от кафето.

— А научи ли онези, които ти дадох вчера?

— Разбира се.

— Използвай две от тях в изречение — изкомандва ме тя.

— Чувствам известно желание да плювна, когато премислям творбите на Джеймс Джойс.

Баща ми се изсмя, но смехът му секна, щом майка ми обърна бледите си очи към него.

— Нали чу какво каза баща ти. Това е специален ден за мен. Блумсдей — ден, който се празнува по целия свят от почитателите на Джеймс Джойс.

— И тримата може да се съберете някой път заедно — казах.

— Не трима, а хиляди са неговите ценители — отвърна ми тя. — Нищо че у дома съм една-единствена.

— Ние с Лео ще ти приготвим нещо по-специално за вечеря — намеси се баща ми. — Менюто е взето направо от страниците на „Одисей„. Идеята е на Лео.

— Благодаря ти, Лео. Много мило от твоя страна.

— Не съм казал, че ще го ям. Само ще го сготвя — додадох аз.

Въпреки че исках само да се пошегувам, майка ми веднага се засегна. Умееше да смразява кръвта ми с поглед, пред който и най-свирепата зима приличаше на китна пролет. Още от времето, когато проговорих, чувах как всички в Чарлстън хвалят физическата привлекателност на мама, нейното безупречно облекло и вродена осанка. Виждах много добре за какво става дума, но аз не можех като тях да се прехласвам по нейната дисциплинирана красота. Да, хубостта й беше нещо, на което можеше да се възхищаваш, но не и да обичаш.

След смъртта на Стивън нито веднъж не ме беше целунала. Прегръщаше ме, да, отново и отново. Но да ме целува, както когато бях малък — не! Тя изобщо не се наслаждаваше на моето детство, а когато се случеше да обърне поглед към мен, не ми беше никак трудно да забележа неодобрението й, сякаш беше изписано черно на бяло. Полагахме голямо старание да играем ролята на щастливо семейство и доколкото знаех, успявахме. Само трима души в света знаеха за нашето неизкоренимо и безнадеждно отчаяние, когато бяхме заедно.

Келнерката доля чашите ни с кафе.

Баща ми, с объркано и тревожно изражение на лицето, следеше с известно забавление хладната размяна на реплики между нас двамата. Той направо се опияняваше от телешката си любов към нас, когато заставаше помежду ни, но въпреки това неговата загриженост и внимание към мен винаги ми действаха като червена лампичка за евентуалната арена на бойни действия между тях двамата. Смъртта на брат ми за малко не ги уби, но тя не промени щедрата му доброта и тих оптимизъм. Той обърна цялото си внимание към мен и се опита да ме обича още по-силно, именно защото не бях Стив. За разлика от майка ми, която се справяше със смъртта му по единствения начин, който знаеше, а това означаваше, че не беше в състояние да обича никой друг, който не е Стив.

— Така — обади се тя, докато си слагаше червило. Жестът беше сигнал към келнерката, че сме приключили с яденето и може да разчиства масата. — Баща ти си знае задълженията за днес. А от теб, Лео, искам да опечеш две дузини шоколадови сладки за новите ни съседи, които днес се пренасят в къщата срещу нас. Имат близнаци. Точно на твоята възраст и освен това ще ти бъдат съученици в „Пенинсула„.

— Дадено. Нещо друго? — попитах.

— Обади ми се сестра Мери Поликарп от сиропиталището. Пристигнали са две нови сирачета от Атланта. Брат и сестра. Ти ще ги посрещнеш с добре дошли в Чарлстън. След това ще ги наглеждаш цяла година. Ще ги пазиш. Имали са ужасен живот.

— Имали са прекрасен живот. Само да поживеят една година с Поликарп, и ще видят какво е ужасен живот. Истинско чудовище! Мислех, че са я изхвърлили от манастира.

— Не беше ли тя същата монахиня, която беше ударила момиченцето на Уолас по окото с дървена линия? — попита баща ми.

— Злополука, стават такива неща — отвърна майка ми.

— Аз бях там — намесих се. — Пострада очната й ябълка. Зрителният нерв беше скъсан. Ослепя.

— Вече няма право да влиза в час. Орденът за малко да я изключи — обясни майка ми.

— В трети клас пердашеше момчетата наред, удряше ги по лицето и толкова кръв изтече от нас, че я нарекох Червения кръст.

Баща ми се изсмя, но млъкна смутено, щом срещна ледения блясък в погледа на майка ми.

— Много остроумно, сине — озъби ми се тя. — Ако можеше да си толкова остроумен и на CAT.

— Скъпа, Лео не е по изпитите — намеси се татко.

— Но затова пък е душата на компанията — рече тя. — Днес следобед искам да се явиш в кабинета на директора и да се срещнеш с треньора си.

— Ти си моят директор, майко — казах. — А Огбърн — моят треньор.

— Той напусна вчера.

— Защо, за бога? — попита баща ми. — Нали е пред пенсия.

— Отказа да работи, когато разбра, че помощникът му ще бъде чернокож — поясни майка ми. — Затова наех Джефърсън от гимназията „Брукс„ като главен треньор по американски футбол. Назначих го и за директор по спортната част. Тази година няма прошка по въпроса за интеграцията.

— Защо трябва да се срещам с Джефърсън? — попитах.

— Защото си неговият централен нападател от първа линия.

— Винаги съм играл на втора линия след Чопи Сарджънт.

— Чопи и още трима тръгват заедно с треньора Огбърн в новата гимназия за бели, западно от Ашли. Джефърсън иска от теб да се опиташ да разубедиш другите бели момчета, ако има още желаещи да последват стария ви треньор.

Започнах мислено да си правя списък: шоколадови сладки, сираците на Поликарп, треньорът Джефърсън.

— Нещо друго, мамо?

— Да сервираш студен чай след протеста на болничните работници. Ще вечеряме късно. — Майка ми хвърли последен поглед на червилото си в огледалото и после обърна изпитателния си взор към мен. — Изслушването ти за условната присъда е на двайсет и шести юни. Най-накрая свърши изпитателният ти срок.

Баща ми въздъхна с облекчение.

— Досието ти е чисто, сине. Започваш наново.

— Не и що се отнася до мен, младежо — побърза да се намеси майка ми. — Не знам как спиш нощем след всичко, което трябваше да изживеем с баща ти покрай теб.

Баща ми сниши глас:

— Скъпа!

— Лео знае за какво говоря — отвърна майка ми, без да го погледне.

— Лео, знаеш ли за какво говори майка ти? — попита той.

— По-скоро ти не знаеш — сопна му се тя.

— За моята омраза към Джеймс Джойс ли говориш? — попитах.

— Ти се правиш, че мразиш Джеймс Джойс, защото това е по-лесният начин да ми кажеш, че мразиш мен — отговори тя.

— Лео, кажи на мама, че не я мразиш. — Баща ми беше на „ти„ с научните формули на естествознанието, но съвсем безпомощен, когато трябваше да използва приливните вълни на чувствата. — Не, не, по-добре й кажи, че я обичаш. Това е заповед.

— Майко, обичам те — казах, но дори аз усетих нотката на лицемерие.

— Лео, ще те чакам в кабинета си днес в четири — отсече тя. — Не забравяй и другите си задачи за деня.

Двамата станаха от масата едновременно и аз се загледах след баща ми, който отиде да плати на Клио. После Клио дойде и седна на масата срещу мен.

— Ето цялата мъдрост, в която мога да те посветя, Лео: да си дете е гадно, да си възрастен — десет пъти по-гадно. Запомни го от Клио гъркинята, която идва от народ, дал на света Платон, Сократ и всички останали идиоти.

2

Нови приятели

След като излязох от заведението на Клио, отидох в сиропиталището „Свети Юда„, което се намираше в лабиринт от безразборно кръстосани бедняшки улици точно зад катедралата, и натиснах бутона с цвят на слонова кост. Той иззвъня с дразнещ, получовешки звън — нещо като жуженето на насекомо. Свързвах сиропиталището с всичко католическо, от свещенически домове до манастири.

Огромен чернокож мъж на име Клейтън Лафайет ми отвори вратата и щом ме видя, се усмихна. Той изпълняваше цяла дузина роли в сиропиталището и една от тях беше всеки ден да води големите деца под строй до гимназията „Пенинсула„ — задача, която осъществяваше с военна точност и огромно удоволствие. Въпреки че по природа беше слънчев и дружелюбен човек, тялото му излъчваше животинска сила.

— Лео Лъва — каза ми той.

— Граф Лафайет. — Ръкувахме се. — Имам уговорена среща със сестра Мери Поликарп.

— Сирачетата вече й викат Поликал — прошепна ми той. — Каза ми, че те изпраща твоята майка.

— Ти, графе, да внимаваш с Поликал — отвърнах му аз, също шепнешком. — Тя е жива напаст.

Тръгнах по дългия коридор на сградата, очевидно проектирана от човек, който трябва да е питаел неописуема злоба към сирачета. Беше мрачна до степен на пародия, а жената, която седеше зад бюрото — правителствена собственост, — изглеждаше напълно в тон с призрачното мракобесие на архитектурата.

Ние, децата католици от моето поколение, често играехме една игра на закрито, която, макар подла и пристрастна в същността си, ни гарантираше смях и веселие: разказвахме си истории за монахини. Не се срамувахме от това, тъй като всяка религия, която парадира със своите избити гипсови светци, както и с изображения на кръста, които сякаш свидетелстват за най-варварската възможна смърт на Христос, живия Бог, е в състояние да подтикне редовно причестяващите се към измислянето на всевъзможни жестокости по отношение на монахините, които се стремяха да вкарат душите ни в правия път и така да ни подготвят за вечен живот. По време на моето юношество през петдесетте и шейсетте години срещнах някои от най-нежните създания, но монахинята с черно сърце и кръвожадно въображение слагаше най-неизличимия отпечатък върху нас. Помня онази, която караше целия клас да стане на крака, когато отвън минаваше пожарникарска кола, след което започвахме да рецитираме „Отче наш„ и да се молим пожарът да не е в католически дом. Друга пък бодеше ушите ни с карфици, ако не слушахме, и тогава родителите ни разбираха по оставените морави следи, че сме разсърдили добрата сестра. Като същински гърмящи змии, монахините се чуваха отдалеч, тъй като зловещите мъниста на молитвените им броеници се чукаха едно в друго.

Веднъж, в четвърти клас, предадох тайничко една бележка между две други момчета, които бяха първи приятели. Тримата бяхме изправени пред черната дъска, за да бъдем наказани пред очите на целия клас. Сестра Вероника никога не посягаше на учениците си, но нейните наказателни мерки бяха пъклено изобретателни. Като ни изправи отпред, тя ни заповяда да разперим ръце встрани като разпнатия Христос. В първите десетина минути това наказание ни изглеждаше леко. Но след цял час Джо Макбрайд се разплака, а трицепсите му трепереха от болка. С пълно презрение тя се обърна към него и му каза:

— А Исус е трябвало да си държи така ръцете на кръста цели три часа.

Тогава Джо й отговори през сълзи:

— Ама, сестро! Той е имал подпора. Имал е пирони. — И целият клас избухна безпомощно в строго забранения ни смях.

Тази сутрин в сиропиталището старият страх от монахини отново заседна в гърлото ми като бучка и едва успях да промълвя:

— Добро утро, сестра Мери Поликарп.

— Здравей, Лео. Аз съм ти преподавала, нали? В първи или втори клас?

— В трети.

— Не беше от най-умните, ако добре си спомням.

— Да, същият.

— Но винаги много вежлив. Децата от добри семейства веднага си личат — добави тя. — Спомням си, че вестниците писаха, когато те изхвърлиха от „Бишоп Айрланд„.

— Да, сестро, допуснах голяма грешка.

— Не влезе ли в затвора или нещо подобно?

— Не, получих условна присъда — отвърнах, доста притеснен от темата, от ситуацията и от точно тази монахиня.

— Не те смятах за много умен — продължи тя, — но не съм предполагала, че ще свършиш в затвора.

— Условно, сестро, не съм влизал в затвора.

— За мен няма разлика. — И тя взе да преглежда двете папки върху бюрото си. — Майка ти каза ли ти за нашия голям проблем?

— Не, сестро. Каза ми, че трябва да се видя с две деца, които ще учат в горните класове, и че трябва да им помогна да се адаптират в новото училище по-бързо.

— А каза ли ти, че са крадци, лъжци, престъпници и бегълци? Прибави към моите оплаквания и факта, че епархията ми праща още пет чернокожи сирачета, които пристигат днес следобед.

— Не, сестро, нищо подобно не ми каза.

— Тъй като ти си лежал в затвора и си се поправил, реших, че можеш да им бъдеш от полза. Да ги вкараш в правия път, така да се каже. Но те предупреждавам, че те са много хитри, а и двамата са родени лъжци. Идват от Северна Каролина, някъде от планините, а няма по-голям бял боклук от планинците. Това е социологически доказано. Лео, знаеш ли, че имам магистърска степен по социология?

— Не, сестро, не знаех.

— Те са в библиотеката и те чакат. Господин Лафайет ще ви наблюдава от разстояние, за да си нямаме неприятности — добави тя.

— Какви неприятности може да си имаме? Нали трябва само да им обясня какво да очакват от новото училище?

— Сред сиропиталищата в страната тези двамата са известни като бегачи на дълги разстояния, защото непрекъснато бягат — предупреди ме тя. — Били са в сиропиталища из цялата страна от Ню Орлиънс до Ричмънд, Бърмингхам и Орландо. Такива като тях вечно търсят нещо, което никога няма да намерят, първо и преди всичко защото то не съществува. Казват се Старла и Найлс Уайтхед. И двамата са много умни. Той се е оставил да го скъсат на един изпит само защото предпочитал да остане със сестра си.

Тръгнах към библиотеката, която се намираше в противоположния край на сиропиталището, където всяка Коледа баща ми, преоблечен като един кльощав Дядо Коледа, раздаваше подаръци на сираците. Беше от онези тъжни библиотеки, препълнени с книги, които никога не са излизали от там. Странна връзка има между изоставените деца и броя на неотворените книги, но бях твърде млад, за да правя подобни аналогии, когато влязох в огромното помещение, за да се срещна със Старла и Найлс Уайтхед. И двамата бяха седнали в дъното на стаята и гледаха приветливо като скорпиони в бутилка. Враждебните им погледи ме притесниха. Учудих се обаче колко са хубави — и двамата с високи скули и изящно изрязани черти на лицето, които говореха за индианска кръв чероки някъде назад в семейните корени. Взех стол и седнах пред тях, а те ме зяпнаха — сестрата с тъмнокафяви очи, които напомняха разтопен шоколад.

Ужасно смутен, огледах стаята, после надзърнах през един от прозорците към буренясалата, запусната градина. Прокашлях се и в същия момент си дадох сметка, че майка ми изобщо не ми беше казала защо трябва да се срещам с тези двама враждебно настроени непознати.

— Здравейте — измънках най-накрая. — Сигурно е страхотно да си сирак и да се озовеш в такова прелестно място.

И двамата ме гледаха с немигащи погледи, сякаш не бях казал нищо.

— Майтап, бе — продължих. — Нали така, колкото да стопя леда между нас.

Отново празни, немигащи погледи. Започнах отначало:

— Здравейте, Старла и Найлс Уайтхед! Казвам се Лео Кинг. Майка ми е директор на вашето ново училище. Тук съм по нейно настояване. Тя държеше да ви посрещна лично и да видя с какво мога да ви помогна. Знам, че е трудно, когато сменяш училището си.

— Няма нищо по-гадно от лигав мазник — обади се момичето. — ‘Кво ще кажеш, а, братле?

— Всички са един дол дренки. — И двамата говореха отегчено и флегматично, сякаш не бях в стаята да ги чуя.

— И тоя майтап за сираците, направо ще се пръсна от смях — добави тя.

— Ами опитвам се да бъда любезен — обясних им. Братът и сестрата се спогледаха и си размениха по една ехидна усмивка.

— Защо избягахте от последното си сиропиталище? — попитах ги.

— За да се видим с теб, тузарче — отговори Найлс.

— Не разбра ли бе, Лео? Нали така ти беше името? Не се нуждаем от помощта ти. Сами ще се оправим — каза Старла и отметна кичур черна коса от челото си, а аз забелязах, че лявото й око е кривогледо. Като видя, че го забелязах обаче, тръсна глава така, че завесата от черна коса отново го покри наполовина.

— Мога да ви помогна. Сериозно — казах аз.

Найлс ме изгледа вторачено с твърд мъжкарски поглед, а аз него — като че чак сега го забелязвам. Макар и седнал, физическото му присъствие беше впечатляващо, с ръст най-малко от метър и осемдесет. Дългите му ръце бяха мускулести и с изпъкнали вени, въпреки че стояха в покой, а очите му бяха светлосини, сякаш задигнати от някое скандинавско лице. Момичето наистина беше кривогледо, но иначе хубаво, докато безизразното лице на Найлс Уайтхед беше направо красиво.

— Ако искате да знаете кои са най-готините учители, мога да ви кажа — продължих аз. — Ако искате да знаете пред кои минават номера, и тях ги знам.

— Ние искаме да знаем кога ще ни оставиш на мира — обади се Найлс.

— Така ли, Найлс, старче? Сега разбирам защо родителите са ви оставили на стъпалата на сиропиталището и са избягали — казах им. Той се хвърли напред и стрелна лявата си ръка към гърлото ми. Чак тогава забелязах, че някой беше закопчал с белезници десните ръце на двамата към столовете им.

— Графе! Граф Лафайет! — извиках и огромният мъж пристигна тичешком.

— Свали им белезниците — казах аз. Той се закова на място.

— Повярвай ми, тия двамата си заслужават белезниците. Дори и нещо по-лошо.

— Върви да вземеш разрешение от сестра Поликарп да им се свалят белезниците — продължих — или ще се обадя на майка ми. Освен това припомни на сестрата, че майка ми е поверила тия две деца на мен като част от проекта, според който трябва да положа триста часа общественополезен труд. И никак няма да й хареса това, че съм ги сварил с белезници на ръцете. — Споменаването на майка ми подейства безотказно, тъй като тя все още всяваше ужас в сърцата на повечето чарлстънци. — Белезници се слагат на престъпници. А тези тук ще ми бъдат съученици — додадох. — Освен това ми обещаха, че няма да избягат, ако им махнеш белезниците.

— Вярно ли е?

Господин Лафайет изгледа подозрително момчето и момичето. Виждаше се, че никак не ги харесва.

— Току-що се споразумяхме и те ми дадоха честната си дума. Кажете му — обърнах се към тях.

— Така ли е, момче? Обещахте ли?

— И още как — отвърна Найлс.

— Тогава изчакайте. Ще отида да попитам сестра Поликарп. — Лафайет вече вървеше към вратата.

Обърнах се към тях и заговорих припряно:

— Слушайте, нещастници, мога да ви помогна, ако ме оставите да го направя. Ако не искате, кажете ми още сега и аз изчезвам.

Братът се обърна към сестрата и видях как без думи някак трескаво си размениха информация. Тогава Старла се обади:

— Найлс, трябва да избутаме тази година и после край на сиропиталищата. — Отметна тъмната си коса и с поглед укроти гнева на брат си.

— Лео, кажи ни какво да правим — обади се Найлс.

— Първо ми обещайте, че няма пак да избягате. Още сега. Ясно и честно.

— Обещаваме — казаха двамата в един глас.

— Поликарп е зла кучка — казах шепнешком. — Садистка и психопатка. Научете се да казвате „да, сестро„ и „не, сестро„ и „да, сър„, „не, сър„ на Графа. Той е сладур. Трябва да го спечелите на ваша страна. Освен това махнете тия нагли физиономии от лицата си. Гледайте да се усмихвате поне веднъж годишно. И всичко ще заработи във ваша полза.

— Откъде знаеш? — попита Старла.

— Когато брат ми умря, аз изперках и ме пратиха в нещо като лудница. Изкарах година-две и трябваше да измисля как да се измъкна от там.

— Значи ти с нищо не си по-добър от нас, тъпанарите — рече Найлс.

— Да, ама мен, селяндурче, не са ме закопчали с белезници — отвърнах му. — Защо носите тия грозни анцузи?

— Защото на гърба им пише „сирак„ — отговори ми през зъби Найлс. — Сестрата ги поръча специално за нас, защото непрекъснато бягаме.

— И защо непрекъснато бягате?

— Защото си имаме майка. И баба. И те ни търсят — обади се Старла.

— Откъде знаете?

— Защото досега да сме се самоубили, ако не ни търсеха — поясни Найлс.

Чух как тежката дъбова врата зад мен се отваря, обърнах се и видях господин Лафайет, който идваше към нас с връзка ключове. Заобиколи масата, отключи белезниците първо на Старла, после на Найлс. И двамата взеха да разтриват изтръпналите си китки.

Господин Лафайет имаше слънчев характер, но този път се обърна към мен с угрижен и разтревожен глас:

— Лео, ако тия двамата избягат, мен ще ме уволнят. Не мога да остана без работа.

— Ето, господин Лафайет има четири деца — обърнах се към Найлс и Старла. — Жена ти още ли е на хемодиализа? — попитах го.

— Да. И не е никак добре.

— Няма да избягаме, господин Лафайет — увери го Старла.

— Говори само от твое име — скастри я брат й.

— Млъквай, Найлс! Говоря от наше име. Няма да си изгубите работата заради нас, господин Лафайет.

— Няма да ви изпускам от поглед, така да знаете — каза им господин Лафайет и извърна глава към входа на библиотеката. — Мога да съм ви от полза по хиляди начини. — И излезе.

Като станах да си вървя, Старла Уайтхед ме изненада:

— Ей, четириокият! Никой ли не ти е казвал колко са ти грозни очилата? Очите ти приличат на дупки в бъчва, ама без чеповете.

Пламнах, червенина изби по цялото ми лице, после станах на петна, от което сигурно съм изглеждал още по-смешен. Бях наследил от баща си неговата стеснителност, тебеширената му бледност и способността му, щом се смути, да се облива в тъмночервено от шията до темето. Още от най-ранните дни на кариерата ми като дете бях научил суровите уроци на собствената си непривлекателност, но така и не свикнах мои връстници да ми го казват в очите или да ми се присмиват. И ето че изненадах дори себе си, като се разплаках — възможно най-инфантилната и неочаквана реакция, която в никакъв случай не бих избрал, ако можех, пред тези новопоявили се в живота ми хлапета. Прииска ми се да избягам и да се скрия от собственото си лице.

Тогава пък Старла ме изненада на свой ред, като сама избухна в плач, силно и неудържимо, след като осъзна какво ми е причинила. Мисля, че именно тогава ме погледна за пръв път.

— Лео, толкова съжалявам. Толкова съжалявам. Всеки път така правя. Не мога да се сдържа. Щом някой е мил с мен, ставам гадна. Казвам такива неща, че никой след това не може да ми прости. Гадни, отвратителни неща. Просто не вярвам, че някой може да е истински мил с мен. Затова обикновено изтърсвам нещо, от което да ме намразят. Кажи му, Найлс. Винаги го правя, нали?

— Лео, тя винаги го прави — съгласи се Найлс. — Говори гадости, но не ги мисли.

— Виж — намеси се тя и отметна дългата си коса така, че да се види окото й. — Погледни лявото ми око. Виж ме каква съм кривогледа. Погледни! Виж на какво мязам разногледа кучка. Но това е, защото ти се държа мило, въпреки че, ако не се беше държал мило, пак щях да ти го кажа. Това съм аз — добави тя и безпомощно сви рамене, сякаш не беше в състояние да обясни.

Свалих си очилата, избърсах стъклата с носната си кърпа, после попих насълзените си очи и направих опит да се успокоя. Сложих ги отново и казах на Старла:

— Познавам един очен хирург. Най-добрият в града. Ще го помоля да ти прегледа окото. Може би ще успее да направи нещо.

— Защо да й преглежда окото? — скочи Найлс, сякаш да я защити. — Тя няма пукната пара.

— Имам — поправи го сестра му. — Ти да мълчиш, селяндур такъв.

— Няма пукната пара.

— Тоя доктор, той е много свестен човек — казах.

— Откъде знаеш бе, фукльо? — попита Найлс.

— Знам, защото сутрин разнасям вестници и познавам всички хора по моя маршрут. — Погледнах часовника си и тъй като списъкът на мама не излизаше от ума ми, станах на мига и се сбогувах. — Трябва да тръгвам, но ще кажа на баща ми да ви покани на вечеря. Става ли? Ще ви се обадя за точния час.

И двамата приеха с истинско изумление нещо толкова просто като някаква си вечеря. Найлс погледна смутено сестра си, която пък извика подире ми:

— Ей, Лео, съжалявам за това, което ти казах. Наистина.

— Днес изтърсих голяма гадост пред майка ми — признах си аз. — Така че съм си го заслужил. Сега ми се връща.

— Лео? — провикна се Найлс.

— Да?

— Благодаря. — И той вдигна китката си. — Като се срещнахме, бяхме с белезници. Като си тръгваш, сме без. Няма да го забравим.

— Ще го помним цял живот — добави тя.

— Защо? — попитах.

— Защото — обясни му Найлс — никой не се държи добре с нас.

Докато карах бавно към къщи, се поздравих, че успях да се справя толкова дипломатично със сестра Поликарп и непокорните сираци. Следвах програмата си с цял час преднина и си мислех какви сладки да опека за новите съседи, които се нанасяха от отсрещната страна на улицата. Майка ми беше поръчала да са шоколадови, но аз предпочитах нещо по чарлстънска рецепта. Учудих се, като забелязах стария буик на майка ми да стои паркиран в алеята пред къщата. Не друг, а собственият ми баща беше вдигнал тази къща с двете си ръце през 1950 г. Не се славеше с никакви архитектурни достойнства, всъщност бе най-обикновена, на два етажа и с пет стаи, и мнозина в Чарлстън я смятаха за най-грозната в този иначе исторически квартал на града.

— Ей, майка ми — извиках от кухнята. — Защо си вкъщи?

Открих я в подредения й домашен кабинет, където пишеше писмо с красивия си почерк, с нанизани едно до друго изящни изречения. Както обикновено, първо си довърши абзаца, който съчиняваше, и чак след това вдигна глава да ме погледне.

— Обикновено Блумсдей е ленив летен ден, но днес всичко се е завъртяло на шеметни обороти. Току-що ми се обади сестра Поликарп да ми съобщи, че си се справил добре със сирачетата, което означава, че си изпълнил първата задача. Но твоята училищна директорка има още няколко за теб.

— Ти вече ми възложи две други: да изпека сладки за новопристигналото семейство и да се срещна с новия треньор в гимнастическия салон в четири.

— Оказа се, че има още екстри. Ще обядваме в яхтклуба. Трябва да се облечеш прилично. Като за обяд.

— Като за обяд — повторих.

— Точно така. Трябва да се видим с двете деца, които тази сутрин са били изключени от „Портър-Год„, и с техните семейства, разбира се. Искам да ги държиш под око през първите няколко седмици в училище. Много са вкиснати, че трябва да се преместват в ново училище по средата на годината. Но за нищо на света не бива да се сближаваш с тях. Нито със сираците, нито с децата от отсрещната страна на улицата, нито с тия от „Портър-Год„, нито със сина на треньора, когото ще видиш днес следобед. Знае се, че всички те носят само неприятности. Засега твоите ти стигат. Помагай им, но не се сприятелявай с тях, Леополд Блум Кинг.

Запуших ушите си с ръце и изпъшках.

— Моля те, не ме наричай така. Дори само Лео ми идва в повече. Но ще умра от срам, ако хората разберат, че си ме кръстила на герой от „Одисей„.

— Признавам, че те накарах да го прочетеш на прекалено ранна възраст — каза тя, — но отказвам да слушам хули по адрес на най-великия романист, който някога е живял, и по адрес на най-великия роман, който някога е писан за този специален ден. Ясно ли ти е?

— Няма тийнейджър в цяла Америка, който да може да разбере за какво говорим в момента — отвърнах й аз. — Защо е трябвало да ме кръщаваш на някакъв си ирландски евреин от Дъблин, който дори не е съществувал реално?

— Леополд Блум е по-реален от всеки друг мъж, когото някога съм срещала. С изключение на твоя баща, разбира се.

— Тогава можеше да ме кръстиш на баща ми! Щеше да ми хареса.

— Не го направих, защото баща ти знаеше, че се жени за голяма романтичка, а големите романтички имат това предимство, че мъжете, които ги обичат, им прощават всичко. Те разбират нашите големи сърца. Ето например баща ти беше много против, когато кръстихме Стив на… — Мама млъкна и очите й плувнаха в сълзи само при споменаването на името на нейния син, което почти не се изговаряше на глас между тези стени след смъртта му.

Но преди да замълчи, се канеше да си признае, че баща ми е бил против първородният им син да носи името Стивън Дедалус Кинг, ала тогава майка ми мобилизирала цялата си дарба да убеждава; истината е, че стига да иска, тя беше в състояние да склони благия ми, мълчалив баща да кръсти Стив например Хитлер, а мен — Сталин. Баща ми беше като мека глина в ръцете й и много преди аз да се появя на бял свят, тя го беше моделирала според собствените си представи за идеален съпруг.

Трескаво търсех подходящия израз, с който да й се извиня, че съм избухнал, но думите пърхаха в главата ми като нощни пеперуди — в пълен безпорядък, подобно на списък, в който нищо не се разчита. Копнеех за деня, когато ще мога да кажа какво искам, когато изреченията няма да ми изневеряват, но това нямаше да е днес.

Цялото ни домочадие се въртеше на пръсти около огромната гордост на майка ми като един от изявените джойсоведи. Беше стигнала до това признание чрез доктората си от Католическия университет и благодарение на нечитаемата си (опитвал съм веднъж) дисертация „За католическата митология и тотемология в „Одисей„ на Джеймс Джойс„, която беше публикувана от университетското издателство „Пърдю„ през 1954 г. Всеки семестър в Чарлстънския колеж тя четеше пред аспиранти курс лекции върху Джойс, който се радваше на много похвали и препълнени аудитории. На три пъти беше чела доклади върху Джойс пред изпаднали във възторг джойсоведи, които ценяха високо задълбочената й работа и проникновения начин, по който умееше да се вглежда и в най-умело прикритите дребни детайли, свързани с неспокойното детство на писателя. Именно тя беше направила сравнение между менструацията на Моли Блум и четиринайсетте кървави спирки по пътя на Христос към Голгота, както и връзката с неговата божественост, и това й беше спечелило вечно признание сред шантавите й колеги. Имало е безброй случаи, когато ние с баща ми трябваше да приготвяме изискани ястия за именити джойсоведи, които пристигаха в Чарлстън, само и само да паднат на колене пред гения на мама, след което с напевна отнесеност започваха да си разменят дълбокомислени дивотии. Вътре в себе си съм убеден, че баща ми ме научи да готвя, за да можем двамата да се предпазим от тези убийствени вечери, когато академичните приятели на мама пристигаха у дома на тумби, за да си говорят за Джойс и великото нищо и после пак за Джойс.

Мама събра книжата в учителската си чанта и пак провери списъка със задачи.

— Денят ти е пълен със задължения, младежо. Едва ли ще ти остане време да се забъркаш в някоя каша.

— Банките да са спокойни — подхвърлих, — поне за днес.

— Това си го откраднал от баща ти. Всичките ти шеги са негови. Опитай да си по-оригинален. Какво сте сготвили с баща ти за Блумсдей?

— Тайна.

— Подскажи ми, де!

— Пилешки крака по флорентински — отвърнах.

— Пак цитираш баща си. Всичките ти духовитости са изплагиатствани от него. Аз например никога не остроумнича. Смятам го за загуба на време. Идиотизъм. Трябва да тръгвам, скъпи.

— Идиотизъм.

Влязох в кухнята, за да се заема със сладките. За разлика от всяко друго семейство, което познавах, у нас кухнята беше царството на баща ми — единствено и само негово. Джаспър Кинг готвеше абсолютно всичко, което семейството ни консумираше, освен това беше научил синовете си да слагат масата и да му помагат. Виждал съм мама в кухнята само когато минаваше през нея на път за гаража. Дори в съда мога да свидетелствам под клетва, че никога не е палила печка, никога не е размразявала хладилник, никога не е пълнила мелничката за черен пипер, че нито веднъж не се е сетила да изхвърли разваленото мляко и изобщо нямаше никаква представа къде стоят подправките, олиото и оцетът. Баща ми переше и гладеше дрехите, поддържаше умивалниците и тоалетните в изрядна чистота и изобщо въртеше домакинството с експедитивност, която ми вземаше акъла. С течение на годините той ме научи на всичко, свързано с готвенето, пърженето и печенето, и двамата бяхме такъв екип, че и коронованите особи на Европа можеха да си оближат пръстите на нашата трапеза.

Отворих екземпляра на „Чарлстънски рецепти„, който баща ми беше донесъл в деня, когато ме изписаха от болницата „Свети Франциск„, и го разгърнах на страницата с „Тънки сусамови сладки„ — рецепта, предоставена от госпожа Густав П. Максуел, по баща Саймънс. С баща ми бяхме изпробвали почти всяка рецепта от тази превъзходна готварска книга, събрана от членовете на младежкия отбор, издадена през 1950 г. и получила най-ласкави отзиви. С баща ми слагахме по една звездичка всеки път, когато правехме някоя от рецептите, и сусамените сладки си бяха спечелили цяло съзвездие. Започнах първо с изпичането на сусамовите семена в тигана с тежкото дъно. След това разбих две чаши кафява захар с парче безсолно масло. Добавих чаша обикновено брашно, като го пресях заедно с бакпулвера, сложих щипка сол и едно разбито яйце, от онези, които баща ми купуваше от някаква ферма край Съмървил. Докато поглеждах как върви изпичането на семената, които трябваше да покафенеят, телефонът иззвъня. Изругах го наум, защото ругатните бяха чест повод за разговори между родителите ми, които искаха синът им изобщо да не знае какво е това „майната ти„. Един лишен дори от „майната ти„ син вдигна телефона.

— Здравейте, това е домът на семейство Кинг. — Вроденият ми южняшки нрав умееше да любезничи с лекота и неподражаем финес.

Непознат женски глас каза:

— Може ли да говоря със сестра Мери Норбърта?

— Мери Норбърта ли? Съжалявам, грешите. Тук няма такава.

— Прощавай, млади момко, но мисля, че ти грешиш. Преди много години двете със сестра Норбърта бяхме послушнички в манастира „Светото сърце„.

— Моята майка е директор на гимназия. На моята гимназия. Уверявам ви, че сте сбъркали номера.

— Ти май си Лео — каза гласът. — По-малкият й син.

— Да, госпожо, аз съм Лео, нейният син.

— Като изключим очилата, си с много приятна външност — продължи тя. — Съветвам те, когато баща ти те снима, да си сваляш очилата.

— Как ще стане, като той не спира да ме снима — отговорих й. — Дори не знам как изглежда лицето му, знам само как изглежда фотоапаратът му.

— Майка ти все повтаря колко си остроумен — каза гласът. — Това си го наследил от баща ти.

— Откъде знаете?

— О, ама аз не съм се представила, нали? Казвам се сестра Схоластика. Обадих се да честитя Блумсдей на майка ти. Предполагам, че името ми ти е познато, нали?

— Никога не съм го чувал, сестра Схоластика.

— Не ти ли е разказвала за времето, прекарано в манастира?

— Никога.

— О, боже, дано не съм издала някаква тайна — обади се монахинята.

— Нямам представа — отговорих. — Нима искате да кажете, че ние с брат ми сме незаконни деца?

— О, божичко, не. Май мръсната ми уста пак нещо сгафи. Трябва да си я изплакна. А възпита ли те като феминист? Беше се заканила да го направи.

Майка ми наистина се заканваше да направи от мен феминист и откакто съм се родил, все това повтаряше пред всеки срещнат.

— Боже милостиви — извиках, — ама вие наистина я познавате. Сестра Норбърта, така ли беше?

— Тя беше най-красивата послушница, която съм виждала. Всъщност, която всички ние бяхме виждали. Приличаше на ангел в одеждите си — каза сестра Схоластика. — Ще се върне ли скоро?

— Ще ви дам телефонния й номер в училището. — Направих го, като едва сдържах гнева си.

Но все пак си довърших работата: прибавих ванилия и семената, оформих малки парченца и с помощта на лъжичка за кафе ги пуснах в тиган, на дъното на който бях постлал алуминиево фолио, след което ги сложих във фурната на бавен огън. Чак тогава се обадих на майка ми.

Тя вдигна телефона, а аз й казах:

— Да, признавам си, че доскоро те наричах майко, но от сега нататък за мен ти си сестра Мери Норбърта.

— Това някаква шега ли е?

— Ти ще ми кажеш, скъпа майко, дали е някаква шега или не. Паднал съм на колене и се моля на свети Юда, светеца — покровител на безнадеждните каузи, да е шега.

— Кой ти каза това? — поиска да узнае майка ми.

— Една жена, чието име звучеше по-тъпо и от Норбърта. Казва се Схоластика.

— Тя знае, че не бива да се обажда вкъщи.

— Нали е Блумсдей, майко — изсъсках с повечко сарказъм. — Искала е да сподели радостта ти от празника.

— Пияна ли беше? — попита майка ми.

— Все пак говорих с нея по телефона. Откъде да знам?

— Господинчо, веднага да престанеш с този тон! — скара ми се тя.

— Добре, сестро. Съжалявам, сестро. Моля да ми простите, сестро.

— Всъщност никога не съм го пазила в тайна. Погледни снимката на тоалетката ми, онази с моите родители, и ще видиш.

— Защо не си ми казала? — попитах. — И престани да повтаряш, че ще направиш от мен феминист.

— Ти и без това винаги си бил доста странен, Лео. Стив знаеше всичко за живота ми като монахиня. Но ти беше толкова различен и толкова трудно дете, че не знаех дали ще го преглътнеш.

— Ще ми трябва време, за да свикна — казах. — Не се случва често момче да научи, че майка му е професионална девственица.

— Това мое призвание ми донесе истинско удовлетворение — отсече тя, след което бързо заобиколи темата, което беше крайно нетипично за нея. — Занесе ли сладките на новите съседи?

— В момента ги правя. После трябва да изстинат.

— Не се бави много. Следват обяд в яхтклуба и среща с треньора в четири. Освен това, Лео, наистина се гордея, че те възпитавам да бъдеш феминист.

— Не се учудвам, че всички ме смятат за перко — заявих аз примирено. — Нали ме възпитава монахиня.

Точно в три, когато изваждах сладките от фурната, баща ми влезе в кухнята с две торби покупки.

— Сусамени сладки? — рече той. — Как смееш! Няма и Думичка за тях в „Одисей„.

— Те не са част от празненството за Блумсдей — казах му. — Забрави ли, че някакви нови съседи се нанасят отсреща?

Джаспър Кинг сложи двете торби върху плота в кухнята.

— Най-прекрасното момче на света, дай татко да го целуне.

Изпъшках, но знаех, че е безсмислено да се дърпам. Целуна ме по двете бузи, както се беше научил да прави в Италия по време на Втората световна война. През цялото ми детство баща ми само си търсеше повод да целуне мен и брат ми по двете бузи. Когато бяхме още малки, двамата със Стив репетирахме как точно ще изпръхтим в лицето му, когато понечи да ни целува.

Много внимателно сложих сладките в кръгла метална кутия, в която преди бе имало солени орехи. Опитах една, за да видя дали ще ме представи достойно в дома на непознатите. Щеше.

— Ще изтичам да ги занеса на новите ни съседи — казах аз. — Между другото обади се сестра Схоластика.

— Така ли? Не съм я чувал от сто години.

— Значи я познаваш? — учудих се, като за момента загърбих темата за мама и манастира.

— Разбира се, че познавам сестра Схоластика — отвърна ми той. — Когато се женихме с майка ти, тя ни беше шаферка. Слушай, на Брод стрийт случайно срещнах съдия Алегзандър и той ми каза, че надзорникът ти много се хвали от теб. Аз също потвърдих, че се справяш отлично.

Камионът на транспортната фирма тъкмо си тръгваше, когато пресякох улицата на път за семейство Поу. Сладките бяха още топли в кутията. Изкачих стъпалата на къщата от деветнайсети век, която имаше въпиеща нужда от лифтинг на фасадата и малко руж. Почуках два пъти и чух как някой шляпа към вратата с боси крака. Тя се отвори и тогава за пръв път впих смаяния си поглед в Шеба Поу, която се превърна в най-красивата жена на Чарлстън още щом прекоси границата на щата. Всички, които познавах, независимо дали мъже или жени, до един си спомняха точно къде бяха видели за пръв път тази невероятна руса красавица. Не че ни липсваха хубавици, напротив, Чарлстън е известен с миловидните си, добре възпитани и разглезени жени. Но щом Шеба застана в цял ръст на прага, присъствието й ме обля с чувственост, която ме докара до ръба на греховното плътско желание само поради мислите, които ми минаха през главата, докато стоях и я зяпах. Не изпитвах толкова възхищение от хубостта й, колкото усещах покварата от нещо ненаситно и хищно. Зелените й очи направо ме изпиваха, докато се вглеждах в златистите им точици.

— Здрасти — каза тя. — Казвам се Шеба Поу. Аз съм новата в квартала. Брат ми Тревър се промъква зад гърба ми. Сложил си е моите палци за балет.

— Моля, моля, сложил съм си моите собствени.

Тревър Поу надникна иззад сестра си. Направо онемях при вида му. Можеше да се каже, че е дори по-красив от сестра си, но само тази мисъл вече означаваше пренаписване на законите на природата. Тревър забеляза моето слисване.

— Не се тревожи, Шеба действа на всички по този начин. Аз също ги смайвам, но по съвършено друга причина. Играл съм Тинкърбел в повече на брой училищни пиеси, отколкото мога да броя.

— Приготвих ви малко сладки — казах смутено. — За „добре дошли„. Всъщност това са сусамени сладки по стара чарлстънска рецепта.

— Това нещо има ли си име? — обърна се Тревър към сестра си. Въпросът му прозвуча като ехо от предишния ми разговор тази сутрин със сираците, същото усещане, че не присъствам.

Този път обаче побързах да се обадя:

— Казвам се Лео Кинг.

— О, известните Кинг от Чарлстън? Като Кинг стрийт ли? — попита Шеба.

— Не, нямаме роднинска връзка с известните Кинг от Чарлстън — отвърнах. — Аз съм потомък на Кинг, царете на нищото.

— О, за мен е удоволствие да се запозная с един от царете на нищото — каза Шеба, пое кутията със сладки и я подаде на брат си. После взе ръката ми и я стисна — бе толкова закачлива и дяволита, колкото беше и красива.

След което от вътрешността на къщата изникна едно по-мрачно и застрашително присъствие, което се олюляваше несигурно като куче на три крака.

— Кой е там? — Имаше нещо неестествено в гласа на жената. Красива, но повехнала версия на близнаците цъфна на прага и раздели двете деца, избута ги встрани като придошла вълна. — Какво искаш? — попита тя. — Нали си получихте парите за преместването.

— Мамо, хамалите отдавна си отидоха — обади се Тревър.

— Тоя ни донесе сладки — намеси се Шеба, но в гласа й се долавяше нервна, скована нотка. — Направени по стара семейна рецепта.

— От „Чарлстънски рецепти„ — поясних аз, — много реномирана местна готварска книга.

— О, старата ми леля имаше рецепта от нея — обади се жената и нотка семейна гордост прониза завалената й реч на стара алкохоличка, както бързо установих.

— Коя по-точно? — попитах. — Ще я приготвя специално за вас.

— Ами казваше се „Сутрешни скариди„. А лелята се казва Луиза Уейли.

— О, правил съм я, и то неведнъж — отговорих. — Ние й викаме „Бъркани скариди„ — правим ги на каша с едро смляно овесено брашно.

— Да не би да готвиш? Какво педерастко занимание! Значи ти и синът ми сте родени един за друг!

— Мамо, защо не се прибереш? — предложи й Шеба доста дипломатично.

— Лео, ако се сприятелиш с мен — обясни ми Тревър, — за мама това ще бъде нещо като целувката на смъртта.

— О, Тревър, мама просто се пошегува — обясни Шеба и взе да побутва майка си навътре в тъмната къща.

— Ще ти се да е така — рече Тревър.

— Бихте ли желали да се абонирате за „Нюз енд Куриър„ — попитах отдалечаващата се фигура на госпожа Поу. — Имаме специална оферта за нови абонати: първата седмица е напълно безплатна, с изключение на неделното издание.

— Абонирай ни — отвърна тя. — Освен това, ако си млекарят, имаме нужда от яйца и мляко.

— Ще уведомя млекаря — казах. — Той се казва Реджи Шулер.

Шеба се появи отново на вратата и каза с превзет южняшки акцент:

— Не знам как мама, госпожа Еванджелайн, би се справила без любезността на разни натегачи и задници.

Изсмях се на глас, удивен от грозните думи, които излизаха от тази красива уста, но, слава богу, знаех мнението на Тенеси Уилямс по въпроса. Нейният близнак обаче не се развесели като мен и реши да накаже сестра си:

— Шеба, хайде първо да завъдим някой и друг приятел, пък после да показваш вродената си мерзост. Лео, сестра ми ти се извинява.

— Ни най-малко — отвърна му Шеба, като същевременно се мъчеше да ме хипнотизира.

Южняшкият й акцент беше необикновено дълбок и гърлен, но със сигурност не беше чарлстънският, който се слави с маниерни изблици и хугенотска интонация. Гласът на брат й беше писклив, но трудно можеше да бъде определен по географско местоположение, макар че според мен акцентът му беше по-скоро от западните щати на страната.

— Естественият ми чар вече е пленил Лео, нали, малък сусамчо? — каза Шеба, отвори кутията, изяде една сладка и подаде друга на Тревър. Майка им отново се появи и този път направо ги стресна.

— Ти още ли не си се махнал? — извика ми тя. — Забравих ти името, младежо.

— О, мисля, че още не съм ви се представил, госпожо Поу. Казвам се Лео Кинг и живея отсреща в тухлената къща.

— Изглежда ми съвсем незабележителна — изкоментира тя.

— Татко я е построил, преди разпоредбите на комисията по архитектура да влязат в сила — обясних. — Повечето жители на Чарлстън я смятат за ужасно грозна.

— Но, предполагам, че ти си от онези Кинг. Онези Кинг от Кинг стрийт, нали?

— Не, мадам. Ние сме Кинг, царете на нищото. Вече го казах на децата ви.

— О, нима си се срещнал със скъпоценните ми деца? Педераст и курва. Не е зле за един човешки живот, нали така? И като си помисли човек, че съм потомка на стар аристократичен род от Чарлстън! На семействата Барнуел, Смайт, Синклер и много други. И още много, господин цар на нищото. В тези вени тече кръвта на основателите на тукашната колония. Но децата ми са моето голямо разочарование. Те съсипват всичко, до което се докоснат.

Госпожа Поу спря по средата на това животоописание, или тирада, надигна кристалната чаша, която държеше, и допи питието си. После опря нос в мрежестата врата, която водеше към верандата.

— Май ще повърна.

Тя не повърна, но залитна, бутна вратата и падна, за щастие право в обятията ми. Хванах я, олюлях се, после си върнах равновесието и я вдигнах на ръце, за да не се свлече на пода. Шеба и Тревър извикаха уплашено, след което всички заедно занесохме майката в спалнята й на горния етаж. Мебелите, покрай които минахме, миришеха на току-що извадени от кашоните, евтини копия на антики, включително леглото с балдахин, върху което я положихме. Близнаците изглеждаха смазани от факта, че съм станал свидетел на тази унизителна гледка. Лично аз обаче се почувствах като герой, задето бях успял да спася майка им от падане по нос, благодарение на бейзбола и светкавичната ми реакция, когато с един поглед установих, че ако не я хвана, е аут. След което побързах да я внеса вътре на ръце, за да не може някой случаен минувач да докладва за видяното на целия град.

Когато отново се озовах на предните стъпала, Шеба хвана ръката ми и рече с почти умолителен тон:

— Лео, моля те, не казвай на никого. Това е последната ни година в гимназията и вече не издържаме.

— Дадено, на никого — казах и наистина възнамерявах да си мълча.

— Сменяме вече четвърто училище — обади се Тревър. — Съседите могат и да преглътнат алкохола, но мама е способна на далеч по-страшни неща.

— Дори на нашите няма да кажа — додадох. — Най-вече пък на тях. Майка ми е вашият нов гимназиален директор, а баща ми ще е учителят ви по физика тази година.

— И няма да позволиш това да накърни нашето ново приятелство? — попита Шеба почти през сълзи.

— Няма да позволя нищо да накърни нашето приятелство — отвърнах. — Абсолютно нищо.

— Тогава нека започнем с някои разкрития. Съвсем леко открехване на завесата — рече Тревър. — Майка ни е от Джаксън, Уайоминг. Последното ни местожителство беше в Орегон. Не ти трябва да знаеш нищо за баща ни. У мама няма и капчица чарлстънска кръв. А сестра ми е една от най-големите актриси на света.

Точно в този момент много се учудих от свенливото мълчание на Шеба, която попи очите си с пръст и ме дари с най-ослепителната си усмивка.

— Но и това е част от тайната. Никой не бива да го знае.

— Дадено, нито дума — повторих.

— Ти си същински ангел — каза Шеба Поу, вече успокоена, и ме целуна, с което се превърна в първото момиче, което ме е целувало по устните. Тревър също ме целуна нежно по устните, с което страшно ме изненада.

Спуснах се по стъпалата и отново се обърнах към близнаците, тъй като никак не ми се искаше да се лишавам от компанията им.

— Нищо не се е случило, нали така?

— Е, нещичко все пак се случи, вестникарче — извика Тревър и влезе в къщата, ала сестра му се позабави, вместо да го последва.

— Ей, Лео, цар на нищото! Хубаво е, че те има наблизо. И между другото не само красивата ми външност ще те накара да се влюбиш в мен, Лео. Изобщо не можеш да си представиш колко съм готина, хлапако.

— Представям си, че можеш да си зла като вещица и грозна като смъртта, Шеба Поу — казах й аз. — Но въпреки това аз ще се влюбя в теб. — Изчаках миг-два и добавих: — Хлапачке.

На връщане си дадох сметка, че никога не съм говорил така на момиче. Никога не бях флиртувал по този начин. Един нов мой аз прекоси улицата към къщи, аз, който беше Целунат от момиче и момче едновременно, и то за пръв път.

3

Яхтклубът

Беше точно по обед. Въздухът бе така влажен под палещото чарлстънско слънце, че ми се искаше да имам чифт хриле зад ушите си. Влязох в големия салон на чарлстънския яхтклуб за обяда, на който майка ми толкова държеше да присъствам. Яхтклубът беше луксозен, но овехтял и се нуждаеше от ремонт. За мен поне носеше смълчаната заплаха на вражеска територия, усетих я, докато крачех под презрителните погледи на основателите на клуба. Лицата им ме гледаха намръщено, безформени и загрозени от бездарните портретисти. Първите художници на Чарлстън бяха изрисували основателите на този изваян от реката град така, сякаш до един имаха спешна нужда от добър зъболекар и силно слабително. Лъснатите ми до блясък обувки потъваха в персийски килими, докато се оглеждах за униформената охрана, която можеше да ме спре по пътя ми към светилището, но малцината, които отминах, нито ме забелязаха, нито ме заговориха. Продължих напред сред приглушения ромон на обедните разговори. Навън река Купър беше грейнала от бели платна. Леко увиснали в пълното безветрие, те приличаха на пеперуди, уловени в капана на странния, образуван от самия град кехлибар, потопени в суроватка и слонова кост. Дори зад затворените прозорци можех да чуя ругатните на моряците, ядосани от липсата на вятър.

Преди да вляза в ресторанта, си бях поел дълбоко въздух и сега отново се почудих какво търся тук. Чарлстън беше в състояние да създаде толкова аристократични мъже и жени, че можеха да подушат хромозомите на случайно минаващ просяк отдалеч — дори от тенис кортовете на тузарските си клубове. Този град, както и този клуб знаеха точно кого искат и кого не. Аз очевидно не се вписвах в очакванията им. И го знаех.

В дъното на салона баща ми се надигна и ми махна. Докато прекосявах помещението, се почувствах като грозно чучело. Забелязах, че непомръдващата вода на реката хвърля зеленикави, почти тюркоазени отблясъци; ленивото настъпление на прилива пък образуваше движещи се сенки по тавана, които неохотно се приплъзваха от полилей на полилей.

На масата нямаше усмихнати лица и появата ми като че се оказа добре дошла.

— Това е синът ни, Лео Кинг — обърна се баща ми към присъстващите. — Сине, това е господин Чадуърт Рътлидж и съпругата му Хес; до тях са господин Симънс Хъгър и Поузи Хъгър.

Ръкувах се с всички възрастни, казах им по едно „приятно ми е„ и се обърнах с лице към тримата тийнейджъри, които бяха на моята възраст. Срещите с мои връстници често предизвикваха у мен по-голямо смущение и уплаха, отколкото тези с възрастните. Тъй като трябваше да се настаня точно срещу тях, веднага се почувствах неловко под любопитните им и същевременно изпитателни погледи. Но това си бяха моите вътрешни демони, които нямаха нищо общо със седналите срещу мен младежи.

— Сине, момчето срещу теб е Чадуърт Рътлидж Десети — обади се баща ми.

Протегнах ръка през масата и се ръкувах. Не успях да се сдържа и попитах:

— Десети?

— Стар род, Лео. Много стар — поясни ми младият Чадуърт.

— А прекрасната млада дама до него е приятелката му Моли Хъгър, с чиито родители току-що се запозна — додаде баща ми.

— Здравей, Моли. — Здрависах се и с нея. — Приятно ми е. — И наистина ми беше, тъй като Моли Хъгър изглеждаше така, сякаш отдавна е свикнала да бъде най-красивото момиче на всеки бал на дебютантките.

— Здравей, Лео — отвърна ми тя. — Май тази година ще бъдем съученици.

— „Пенинсула„ ще ви хареса — казах. — Училището е готино.

— Другата млада дама е Фрейзър Рътлидж — продължи баща ми. — Тя е в прогимназията „Ашли Хол„ и е сестра на Чад. Както и първа приятелка на Моли.

— Фрейзър Рътлидж ли? — попитах. — Баскетболистката?

Тя пламна, тъмна червенина покри порцелановата й кожа. Косата й беше лъскава като на жребец; беше силна, висока, с широки рамене и излъчваше здраве — досущ като олимпийски спортист в покой. Спомнях си лъвското й присъствие под коша по време на един мач, който бях гледал преди година. Фрейзър кимна, но сведе поглед.

— Гледах мача срещу „Портър-Год„ — казах. — Ти имаше трийсет коша и двайсет асистенции. Беше невероятна. Направо невероятна.

— Станаха шампиони на щата — обади се баща й Уърт Рътлидж от другия край на масата. — „Ашли Хол„ нямаше да спечелят и един мач без нея.

— Фрейзър винаги е била атлетична — добави Хес Рътлидж. — Нямаше и две годинки, когато правеше цигански колела по плажа на остров Съливан.

— Много цигански колела — обади се брат й — и нито една среща с момче.

— Остави я на мира — намеси се Моли с равен глас.

— Обичате ли да спортувате? — обърнах се към нея и Чад.

— Аз се занимавам с ветроходство — отговори ми Моли.

— Аз пък с лов — патици, сърни, каквото подушат кучетата — заяви гаджето й. — И съм вечно с лодки, тъй като съм израснал в този клуб. Играл съм и малко в отбора на „Портър-Год„.

В този момент майка ми се обърна към мен, сякаш да ми даде кратък отчет за изминалия ден.

— Тази сутрин записахме Чад и Моли в новите им класове. Мисля, че ти можеш да отговориш на евентуалните им въпроси относно гимназията, Лео.

Имах нервния навик да свалям очилата си без нужда и да ги почиствам с носната си кърпа. Стаята се премрежи пред погледа ми, а хората от отсрещната страна на масата изглеждаха като без лица, затова побързах отново да си ги сложа. Усещането беше като на риба в аквариум, която разглеждат отвън.

Госпожа Рътлидж се обади ненадейно:

— Толкова мило, че приехте да се срещнем въпреки поканата в последния момент. Добре ли чух? Малкото ти име е Лий, така ли?

— Не, госпожо — отвърнах й. — Казвам се Лео.

— Реших, че си кръстен на генерала. Мисля, че не познавам нито един Лео. На кого си кръстен?

— На дядо — отговорих светкавично и чух как баща ми се изсмя, след което стрелнах майка ми с убийствен поглед като предупреждение да не издава срамния произход на името ми.

— Лео, как е храната в стола? — попита Моли. Обърнах се към това красиво и непристъпно момиче.

Косата й, кожата, фигурата — всичко сияеше от вътрешна светлина. Всички богати наследнички изглеждаха, сякаш са се появили от перлени миди. Всички имаха гривите на изящни светлокафяви жребци. Моли беше толкова хубава, че беше невъзможно да я погледнеш, без да се почувстваш като гърбат кит.

— Като във всеки стол. Не става за ядене. Всички се оплакват от нея — отговорих.

В другия край на масата бизнесменът Уърт Рътлидж, който нямаше време за празни приказки, плесна нетърпеливо с ръце и рече:

— Добре, сега на работа! Позволих си да поръчам обяда от ваше име, защото реших, че така ще си спестим част от драгоценното ни време.

Имаше репутацията на деен човек и дори не попита дали има други желания. Съпругата му поклати безцветното си лице в знак на съгласие. Лицето на бащата на Моли излъчваше примирение, дори поражение. Но и госпожа Хъгър побърза да кимне в малко странно, но предано подражание на съпругата на господин Рътлидж.

— Изкарахме една напрегната сутрин — започна Уърт Рътлидж. — Как мислите, свършихме ли всичко необходимо? Не искаме децата да се сблъскат с непредвидени пречки, нали така?

— Мисля, че всичко бе уредено — започна майка ми и погледна списъка си до чинията.

Облеченият в бяло сако келнер се появи с няколко подноса, препълнени с кифли, бисквити и царевичен хляб. Той доля чашите вода, както и всички напитки на масата. Моите родители пиеха студен чай, но господин Рътлидж си беше поръчал мартини с три малки лукчета на клечка за зъби. Приличаха на малките съсухрени главички на албиноси. Другите възрастни пиеха „Блъди Мери„ във високи чаши с по един тържествено топнат в тях повехнал стрък целина.

След като мама отново се загледа в списъка, гласът й взе монотонно да изрежда прозаичните подробности — нещо, в което я биваше:

— Вече говорихме за здравните осигуровки, както и за болничните. Колко ще струва преместването. Ученическите униформи. Пръстените с монограм. Какви са санкциите за внасяне на наркотици и алкохол в училището. Екскурзиите. И условията за участие във всякакви извънучебни дейности.

Уърт Рътлидж обаче я прекъсна рязко:

— Защо отново повдигате въпроса за наркотиците, доктор Кинг?

Симънс Хъгър, който не си беше отворил устата, откакто бях влязъл, се обади:

— О, за бога, Уърт! Нали сме тук именно заради наркотиците. Нашите деца бяха арестувани и изключени от „Портър-Год„. Семейство Кинг бяха така любезни да ни предложат помощта си.

— Трябва да има някаква грешка, Симънс — скастри го Уърт с глас, пропит от смразяваща ирония. — Теб не съм те питал, доколкото помня. Затова, ако обичаш, поне мълчи, щом не мога да разчитам на подкрепата ти.

— Доктор Кинг само си проверява списъка — отвърна му Симънс. — Нали току-що я попита дали сме изпълнили всичко необходимо. И тя прави точно това. Нищо повече не съм казал.

Госпожа Рътлидж се намеси в спора:

— По мое време ние се напивахме и най-много някое момиче да загази. Нищо не разбирам от тази мода с наркотиците. Ако на Моли и Чад толкова им се вилнее, защо не отидат във вилата на брега? Да се напият там. Ще преспят, на следващия ден ще се приберат и никой няма да разбере нищо.

— Хес, ако нямаш нищо против — обади се Симънс, — ние предпочитаме Моли да не се напива, както и да си спи вкъщи, а не във вашата вила на брега.

Докато продължаваха тези сдържани разногласия, аз наблюдавах Уърт Рътлидж откъм нашия край на масата и го видях как пресуши мартинито, лапна клечката за зъби и всмука лукчетата. До чинията му мигом се появи още едно мартини, без дори да даде знак или да щракне с пръсти. Келнерът започна да сипва супата от раци, когато чух, че се споменава името ми.

— Ей, Лео? Като беше по-малък, ти също имаше сериозни проблеми с наркотиците, нали така? — С тези думи Уърт Рътлидж промени изцяло настроението на целия обяд.

— Стига, Уърт! — скастри го жена му. — Недей, за бога.

— Синът ми няма нищо общо с днешната ни среща — обади се баща ми. Никога преди това не се бях възхищавал толкова много на хладнокръвието му под обстрел.

— Попитах те нещо, Лео — настоя господин Рътлидж. — Мисля, че при сегашните обстоятелства имам право да ти задам този въпрос. Може би ще посъветваш нашите деца как да си възстановят правата и привилегиите например. Погледнах досието ти: бил си хванат със значително количество кокаин и си бил изключен от училище. Така че сигурно можеш да дадеш съвет на Моли и на моето момче.

— Да намесваш момчето — обади се Симънс Хъгър. — Уърт, засрами се!

— Искам Лео да ни разкаже какво е станало с него. Както се вижда, това има много общо с днешната ни тема на разговор — отвърна му Уърт.

— Да, сър — признах си аз. — Бях заловен и обвинен в притежание на кокаин. Все още съм в изпитателен срок и ми предстои да положа доста часове общественополезен ТРУД.

— Искаш да ми кажеш, че за Моли и сина ми това все още не е краят на света, така ли? — Гласът на господин Рътлидж прозвуча застрашително, което ме обърка, но не дотам, че да млъкна.

— Остават ми още един-два месеца до края на назначената ми от съда терапия, после ще…

— Терапия ли? Искаш да кажеш, че посещаваш психиатър? — Господин Рътлидж ме зяпна втренчено и, разбира се, не забеляза леденото и страховито мълчание на майка ми.

— Да, сър — отговорих му аз. — Веднъж седмично. Но вече съм към края.

— Сине — обади се баща ми, — не си длъжен да казваш каквото и да било на господин Рътлидж. Твоят живот си е твой и не е негова работа да те разпитва.

Господин Рътлидж се обърна към баща ми.

— Прощавай, Джаспър, но не споделям мнението ти. — Като произнесе малкото му име, долових подигравка. Знаех, че баща ми е чувствителен на тази тема и би искал бащата на майка му да не е носел това име.

— Татко, тонът ти! — обърна се Фрейзър към баща си, а страните й отново пламнаха от притеснение.

— Ей, момиченце, не съм чул някой да ти е искал мнението — скастри я той.

Хес Рътлидж се намеси плахо в размяната на реплики.

— Скъпи, тя просто долови раздразнението ти. Знаеш, че това винаги я разстройва.

Мъжът й вдигна ръце във въздуха.

— Цял ден понасям снизходителното отношение на кого ли не заради сина ми, но дали това увеличава шансовете му да постъпи в добър колеж, като не съм сигурен дали изобщо ще успее да завърши следващата пролет?

— Кой се е отнасял с вас снизходително, господин Рътлидж? — чух майка ми да казва.

— Вие, мадам — отвърна й той. — Както и учителят Джаспър, вашият съпруг. Всичко това нямаше да се случи, ако онова лайно, директорът на „Портър-Год„, се беше вслушал в гласа на разума. Простете за израза. Извинявам се предварително.

Очевидно кръвта на господин Рътлидж беше кипнала — гняв, който възбуди сина му, притесни жена му и обиди дъщеря му, която седеше точно срещу мен и видях как беше готова да се разплаче. Симънс Хъгър се опита да разведри обстановката, но отново прозвуча мекушаво и неубедително.

— Уърт, децата ни са загазили. Семейство Кинг се опитват да ни помогнат да излезем от това неприятно положение.

— „Портър-Год„ трябваше да се справят сами, защото това е техен вътрешен проблем. Не трябваше сега да стоим на колене и да се молим да приемат децата ни в някакво скапано училище — отвърна му господин Рътлидж.

— Свършихте ли, господин Рътлидж? — попита майка ми. Никой на масата не беше докоснал супата си, когато келнерите се появиха да съберат чиниите.

— Засега — отговори той. — Само засега.

Чернокожите келнери се движеха като призрачни видения около масата, докато ни сервираха основното ястие от телешко във винен сос с картофено пюре и преварени моркови. Съсредоточихме се върху храната и това подейства добре на всички ни. Напрежението се разреди и напълно изчезна още преди да приключим с основното ядене.

Когато чиниите с телешкото бяха отнесени, Симънс Хъгър се прокашля и рече:

— Доктор Кинг, ние с Поузи сме ви благодарни, че успяхте така професионално да се справите с този проблем. Последните няколко дни всички бяхме като попарени. През целия си живот Моли никога не ни е създавала неприятности, затова бяхме абсолютно неподготвени и травмирани.

— Доктор Кинг, няма да ви разочаровам — обади се Моли с тих глас.

— Аз вече съм нов човек — рече и младият Рътлидж. — Получих добър урок.

— Мъжете в рода Рътлидж винаги са били вироглави — обясни баща му. — Това вече се е превърнало в нещо като начин на живот, част от вродените ни качества.

Хес Рътлидж го прекъсна:

— Доктор Кинг, това вече няма да се повтори. Синът ми обеща тържествено, че ще се държи прилично.

— Ако не се държи прилично — подхвърли господин Хъгър, — няма да може да се среща с Моли, когато забраната й свърши в края на лятото.

— Забрана ли? — Чад се обърна към Моли. — Каква забрана?

— Скъпи, все пак бяхме арестувани онази вечер — отвърна му Моли. — Родителите ми не останаха очаровани, нали се досещаш?

— Моли, само веднъж си млад — каза бащата на Чад. — Основното задължение на младите е да излизат навън и да се забавляват колкото е възможно повече. Единствената грешка, която сте допуснали онази вечер, е, че сте се оставили да ви хванат. Прав ли съм? Да или не?

— При цялото ми съчувствие, господин Рътлидж — не! — отговори майка ми. — Това е голямата грешка на родителя.

— О, доктор Кинг, пак тази нотка на снизходителност в гласа. Рязка и дразнеща в най-добрия случай, а в най-лошия направо ме вбесява — Уърт Рътлидж стрелна майка ми с толкова убийствен поглед, че сярната киселина би изглеждала като мляко пред него. — Нека видим фактите: нашите две деца са хванати с няколко грама кокаин. Съгласен съм — лоша постъпка. Но, от друга страна, имаме тази директорка, чийто син навремето е бил заловен насред някакво парти с над двеста грама кокаин. И оттогава е част от контингента малолетни престъпници, с които се занимава съдът в Чарлстън.

— Казаха ми, че трябва да дойда тук, за да видим как може да се помогне на сина ви и на Моли — намеси се баща ми. Вроденото му благородство бе подплатено с твърд тон. — Не знаех, че ще провеждаме семинар върху миналото на сина ми.

Във внезапно настъпилата задуха сведох глава и забодох очи в чинията за десерт пред мен. Нивото на притеснение стигна точката на кипене. Тогава бащата на Моли пак се прокашля, но в ключовия момент думите му изневериха.

— Според мен татко се опитва да каже, че ние с Моли сме аматьори в сравнение с Лео — обади се младият Чад.

Пламнах целият, но знаех, че преднамерената заядливост на Чад Рътлидж ще предизвика гневен, макар и добре премерен, отговор от страна на някой от родителите ми, а може би и от двамата.

Стана така, че не те, а Фрейзър Рътлидж, голямата баскетболистка на „Ашли Хол„, изскочи от пашкула на собствената си стеснителност и извика:

— Млъкни, татко! И ти, Чад! Само влошавате нещата, особено за Моли.

— Как смееш да държиш такъв език на баща си, госпожичке! — озъби й се Хес Рътлидж през тънките си устни.

Поузи Хъгър се обади:

— Защо особено за Моли, на нея и без това й е забранено да излиза от къщи до края на лятото.

— Така ли? — обади се бащата. — Колко странно! Аз пък съм сигурен, че Чад ми каза, че следващия уикенд двамата с Моли ще ходят на танцова забава на пристанището на Фоли Бийч. Не е ли така?

— Татко изобщо не може да пази тайна — рече Чад и намигна на цялата компания в желанието си да се представи като чаровен немирник и така да прикрие онова черно създание, чийто поглед усещах всеки път, когато обърнеше глава към мен.

Но тази нехайна любезност беше просто обратната страна на агресивността му. Нещо, което може би не беше хубаво, но със сигурност беше мъжкарско и според мен съвсем в стила и духа на чарлстънските традиции.

— Никъде няма да ходиш следващия петък! — скара се Хес на сина си, тъй като бързо си даде сметка, че в очите на майка ми, която само мълчеше и наблюдаваше, синът й се представя като доста разглезен и разхайтен.

— О, мамо — отвърна й Чад, — аз пък дори възнамерявах да уредя една среща на сестра ми по време на танците. А и да покаже малко мускули на плажа.

Фрейзър се изправи сдържано и гордо, извини се и тръгна към дамската тоалетна. Страданието на обикновените момичета, които са длъжни да бъдат красавици, когато се родят в заможни, но иначе елементарни семейства, ми се струваше непоносимо. За малко да стана да я последвам, но реших, че няма да изглеждам много на мястото си в дамската тоалетна. Моли Хъгър обаче стана, извини се, хвърли убийствен поглед към гаджето и последва приятелката си. Със собствената си красота и царствена походка Моли се вписваше в кръга от чарлстънски момичета, на които беше възложено да изпълняват най-важните и неотложни задължения на своето поколение. До края на живота си щеше да демонстрира красота, да се омъжи за Чад Десети, да му роди наследници, да влезе в председателството на женската благотворителна организация, Джуниър Лийг и да полага свежи цветя пред олтара на „Свети Михаил„. С лекота и замах щеше да организира тържества за колегите от адвокатската кантора на мъжа си и да заседава в борда на театъра на Док стрийт, докато междувременно ремонтира и разкрасява имението си на юг от Брод стрийт. Можех да напиша цялата история на Моли ей сега, само докато я гледах как тича подир обидената си приятелка. Тъй като беше наистина хубава, за мен у Моли нямаше нищо, което да е извън клишето. От друга страна обаче, колко ли грубо щеше да се отнесе животът с Фрейзър — момиче с широки, мъжки рамене, баскетболни рекорди и бъдеще, което носеше в себе си несигурност и дори мъка. За миг се стреснах от мисълта, че Моли ме привлича много повече от Фрейзър.

— Чад, не бива да говориш така на сестра си — упрекна го Симънс Хъгър. Най-накрая и той да каже нещо смислено и навреме. — Ще съжаляваш, когато порасне.

Майката на Фрейзър стана и последва двете момичета.

— Казах го на шега — разкая се Чадуърт Десети. — Но тя никога не е имала чувство за хумор.

— Тя е чувствително момиче — продължи господин Хъгър, след което се обърна към моите родители. — Доктор Кинг, господин Кинг, благодаря ви за вниманието и помощта, която оказвате на Моли. Закъснявам за важна среща и трябва да тръгвам веднага.

— Разбира се — кимна му баща ми. — Ще ви уведомим какво сме решили.

— Уърт, благодаря ти, че уреди тази среща — продължи господин Хъгър. — И благодаря за обяда.

Никой обаче не беше обърнал внимание на дълбокото като тундра мълчание на майка ми, докато дребната свада между двете разтревожени семейства се разиграваше пред очите й. Уърт Рътлидж беше допуснал огромна тактическа грешка, използвайки моето провинение, за да защити собствения си син, но господин Рътлидж беше добре известен в цял Чарлстън като скандалджия, който не пропуска случай да се намеси, щом му замирише на кръв.

Госпожа Рътлидж и двете момичета се върнаха отново на масата. Аз последвах примера на баща си, щом го видях да става от стола, докато дамите се настаняваха с помощта на облечените в бели сака келнери, които веднага след това се изпокриха в ъглите на стаята.

— О! — обади се Чадуърт-старши. — Завръщане към корените. — И погледна майка ми за одобрение, после добави: — Това литературно подмятане беше във ваша чест, доктор Кинг. Харди, нали така се казваше. Но как му беше първото име?

— Томас — процеди майка ми.

— От онова, което чувам оттук-оттам, разбирам, че вашата докторска дисертация е била върху Джеймс Джойс. „Одисеята„ или нещо от този род. Така ли е?

— Нещо от този род — отвърна му тя.

— Фрейзър иска да ви каже нещо — съобщи госпожа Рътлидж на висок глас.

Фрейзър започна със зачервени очи:

— Много съжалявам за неприятната случка, която предизвиках, и искам да се извиня на татко и на брат ми за това, че ги злепоставих на публично място. И двамата знаете колко много ви обичам.

— Разбира се, сладурче. На всички са ни опънати нервите — отсече баща й.

Майка ми наруши дългото си мълчание и каза:

— Госпожице Рътлидж, днес те наблюдавах с голям интерес. И според мен си момиче с характер.

Фрейзър огледа масата с грейнали очи.

— Не исках да помрача обяда. Не трябваше да се обаждам.

— Напротив, трябваше — продължи майка ми. — Ти си способно, надарено момиче.

Мълчанието на мекотелите захлупи масата, докато най-накрая младият Чад направи непростимата грешка да тушира похвалата на майка ми с крайно неуместна шега.

— Точно така. Много е надарена — в раменете, в бедрата, в ходилата.

— Млъкни, младежо! — Майка ми се надигна от мястото си. — Просто си дръж устата затворена.

— Доктор Кинг, как смеете да говорите така на сина ми — вбеси се Уърт Рътлидж. — Мерете си думите, за да не ви се наложи да измитате колонките „търси се„ по вестниците.

— Той е ученик в моето училище — заяви майка ми. — Ако висшестоящите преценят, че не си върша работата, тогава ще му мисля.

— Защо не се отбиете следобед в кабинета ми, доктор Кинг, за да звъннем на висшестоящия, който отговаря за вас? — подхвърли й Рътлидж.

— Образованието в гимназията „Пенинсула„ се ръководи от моя кабинет, господин Рътлидж — обясни майка ми. — Може да дойдете там да ме посетите. Запишете си час при секретарката ми.

Ако действието се развиваше някъде другаде, а не в яхтклуба на Чарлстън, където слънцето блестеше върху фин порцелан и сребърни прибори, щях да си помисля, че Уърт Рътлидж ще избухне всеки момент. Обществените сили, за които съвсем смътно си давах сметка, бяха преобърнали с главата надолу спокойния обяд, който бе започнал като упражнение по бюрокрация, вежливост и проява на добра воля.

Точно срещу мен болезнено стъписаната Моли Хъгър седеше и ме зяпаше.

— Е, Моли, случвало ли ти се е друг път да се забавляваш толкова добре? — попитах я.

За най-голяма моя изненада масата се разсмя — всички, с изключение на Чад, чието лице остана като маска въпреки общото оживление. В привилегирования свят на младия Чадуърт Рътлидж, когато той решеше да се прави на комик, момчетата като мен бяха длъжни да му служат за публика. Когато Чад предпочиташе да се прави на сериозен, моята роля беше да играя обожаващия го шут. Когато Чад искаше да направи изявление, аз трябваше да бъда среднощният ездач, който да разнесе посланието му из цялата страна. Минаха много години, преди да го науча.

Майка ми седна и атмосферата отново се разведри, стана по-сърдечна и прагматична. Обядът вървеше към края си, бяхме стигнали до кафето и ореховия пай. На раздяла добрите обноски, които представляват и здравата основа, и плаващите пясъци на всички социални начинания в Чарлстън, придадоха на този обеден финал финес и ведрост. Последваха любезни ръкостискания между участниците, но без затопляне на отношенията.

Сбогувахме се и тримата излязохме от яхтклуба, където още от прага ни блъсна вълна от непоносима жега. Много нетипично, майка ми ме целуна по бузата, след което продължихме към Ист Бей стрийт и нашия град с безброй богаташки къщи, далеч от яхтклуба, за членове на който никой никога нямаше да ни покани.

Чакаше ме среща с треньора Антъни Джефърсън. Влязох в гимнастическия салон, който миришеше на плесен и застоял въздух, на момчешка пот, на гумени и кожени топки. През прозорчето на кабинета зърнах треньора, който четеше нещо. Дебелият кафяв плик до него — бях сигурен в това — съдържаше моето досие. Изглеждаше погълнат и задълбочен, дори три неравни бръчки бяха прорязали челото му, докато се запознаваше с моето срамно житейско падение. Веднъж добрал се до гимназията, вече си въобразявах, че съм се превърнал в един горе-долу примерен обитател на „Пенинсула„, но дори самият аз си давах сметка, че съм свалил летвата си до възможно най-ниското стъпало.

Лицето на треньора Джефърсън беше с цвят на кафе, бакенбардите му бяха посивели, а очите му — непроницаем махагон. Именно с тях ме закова на място, когато понечих да вляза в кабинета му. В началото на петдесетте години бе един от най-големите полузащитници в отбора на Южна Каролина и един от първите чернокожи спортисти, официално признат и приет в салона на славата.

— Ти сигурно си Лео Кинг. — Гласът му беше по-приветлив, отколкото очаквах.

— Да, сър, това съм аз. Майка ми ме изпрати да дойда.

Погледът му се премести отново върху досието ми.

— Бил си арестуван с голямо количество кокаин у себе си.

— Точно така, сър.

— Значи, не отричаш.

— Хванаха ме на място, какво да отричам — признах си. — Беше първият ми купон в къща на юг от Брод стрийт.

— Някой ти го е пъхнал в джоба, за да не бъде хванат. Но ти си отказал да го издадеш, така ли е?

— Да, сър.

— Лео, нима не знаеш, че обществото разчита на хора като теб, невинни хора, от които се очаква да сътрудничат на полицията? Това момче беше ли ти приятел?

— Не, сър. Дори не бях разговарял с него — отговорих.

— Тогава защо не издаде името му? — попита треньорът. — Струва ми се безсмислено.

— Много му се възхищавах, сър.

— Това каза ли го в полицията?

— Не, сър, нищо не им казах за него. Дори не им казах, че е момче.

— На никого не си казвал името му, така ли? Нито на майка си, нито на баща си, нито на приятел, нито на психиатър, нито на свещеник, нито на социален работник. Защо ти е трябвало да поемаш вината на някакъв си мерзавец, който те е натопил?

— Просто така си реших. На момента. И не се отметнах до края — обясних му. — Съжалявам.

— Не ми приличаш много на състезател, Кинг.

— Заради очилата, сър. Те ме правят да изглеждам слаб и неуверен.

— Носиш ли ги по време на мач?

— Да, сър, иначе нищо не виждам. Сляп съм като къртица.

— И играеш кетчър, така ли? — попита треньорът. — Трудно се намират добри кетчъри.

— Баща ми е бил кетчър, играел е за „Цитаделата„. От малък ме е учил как трябва да се играе.

— Въпреки това не си играл много бейзбол, нали? — попита ме той.

— Като по-малък имах известни психически проблеми, господин Джефърсън. А в заведенията за душевноболни няма бейзболни отбори. Играех от време на време със санитарите и портиерите, а и пазачите често се присъединяваха към нас. Те ме научиха на много неща.

Треньорът ме изгледа така, сякаш се мъчеше да ме прецени, да схване нещо извън казаното. Не познавам добър треньор, който да не е психолог, при това непроницаем. Лицето му беше напълно безизразно, но поглъщаше думите ми жадно и това страхотно ме изнервяше, тъй като ми приличаше на вглъбен в молитва човек.

— Лео — каза той накрая, — дай да сключим с теб сделка. Мисля, че ще си ми повече нужен на мен, отколкото аз на теб. Шест бели момчета вече напуснаха училището, защото отказват да бъдат тренирани от негър. Разбра ли за това?

— Да, сър — признах си. — Някой ми се обади. Искаха да ги последвам.

— Тази година ще бъде критична. Всичко може да се случи — от расови размирици до запалителни бомби. Затова в отбора ми трябва бяло момче, на което да имам доверие.

— Има няколко много свестни момчета, господин Джефърсън. В началото може да им е трудно, но с течение на времето ще започнат да ви харесват.

— Искам да ми докажеш, че мога да ти имам доверие — каза той. — Трябва да знам, че мога да разчитам на теб при всякакви обстоятелства и най-вече в трудности.

— Как да го докажа?

Треньорът стана от стола, излезе от кабинета си и огледа салона. Когато се увери, че наоколо няма никой, се върна в тесния си кабинет и подпря силните си ръце на масата.

— Лео, искам да ми кажеш името на момчето, което е пъхнало кокаина в джоба на сакото ти. — Сепнах се като ударен, но той вдигна ръка да ме успокои. — Ти ми казваш името, аз ти казвам нещо друго.

— Какво може да е това друго, че да е равностойно? — попитах. — Обещал съм пред себе си, че никога няма да издам това име.

— Възхищавам се на постъпката ти и затова смятам, че мога да ти имам доверие — каза треньорът. — Но искам да знам името на момчето, както и причината, поради която го пазиш в тайна. Ето какво ти давам в замяна: честната ми дума, че никога няма да кажа на никого. На никого — нито на жена ми, нито на баща ми, нито на изповедника ми, нито дори на самия Исус, ако ми се яви на бял облак. Дори пред теб няма да го повторя. Все едно никога не сме водили този разговор.

— Откъде да знам, че мога да ви имам доверие?

— Няма откъде, Лео. Трябва да ме погледнеш внимателно и да прецениш. Това ли е човекът, с когото мога да атакувам змийското гнездо, или е Юда, който ще продаде душата си за трийсет сребърника? Или пък е Симон, който ще изтича до Исус и ще му помогне да носи кръста до Голгота? Ти сам трябва да вземеш решение що за човек съм, Лео. И то бързо.

Загледах се в лицето на Антъни Джефърсън, после казах:

— Казва се Хауард Дроди.

Треньорът свирна с уста. Знаех, че веднага ще познае името.

— Най-добрият куотърбек в историята на гимназията „Бишоп Айрланд„ — отсече той. — Но въпреки това те е прецакал. Вкарал те е в голяма беля.

— Брат ми Стив боготвореше Хауард Дроди. И Хауард винаги се е държал много мило с него.

— Брат ти, който се самоуби ли? — попита треньорът.

— Да, сър. Веднъж Стив ми разказа колко беден бил Хауард, как баща му умрял и той живеел в някакъв фургон и нямало начин да влезе в „Бишоп Айрланд„ без стипендия.

— Лео, това момче ти е длъжник за цял живот — подхвърли треньорът. — Той продължава да е най-добрият куотърбек в „Клемсън„. Изобщо благодарил ли ти е?

— Не, сър, и не е нужно. Но като ме види, винаги се държи много добре с мен.

— Значи си бил арестуван. Бил си осъден. Имаш досие в полицията. Имаш условна присъда, сега си на изпитателен срок и трябва редовно да се явяваш в полицията. Полагаш общественополезен труд и си бил изключен. А онзи дори не ти е благодарил, така ли?

— Предполагам, че просто не знае какво да каже.

— Аз пък предполагам, че е мерзавец и отрепка. Прощавай, че ти го казвам. — Той се изправи и ми подаде ръка. — Бъди спокоен, няма да кажа на никого. По-скоро ще умра, отколкото да престъпя обещанието си.

Станах и двамата се ръкувахме. Ръцете му бяха силни и големи.

— Имам един проблем, Лео, и се нуждая от твоята помощ.

— Слушам, тренер. Целият съм в слух.

— Ти ще бъдеш един от водачите в моя отбор. Но преди това трябва да ми помогнеш. Синът ми Айк е побеснял, задето точно сега, когато е в горните класове на гимназията, трябва да сменя училището си. Аз съм възпитаник на „Брукс Хай„, както и дядо му, и майка му, и баба му.

— Какво мога да направя?

— Виж се с него утре в девет на стадиона „Джонсън Хейгуд„. Потренирайте заедно, опознайте се. Аз съм му направил програма. И на теб няма да ти се отрази зле. Само едно нещо запомни: ако му кажеш „негро„, ще те убия.

— Няма да успеете, защото майка ми и баща ми ще ви изпреварят — отвърнах му.

— Не ти разрешават да използваш тази дума, така ли?

— Дори и на шега.

— На сина ми също му е забранено да казва „бял боклук„, „пършив парцал„ или „ебаси тъпаците„.

— Тогава какво му е разрешено да ме нарича? — попитах аз. — Във футбола не може да не се ядосаш на онзи, дето те е съборил на земята. Винаги се вбесяваш. И няма как, трябва да го наругаеш.

— Вече съм помислил за това. Ако синът ми те вбеси до такава степен, че ти се прииска да му откъснеш главата и да го наречеш какво ли не, кажи му доктор Джордж Уошингтън Карвър като оня чернокож учен в университета „Тъскигий„.

— Онзи с фъстъците ли?

— Същият.

— А той как ще ме ругае?

— Той ще ти вика Стром Търмънд. Като оня долен расист, сенатора. По-голяма обида от това — здраве му кажи!

— Сър, ами ако вие ме вбесите по време на тренировка, и вас ли да наричам доктор Джордж Уошингтън Карвър?

— Не, ще ме наричаш треньор Джефърсън. А си казал нещо друго, веднага те изритвам. Ей, Кинг, как смяташ, дали другите бели момчета ще останат да играят за мен?

— Да, сър, сигурен съм.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото обичат играта — отговорих. — Обичат мачовете в петък вечер повече от сегрегацията.

На следващата сутрин точно в девет стоях в южния край на стадиона „Джонсън Хейгуд„ и гледах Айк Джефърсън, който идваше откъм северния му край. Крачехме бавно един към друг, докато се срещнахме на петдесетия ярд. Усетих как неясна предпазливост легна помежду ни. Айк не се усмихна, не ми подаде ръка, не поздрави. Дъвчеше дъвка, тупкаше топката си и я подхвърляше, което му даваше възможност да се прави, че не ме забелязва. Продължи да си играе с нея, подхвърляше я във въздуха, хващаше я с една ръка, пак я подхвърляше.

— Носиш ли схемата на баща ти за тренировките? — попитах го аз.

— Знам ли, белчо, може и да съм го забравил. — И за пръв път вдигна очи към мен.

— За бога, Айк, приятелче, никак не ми харесва това „белчо„, дето ми го пробутваш.

— Не съм го казал, за да ти харесва.

— Щом си забравил да донесеш инструкциите на треньора, искаш ли да направим няколко обиколки за загрявка? Или пък някакви упражнения?

— Абе, прави си там квото обичат белчовците — отвърна ми Айк.

— Слушай, Айк, знам, че интеграцията е мъчна работа — казах му. — Отдавна знам. Но все си мислех, че повече ще ми се опънат моите бели приятели, отколкото чернокожите.

— Съжалявам, белчо, че те разочаровах.

— Слушай, доктор Джордж Уошингтън Карвър-младши, ако продължаваш да ме наричаш „белчо„, аз ще почна да ти викам едно нещо, което отдавна е залегнало в мрачните традиции на Юга и което се римува с просо.

— Брей, много си сприхав бе, Стром Търмънд — върна ми го той.

— Щото много се ебаваш с мен, доктор-младши.

— Това не е нищо бе, Стром. Чувствителен си като всяко бяло мекотело. Ама беше готов да ми налетиш, нали?

— И още как.

— А не се ли сещаш, че за нула време ще ти свия сармите?

— Мина ми нещо такова през ума, но истината е, че се канех да ти забия един точно когато хвърляше топката нагоре и още преди да е тупнала на земята, да те обзаведа със счупена челюст.

— Така ли правиш с белчовците от твоето училище?

— Не с всички — отвърнах. — Не мога да се меря с всички момчета, аз дори с повечето бели момичета не мога да се меря.

Айк ме изненада, като най-неочаквано се усмихна. Хвърли топката нависоко.

— Знаеш ли, Стром? Има опасност много скоро да започна да те харесвам.

— Сега вече ме уплаши — казах и му подхвърлих странично топката.

Айк измъкна едно листче от задния си джоб. Схемата за тренировки на баща му. Погледнах я и изсвирих пронизително.

— Той се опитва да ни убие.

— Неговите играчи са винаги физически по-добре подготвени от другите отбори — изкоментира Айк. — Хайде, Стром, да започнем с десет обиколки.

— С най-голямо удоволствие, доктор Джордж Уошингтън Карвър-младши.

— Надявам се, че ще ти е приятно да съзерцаваш дебелия ми гъз, докато се тресе пред тебе — каза той и хукна.

— Ето едно нещо, което нито ти, нито баща ти знаете за мен — извиках му. — Може да ти изглеждам смотан, ама съм доста бърз.

Затичах се след него и в продължение на цял час спринтирахме, след това взехме да правим разни упражнения — лицеви опори и коремни преси. В края на тренировката отидохме до скамейките за публиката. Метнах Айк на гърба си и тръгнах да тичам нагоре по стълбите с него. Направих двайсет крачки и се сгромолясах от изтощение. Върнахме се в началото на стъпалата и тогава Айк ме взе на гръб. Направи трийсет и пет крачки, преди да рухне. Въпреки огромното си изтощение в този първи ден не спряхме да се смеем, докато се олюлявахме нагоре по стъпалата, целите плувнали в пот, задъхани и с позеленели от тревата дрехи.

Айк беше човекът, който го измисли. „Носенето на кръста„, така каза, сравнявайки нашите усилия с мъчителния път на Христос към Голгота. Горе-долу това представляваше интеграцията за всеки от нас след делото „Браун срещу Комисията по образование„, когато момчета като мен и Айк, мъже и жени като моите родители и треньора Джефърсън се заеха с благородната задача да превърнат интеграцията в действителност.

— Ти си един дебелогъз Джордж Уошингтън Карвър-младши — казах аз задъхано. — Що не вземеш да отслабнеш?

— А ти що не вземеш да си свалиш очилата, докато те нося — подхвърли Айк, колкото да не ми остане длъжен. — Колко тежат, двайсет фунта?

— Абе, слабак, то не е от очилата.

— Аз? Слабак? Ако и другите бели момчета са като теб, спукана ни е работата тая година.

— Колко момчета от отбора ще дойдат в „Пенинсула„? — попитах.

— Десетина. Татко иска поне още толкова, но повечето от тях предпочитат да си останат в кварталното училище. Както и аз. Но твоята тъпа майка взе, че назначи баща ми за треньор, и обърка всичките ми планове.

— Абе, вместо да си чешем езиците, що не отидем на петдесетия ярд и да видим кой кого? Един боксов мач и решаваме спора, после, разбира се, ще продължим с тренировката.

— Не, бокса го оставяме за след обяда — отсече Айк. — Ще обядваме вкъщи и не искам да ти капе кръв от носа върху новия килим на мама.

— Кой ти каза, че ще обядвам у вас?

— Татко — обясни Айк отегчено. — Нашият господин треньор. Въпреки че досега не съм сядал на една маса с бял човек. Освен това съм сигурен, че това ще ми вгорчи храната.

— Не храната, живота ще ти вгорча, така да знаеш.

— Ти вече ми го вгорчи — отвърна Айк. — Затова, ако обичаш, млъкни, защото баща ми идва.

Треньорът Джефърсън влезе през служебния вход и тръгна бавно към нас.

— Ей, момчета, май добре сте потренирали. Дрехите ви са вир-вода. Как се разбирате?

— Тренер, отначало синът ти отказа дори да се ръкува с мен — оплаках се. — После се оправихме.

— Всичко е наред — каза Айк, но в гласа му се прокрадна известна доза арогантност, която треньорът веднага долови.

— Сине, нали сме си говорили, без арогантност. — Изгледа Айк и продължи: — Кажи на Лео защо не си се ръкувал с него, кажи му истината. Не те моля, той трябва да знае.

— Ходя в „Брукс„ още от детската градина — започна Айк. — Мислех си, че тази година ще се дипломирам там. Винаги съм се страхувал от бели хора. Плашат ме до смърт.

— Кажи му защо, Айк — подкани го треньорът.

— Чичо ми Ръштън беше застрелян от бял полицай в Уолтърсбъро. Беше го застрелял в гръб. На място. После каза, че се бил държал дръзко и го заплашвал. Полицаят се отърва с предупреждение.

— Карай нататък. Кажи му всичко докрай — подкани го треньорът.

— Чичо ми беше глухоням. През целия си живот една дума не е обелил — рече Айк, после изненада и двама ни, като се разплака — гневни сълзи, които се опитваше да скрие.

Смутих се и измънках неловко:

— Нищо по-лошо не бях чувал.

— Така е — съгласи се треньорът. Прегърна ни през раменете и ни поведе към северния изход. Известно време крачехме мълчаливо, докато Айк успее да се овладее.

— Вас двамата ви провъзгласявам за съкапитани на отбора на „Ренегатите„ от гимназията „Пенинсула„ за предстоящия сезон — заяви треньорът.

— Тренер, повечето момчета от миналогодишния отбор ще дойдат пак — казах му. — Някои от тях са много подобри от мен. Уърми Ледбетър например е един от най-добрите защитници в целия щат.

— Кинг, не съм казал, че ти си първият човек, на когото съм се спрял за съкапитан откъм бялата страна. Истината е, че лично се отбих в дома на Уърми, за да му предложа високата чест. Той е по-добър играч от тебе. Изгледал съм всички записи.

— И той какво каза? — попитах.

— Нито дума, поне не и на мен. Баща му, щом разбра кой съм, заяви, че не иска никакви чернилки да припарват край дома му. Уверих го, че това няма да се повтори. Отбих се при други двама бели играчи и получих същия отговор. Голям късмет ще бъде, ако изобщо успеем да съберем отбор. Но ти си моят бял капитан, а Айк — моят черен. Така че, момчета, напред, да пишем историята. Искам цяло лято вие двамата да се събирате всяка сутрин точно в девет, с изключение на неделните дни. Треньорът Ред Паркър каза, че може да използваме залата за вдигане на тежести в „Цитаделата„. Чал Порт ще ви направи програма, само за вас двамата, а пък аз — тренировъчен план, който ще ви разкаже играта. Ще ви съсипя от тренировки. Няма да мога да присъствам, правилата са такива, но вярвам, че вие ще се тренирате един друг и ще дадете всичко от себе си, така че, когато започне футболният сезон, да бъдете жребците, с които ще пресека финиша.

Погледнах Айк и му казах:

— Ще ти скъсам гьона.

— Сега ще те видя аз тебе, мимозо — отвърна ми той.

— Хайде, сине, спринт! — изкомандва ни треньорът. — Пет обиколки.

— О, татко, забравих.

— Май на доктор Джорджи така нататък-младши му куца паметта, а, тренер?

— Що не си гледаш работата — изсъска Айк и подхвърли: — Търмънд.

Двамата се изсмяхме и се затичахме.

— Кинг, не тичаш както трябва. Не си даваш зор — изкрещя ми треньорът.

— Водя се по колегата, тренер. Тичам колкото той може. Нали така?

— Ще стане — възкликна Джефърсън и удари шапката си в земята. — Това май ще се окаже началото на един страхотен отбор.

В края на лятото вече можех да нося на гърба си Айк Джефърсън — два пъти нагоре по стъпалата на „Джонсън Хейгуд„ и два пъти надолу. Тъй като беше по-силен, Айк изкачваше стъпалата с мен три пъти, но накрая капваше. Лично аз никога не бях минавал през такова физическо натоварване, но истината е, че двамата с Айк бяхме повече от готови, когато тренировките започнаха през август. Голямата изненада на това лято беше, че възмъжах, станах силен и голям атлет. Но по-чудното бе, че с Айк станахме приятели за цял живот.

4

В центъра на града

Няколко дни след Блумсдей тръгнах по Брод стрийт и зърнах Хенри Бърлин, който беше опънал шивашкия си метър по широчината на нечии мъжки рамене. Почуках на витрината на магазина му за мъжки дрехи. Той тъкмо отбелязваше нещо с креда, махна ми, после извика: „Здрасти, кафезнико.„ Този негов малко гадничък, но иначе добронамерен поздрав винаги ме разсмиваше. Никога няма да забравя, че Хенри Бърлин беше един от първите възрастни в Чарлстън, който прие с радост моето повторно връщане към живота, след като бях преживял една опустошителна седмица, в която бях провъзгласен за най-известния, макар и неназован, търговец на наркотици в областта. Въпреки че „Нюз енд Куриър„ не можеше да оповести името ми, тъй като бях непълнолетен, Лео Кинг се споменаваше и в най-тривиалните разговори на всяка улица и във всеки ресторант в продължение на месец. Наричайки ме „кафезник„, господин Бърлин за пръв път ми помогна да преглътна злощастното си положение, присмивайки се на себе си.

В друг случай бих се отбил да си поговоря с него, но той беше зает с клиента, пък и аз бързах за срещата с моята психиатърка Джаклин Кридъл. Тя държеше на точността като часовникар, затова се затичах към кабинета й, който се намираше над един антикварен магазин. Минах по тясната уличка, после по паянтовите стъпала до втория етаж и влязох в просторното помещение с климатик, което приличаше на оазис на добрия вкус и тишината в самото сърце на града. От стереоуредбата звучеше индийска музика. Когато за пръв път влязох в тази стая, бях все още травмиран от току-що приключилия процес в съда за малолетни престъпници. Трябваше ми повече от година, за да мога да оценя горската свежест и спокойствието на кабинета, който ухаеше на зюмбюли и сладка папрат. След едно доста несигурно начало започнах да се отнасям с уважение към уменията на доктор Кридъл, докато тя с безкрайно внимание се зае да въвежда ред в живота ми.

Почти безшумно над вратата на кабинета й светна зелена лампа. Влязох и се упътих към коженото кресло, в което винаги сядах.

— Добър ден, доктор Кридъл — казах.

— Добър ден, Лео — отговори тя.

Въпреки че бях тийнейджър, впримчен в онова влудяващо състояние на пълен социален дискомфорт, смятах, че всички жени над трийсет години са в критическата възраст и вече са с единия крак в гроба. Това обаче не ми пречеше да смятам, че доктор Кридъл е една от най-привлекателните жени, които бях виждал, със страхотна фигура и красиви крака.

— Е, господин Лео Кинг, как я караш? — Тя погледна към някои бележки в папката пред нея.

Замислих се и отговорих:

— Страхотно, доктор Кридъл.

Тя ме погледна озадачено.

— Откакто те познавам, никога не си ми казвал подобно нещо. Какво се е случило, Лео?

— Май това ще е хубава седмица. Ама истински хубава.

— Брей! Продължавай, но спокойно, задръж малко, поеми си дъх. Звучиш ми като надрусан.

— Просто се чувствам великолепно… — Спрях. — Дори малко по малко започвам да харесвам майка си.

Тя се изсмя.

— Това вече е халюцинация.

— Установих, че изпитвам жал към нея. Знам, че страшно измъчих родителите си. А вие знаете ли, че мама е била монахиня в католически орден?

— Да — отговори ми тя. — Бях наясно.

— И защо не сте ми казали?

— Никога не е ставало дума, Лео. Ти никога не си ме питал.

— Как да ви питам, като току-що разбрах. Тя защо не ми е казала нещо толкова важно?

— Сигурно е решила, че така само ще влоши положението ти.

— Може би. Но всъщност нещата не можеха да станат по-лоши, нали?

— Да, не бяха никак розови — додаде доктор Кридъл. — Но оттогава ти измина дълъг път. Ти си гордостта на съда за малолетни престъпници.

— О, тази вест ще погали слуха на майка ми като истинска музика — изсмях се аз.

— Истината е, че тя се гордее с теб, защото се справи страхотно — увери ме доктор Кридъл. — Ти изпълни всички препоръки на съда, дори направи много повече.

— Вие всички се постарахте да не остана и за миг без работа.

— Днес се обади съдия Алегзандър. Иска от всички нас да приключим с делото до лятото.

— Все още ми остават сто часа общественополезен труд, преди да приключа окончателно.

— Той ги намали на петдесет.

— Ами господин Канън? Той се нуждае от мен.

— Обадих му се. Явно е очаквал, че ще му слугуваш, докато е жив, но ще трябва да се оправя сам.

— Повтаряше ми, че на мен разчита.

— Той е ужасен човек — рече тя. — Когато те зачислиха към него, им казах, че това е жестоко, нечувано наказание.

— Той е съвсем сам на тоя свят — обясних й. — Мисля, че само мен си има. Бои се да не би случайно хората да видят и добрата му страна. Винаги очаква някакви неприятности, които така и не се случват. Благодарен съм му. Както и на всички вас. Особено на вас, доктор Кридъл.

— Лео, ти сам се справи — каза ми тя и в същия миг усетих как се прибра в черупката си, като онези костенурки, в които се спъваш в гората. — Помогнах ти да се изправиш на крака и нищо повече. Не забравяй, че за това бях назначена от съда.

— А вие спомняте ли си на какво приличах, когато за пръв път дойдох тук с родителите си?

— Беше много объркан.

— Колко много?

Тя взе папката с досието ми, която лежеше върху масата между нас. Беше достатъчно дебела, за да събуди у мен зловещи спомени при всяко прелистване. Все си представях, че досието ми представлява описание на живота ми час по час, изготвено хладнокръвно и с много злост от най-коварния враг на моето детство — самия мен.

— Ето какво съм си записала по онова време. „Лео Кинг изглежда уплашен, депресиран, неспокоен, гузен, напълно объркан и по всяка вероятност обсебен от мисли за самоубийство.„

— Е, не ви ли липсва това хлапе? — попитах.

— Никак дори, но колко работа трябваше, за да стигнем дотук. Никога не съм срещала момче, което така упорито да работи за собственото си възстановяване. В онзи ден майка ти беше готова да те убие. Баща ти изглеждаше така, сякаш иска да те грабне и да избяга с теб там, където никой няма да го намери. Толкова мъка витаеше в стаята тогава. Преди почти три години, нали?

— Тогава видяхте майка ми за пръв път, нали? — спомних си аз.

— Тя е невероятна жена — рече доктор Кридъл. — Добра жена, но в този ден ви потискаше и двамата.

— В това отношение промяна няма — казах й. — Ние продължаваме да бъдем в противниковия отбор.

— Но ти си се научил да я заобикаляш. Както и да я слушаш. Спомняш ли си какво направи баща ти тогава?

— Плака цял час. Не можеше да спре. Каза, че съм го обвинил за смъртта на Стив.

— И ти го беше обвинил… поне отчасти.

— Това беше единствената улика, с която разполагах, доктор Кридъл. Седмица преди да умре, веднъж чух Стив да вика насън: „Не! Недей! Моля те!„ Събудих го и той ми каза, че сънувал кошмар. Изсмя се. После умря.

— Никога не съм виждала баща да обича сина си така, както той те обича, Лео — каза тя.

— Но не харесвате майка ми, нали?

— Не ми приписвай думи, които не съм казала — рече строго доктор Кридъл.

— Съгласен съм. Нали сте ме учили да казвам истината. Иначе терапията нямала смисъл. Така твърдяхте, нали? Ето каква е истината според мен: вие не харесвате майка ми.

— Какво аз мисля за нея, няма никакво значение — продължи тя. — Но онова, което ти мислиш за нея, е важно.

— Намерихме общ език.

— Чудесно. Понякога нищо повече не може да се направи. Значи си станал по-толерантен към нея и можеш да й простиш. Не знам дали щях да постигна толкова, ако бях на твое място.

— Защото не ви е майка.

— И слава богу! — каза доктор Кридъл и двамата се разсмяхме.

* * *

Тръгнах на север по Кинг стрийт и, пренебрегвайки всякакви правила на уличното движение, поех към антикварния магазин на Харингтън Канън, който се намираше точно срещу театър „Сотайл„. Тъй като страдах от болестта на всяко южняшко момче, а именно да се харесвам винаги и на всекиго, господин Канън често ме изправяше пред дилема, тъй като не бях в състояние да задоволявам капризите му по всяко време. Но, от друга страна пък, никога не ми се налагаше да се тревожа за това в какво настроение ще го сваря: господин Канън е истински химн, възхваляващ лошото настроение и удоволствията от него. Първата седмица, когато се срещнахме, беше истински кошмар и трябваше да мине доста време, преди да свикна с неговата педантичност. Не ме притесняваше толкова фактът, че живееше, сякаш носи корона от тръни, колкото това, че обожаваше тези тръни и отказваше всякакъв друг поглед към нещата от живота.

Стигнах магазина му, но вътре беше толкова тъмно, че очите ми трябваше първо да се адаптират към мрака, преди той да се материализира от него; главата му приличаше на голям рогат бухал, кацнал върху собственото му английско писалище в дъното на магазина.

— Изпотил си се като селски шопар — каза ми той, — върви да се измиеш, преди телесните ти секреции да изцапат скъпоценните ми предмети.

— О, господин Канън, колко сте мил! Благодаря за любезността ви, сър, за това, че се интересувате от мен, моето семейство и моите секреции.

— Лео, ти си един най-обикновен бял боклук. Тъжен факт, който вероятно не обичаш да ти натякват. Никога не бих се интересувал от твоето семейство, защото, разбойнико, за мен както ти, така и те нямат никакво значение.

— Селските шопари повече ли се потят от онези, които обитават Чарлстън? — попитах го.

— Нашите са достатъчно добре възпитани, за да не се потят изобщо.

— Но аз съм виждал как вие се потите. И то много повече от селски шопар.

— Как смееш! Негодник такъв! — Изгледа ме през очилата си със стъкла, по-дебели и от моите. — Чарлстънци никога не се потят. Понякога се покриваме със ситни капчици, както росата покрива хортензиите или тревата в добре поддържаните дворове.

— Е, тогава господин Канън, вие доста често бивате оросен. Но винаги съм си мислел, че това е така, защото сте прекалено стиснат и не давате да пускам климатика в магазина.

— О! Намекваш за моето благоразумие и пестеливост, за моята възхитителна икономичност.

— Не, сър. Говоря за вашето възхитително сметкаджийство. Нали веднъж ми бяхте казали, че сте такава скръндза, че и носа на Линкълн да стиснете, все нещо ще изцедите или ще му го разбиете.

— Линкълн! Този антихрист! Поругателят на Юга! Той заслужава много повече от разбит нос. Продължавам да смятам, че Джон Уилкс Бут, който го застреля, е един от най-незаслужено подценяваните герои на Америка.

— Как са краката ви?

— Ти пък кога се сдоби с диплома по медицина? — попита той. — Доколкото си спомням, последния път, когато ги зърнах, тези крака си бяха още мои и те изобщо не ти влизат в работата. Не си спомням да съм ти ги преотстъпвал със заверено пълномощно.

— Господин Канън — казах, вече напълно изтощен от тази тема. — Знаете много добре, че докторът ви ме помоли да следя дали редовно киснете краката си в гореща вода с английски соли. Той се тревожи, че не се грижите достатъчно за себе си.

— Това е престъпно нарушение на конфиденциалността — озъби се домакинът ми. — Ще подам оплакване до медицинските власти в града. Той трябва да бъде порицан, защото няма право да разкрива такива интимни подробности от моя живот пред един най-обикновен престъпник.

Взех да си пробивам път в теснотията между бюра и шкафове, докато стигнах разнищената завеса, зад която се намираше старата кухня. Пуснах горещата вода, изчаках, докато опари ръката ми, после напълних емайлирания леген до половината. Разтворих вътре една чаша от лековитите соли и тръгнах, вече по-бавно, да се връщам към писалището на господин Канън. Веднъж бях разплискал гореща вода върху една от прескъпите му маси, а той реагира, като че бях отрязал пръста на детето Исус. Настроенията му бяха предвидими и се простираха от превъзбуда до бурен гняв. Днес като че беше един от спокойните дни, затова за остатъка от следобеда прогнозирах единствено дребни заяждания.

— Няма да си накисна краката в тази лава — каза ми той, а устните му се опънаха в тънка линия.

— Ще изстине след има-няма сек — казах и погледнах часовника си.

— Сек ли? Това някаква нова единица за време ли е? Живея в Юга повече от шейсет години и никога не съм чувал да се казва „сек„. Вероятно си започнал да учиш чужд език в онова долнопробно училище, което посещаваш. Така ли е, млади господине?

Проверих температурата на водата с показалеца си и в същия миг господин Канън ми се развика:

— Ако обичаш, не замърсявай водата ми с твоите училищни бактерии. Може да ти се струвам взискателен и придирчив като стара мома, но за мен добрата хигиена е нещо задължително.

— Господин Канън, веднага топнете тук смрадливите си ходила. — Видях го как измъква крака от елегантните си кожени мокасини. А после изохка от удоволствие, щом ходилата му докоснаха горещата вода.

Пак погледнах часовника си.

— След десет минути ще дойда да ги подсуша с косите си. Като Мария Магдалина.

— Лео, би ли измел днес магазина? И ако ти остане време, искам да лъснеш предната част на двата английски бюфета. Ама да внимаваш, защото те говорят много за превъзходството на майка Англия.

— Дадено, сър — отвърнах. — Изчакайте бит-бит и идвам да сменя водата ви.

— Бит ли? Не се ли наричаше така човек, когото са удряли много, и то силно? Или начинът ни на живот? Лео, ако ще ми говориш на английски, трябва да знаеш, че държа моите работници да проявяват поне малко езикова прецизност.

Грабнах метлата и лопатата, преди да му отговоря:

— Аз не съм ви работник. Чарлстънският съд е решил да ме накаже, като е постановил да ви бъда роб. Изплащам своя дълг пред обществото, като чистя мръсния ви магазин и мия миризливите ви крака. Вие, изглежда, обичате робството.

— Обожавам го. Винаги съм го обожавал. В продължение на векове моето семейство е притежавало стотици роби. Уви, последва онази Прокламация за освобождаване на робите. Уви, последва Апоматокс и генерал Лий се предаде на Грант. Уви, дойде Реконструкцията и робството бе забранено. Роден съм във века на вечните „уви„. И точно когато си решил, че по-лошо от това не може да бъде — уви, пристига Лео Кинг. — Той се изсмя, нещо, което рядко се случваше. — Много повече ми харесваше, когато идваше тук, целият разтреперан, заставаше на прага и не смееше да пристъпиш в магазина. Обичам миризмата на страха — вродена и жалка, която издават простосмъртните, дошли да ни слугуват. Но след това ти, Лео, успя да ме разкриеш. Винаги ще проклинам този ден.

— Искате да кажете деня, в който разбрах какво представлявате?

— Да, същия. Проклет да е този ден! Само миг на приспана бдителност, на нетипична за мен слабост, и ти ме хвана — каза старият Канън. — Ненавиждам всякакви низки страсти и сантиментални приказки. Но ти ме хвана неподготвен, изненада ме. Тогава не знаеше, но в онзи ден се бях нагълтал с много лекарства. Не бях на себе си, бях се разчувствал и ти се възползва от това.

— Донесох ви картичка за Деня на бащата, това беше всичко — казах. — И вие се разплакахте като бебе.

— Не е вярно.

— Точно така беше. И Денят на бащата пак приближава. И пак ще ви донеса картичка.

— Забранявам ти! — отсече той.

— Ами спрете ми заплатата тогава — извиках и поех нагоре по стълбите, където ме чакаха пет пласта дебел чарлстънски прах, но господин Канън ми беше казал, че с гордост трябва да се трудя сред валмата прахоляк, станали свещени и аристократични поради историята на семействата, превърнали родния ми град в нещо толкова красиво и изящно.

На два пъти смених водата му и прибавих нови соли, за да може хубаво да изкисне в нея патравите си, грозни крака. После влязох в банята и взех най-различни масла и мехлеми, за да масажирам подутите му ходила. Прекалената му изтънченост винаги ме караше да се чувствам като недодялан грубиян, когато придърпвах стол до него и подсушавах краката му с меките хавлиени кърпи с монограм, наследени от цял род покойници. Но това беше част от режима, който докторът му беше предписал, и аз нямаше да получа удостоверение за положен общественополезен труд, ако не масажирах редовно престарелите крачища на господин Канън. Той винаги превръщаше тази част от нашия ежеседмичен ритуал в истинска драма.

— Остави ми краката на мира, вагабонтин такъв! — извикваше.

— Но това е част от работата ми — му отвръщах аз. — Защо усложнявате нещата? И двамата знаем колко много ви харесва. Освен това се отразява добре на краката ви.

— Момче, не си измисляй!

Взех десния му крак, сложих го върху дясното си коляно и го изсуших най-старателно. Тази интимност го изнервяше и той покри главата си с кърпа, а аз преминах на левия крак.

— Следващата седмица ще трябва да се потрудим върху педикюра — казах, докато разглеждах пръстите на краката му. — Розовите нокти засега изглеждат добре.

— Боже Господи, затова ли живея? — изпъшка той. — За да може един най-обикновен престъпник да хвали краката ми.

След това започнах да слагам крем от алое и евкалипт и да масажирам ходилата му от пръстите до петата. Понякога стенеше от удоволствие, понякога от болка, когато го натисках по-силно. Целта ми беше да го масажирам, докато краката му порозовеят от засиленото кръвообращение, защото така ми беше наредил докторът. Господин Канън страдаше от ишиас и болки в гърба и не можеше да докосне пръстите на краката си с ръка. Знаеше много добре, че тези процедури са добри за здравето му дори когато накърняваха чувството му за достойнство.

— Миналата седмица ми се обади доктор Шермата — казах му аз.

— Божичко, изобщо не мога да разбера защо се оставих в ръцете на някакъв украинец.

— Та, украинецът иска да ви изкъпя целия. Трябва да наквася цялото ви тяло, не само краката. — И се усмихнах към покритата му с кърпа глава.

— Само да си посмял! Ще те гръмна между очите! Каква гадост! Как можах да стигна дотук! А след като те гръмна и след като се уверя, че вече си умрял в страшни мъки, ще повикам такси, ще отида в болницата и ще видя сметката на онзи келеш украинеца. После ще се самоубия с един-единствен изстрел в главата.

— Значи не ви харесва идеята за един душ? — попитах. — А дали бихте предоставили тялото си за целите на науката?

— За тази цел Бог е създал просяците — отвърна ми той. — Моето тяло ще бъде положено в семейния парцел със знаменити предци в гробището „Магнолия„.

— По-конкретно колко знаменити са вашите предци, господин Канън? — подразних го аз.

Той долови заядливата нотка в гласа ми и извика гръмовито:

— Канън ли? Канън ли? Отвори която искаш книга за историята на Южна Каролина и дори неграмотният ще забележи в нея моето семейно име. Твоето семейство бледнее пред тях, по-скоро би изглеждало като жалки отрепки, дошли от Хаити, Пуерто Рико или дори Украйна.

— А сега вашият нозегледач трябва да тръгва — казах му. — Не забравяйте да си казвате молитвите и редовно почиствайте зъбите си с конец. — После добавих заплашително: — Защото много скоро ще изплатя дълга си към обществото.

— Какво искаш да кажеш?

— Съдия Алегзандър е намалил присъдата ми от сто на петдесет часа общественополезен труд.

— Как така? Веднага ще му се обадя. Хванаха те с толкова кокаин, че цялото чарлстънско гето можеше да смърка една седмица.

— До следващия четвъртък. Искате ли да ви донеса нещо? — тръгнах към външната врата аз.

— Да, Лео — провикна се той, — искам. Опитай се да ми донесеш малко добро възпитание, достойно поведение и вежливи обноски, както и по-голямо уважение към възрастните.

— Готово! Смятайте, че ги имате.

— Ти си едно огромно разочарование за мен. Мислех си, че мога да направя нещо за теб, но жестоко съм се лъгал.

— Тогава, господин Канън, защо още пазите моята картичка по случай Деня на бащата в горното дясно чекмедже на бюфета?

— Ти си подлец и мерзавец! — извика ми той. — Да не си се мернал повече тук, или ще изискам заповед за арест.

— До следващия четвъртък, Харингтън!

— Как смееш? Какво нахалство, да използваш малкото ми име! — После смекчи тон и добави: — До следващия четвъртък, Лео.

5

Отгледан от монахиня

Тръгнах на север по Ашли стрийт към колежа по медицина и болницата „Свети Франциск„, в която бяхме родени двамата с брат ми. Завих към стария параклис на „Портър-Год„, после надясно по „Рътлидж„, прекосих паркинга, където колелото ми стоеше заключено за дръжката на вратата на буика на майка ми. Табелката гласеше „Само за директора„ и това ме изпълни с второразрядна гордост, докато крачех към училището, което се беше превърнало в сигурно убежище. Когато постъпих в „Пенинсула„, бях напълно опозорен. Знаех, че майка ми ще иска да разговаря с мен именно за това, тъй като наближаваше последната ми година в гимназията.

Седнала зад бюрото си с изправен гръб, майка ми имаше вид на човек, способен да поведе в бой цяла ескадрила.

— Мислех, че знаеш за моя престой в манастира — каза ми тя.

— Не, мадам, нямал съм честта да бъда уведомен.

— Ти беше толкова странно създание — продължи майка ми, — предполагам, не съм искала да кажа нещо, което ще използваш като извинение да станеш още по-странен. Съгласен ли си, че беше много странен?

— Майко, ти винаги си била недоволна от мен — отвърнах и се загледах през прозореца към трафика по Рътлидж Авеню.

— Това си е лично твое и напълно погрешно мнение. И ме гледай в очите. — Отвори една папка, която винаги стоеше върху бюрото й, след това се зачете в нея, сякаш беше нещо зловонно. — Не си се проявил добре в гимназията, господин Кинг.

— Нали съм твой син, майко. Знаеш колко мразя, когато се правиш, че не сме роднини.

— Просто се отнасям с теб като с всички останали ученици в моето училище. Ако тук изкараш слаби оценки, никой колеж няма да те приеме.

— Все в някакъв ще вляза — отвърнах.

— Но дали ще е достатъчно добър?

— Аз и в Харвард да вляза, ти ще решиш, че цялата Бръшлянова лига е снижила критериите си за прием.

— Нито един добър колеж няма да ти даде шанс. — Тя пак се загледа в оценките ми, взе да цъка с език и това цъкане май беше част от речника на всички монахини и учителки в най-презрените общински училища. — Резултатът ти е 2,4 от четири възможни. Имаш по-малко от хиляда точки на CAT. Не си лишен от способности, но вече пропиля най-добрите години от живота си. Бележките ти от девети клас са унищожили целия ти успех.

— Мамо, знаеш, че преживях тежка година.

— Позорна година, така бих я нарекла. — Взе лист хартия и го плъзна по бюрото към мен. Познах го и отказах да го погледна. — Това е копие от заповедта за ареста ти, издадена на 30 август 1966-а. Нощта, когато беше хванат с повече от двеста грама кокаин в джоба. Тези четирийсет страници съдържат целия процес в съда за малолетни престъпници. Това тук са годишните доклади на твоя надзорник, както и на назначената ти психиатърка — любовта на твоя живот.

— Доктор Кридъл ми помогна много.

— А ето и писмата на съдия Алегзандър, в които описва твоя напредък — продължи тя. — Има и други писма, в които се докладва за положения от теб общественополезен труд, благодарение на който отърва излежаването на присъдата в затвор за малолетни престъпници.

— Съжалявам, че подложих семейството си на това изпитание — заявих аз. — Но ти го знаеш.

Тя се прокашля, още един от нейните монахински трикове, и каза:

— Тази нощ ще те преследва до края на живота ти.

— Майко, сбърках. Знаеш, че непрекъснато влизах и излизах в психиатрии след случилото се със Стив. Бяха минали пет години, откакто Стив…

— Би ли млъкнал? Не искам да говориш за брат си, той няма пръст в твоето опозоряване.

— Влязох в „Бишоп Айрланд„ в девети клас. Всички гледаха на мен като на смахнат. Децата се изнервяха от присъствието ми. Бях поканен на един купон, първия ми училищен купон. Вие с баща ми се радвахте, че вече се връщам към нормалния живот. На купона всички пиеха, но не щеш ли, нахълта полиция. Едно от момчетата от отбора пъхна торбичка с нещо в джоба ми и ме попита дали ще му я пазя, казах окей. Бях поласкан, че момче от отбора изобщо знае името ми. Така ме хванаха.

— Да, и на следващия ден директорката те изключи от училището, като по този начин изгуби възможността да получиш стабилно католическо образование — мечтата на твоята майка.

— Тази директорка беше ти, майка ми. Ти ме изключи от училището.

— Придържах се към училищната политика. В същия ден си подадох оставката. Същото направи и баща ти. По този начин и двамата застанахме зад теб и си платихме за това. Но ти ни предаде, като в полицията отказа да назовеш момчето, което ти беше подхвърлило кокаина.

— Оплесках нещата.

— Ако беше казал името на онова момче, нищо нямаше да ти се случи.

— Но нямаше да е честно да го издам — обясних за стотен път аз.

— А честно ли е един от по-големите ученици да пъхне в джоба на невинен деветокласник наркотици?

— Не е, постъпи гадно.

— О, поне това призна… след три години.

— Не биваше да ми го причинява — съгласих се с нея. — Чак сега го разбирам. Сега съм по-голям и виждам нещата по друг начин.

— Това изобщо не трябваше да се случва — повиши тон тя. — Ти нямаше никаква представа какво представляват наркотиците. Беше съвършено невинен. Беше използван по отвратителен начин от това голямо момче. И всичко заради твоето упорство, твоя неистов инат. Това упорство си наследил от мен. По дяволите, от мен!

— О, сестра Норбърта, такъв език! — Но ми стана жал за майка ми дори когато се опитвах да я измъкна от нещастието й с шега.

— Да преминем към следващия неприятен въпрос — каза тя. — Сестра Схоластика ми каза, че си се държал нагло с нея по телефона.

— Не е вярно. Бях много изненадан. Тя искаше да говори със сестра Мери Норбърта. Откъде да знам, че това е кодовото ти име.

— Не е харесала тона ти. Доловила е нотка на сарказъм.

— Държах се много мило — възразих. — Реших, че е сгрешила номера.

— Непрекъснато повтарям на моите монахини от манастира, че ще направя от теб феминист. — Гласът й звънтеше от самодоволство.

— Аз съм единственото момче в света, което знае да борави с шевна машина „Сингер„ — отвърнах й. — Което означава, че си искала да имаш дъщеря.

— Изобщо не желая да те слушам — тросна ми се тя. — Научих те на полезни неща, на които и мен ме учиха и които ненавиждах навремето. Но въпреки това те са полезни.

— Да бе, целият отбор избухна в бурен смях, като разбраха, че съм ти ушил рокля. Още умирам от срам, като се сетя.

— Уши я за Деня на майката. Не можеш да си представиш колко ме разнежи този жест. Тя все още е любимата ми рокля.

— Задръж я, майко, аз ще си ушия друга. Специално за преминаването ми в по-горен клас.

Тя се направи, че не ме е чула, наведе се и измъкна от кожената си чанта до бюрото една снимка в рамка. Вдигна я пред мен и ми нареди да я погледна хубаво.

— Ти, разбира се, знаеш тази снимка.

— Тя стои върху скрина на баща ми. Но е много на високо. Като малък изобщо не можех да стигна до нея, за да я видя.

— По рождение ти липсва любознателност. Могъл си да помолиш някой да ти я подаде. Сега виждаш ли я добре?

— Това е баща ми с неговите родители, които не познавам, а до него стои една монахиня, която също не познавам.

— Вгледай се по-внимателно в тази монахиня.

Бях виждал снимката стотици пъти. Възприемах баща ми като невероятно млад и още незрял човек, който стои мирно между двама непознати, които бяха умрели, преди да се родя. Сянка прорязваше забуленото и уплашено лице на монахинята — скована фигура, застинала в предписаната от векове анонимност и средновековни одежди. Чак след като се взрях, лицето на майка ми изплува пред очите ми. Бях в състояние да усетя почти физически магнита, който привличаше моите родители един към друг. Сякаш съзерцавах порнографска глава от собствената си биография, написана със симпатично мастило. Все едно бях впримчен в някакъв наполовина разказан живот, в свят от полулъжи и неясни, откъслечни полуистини. Гледах снимката, която бях виждал всеки божи ден; за малко да падна на колене, когато за пръв път си дадох сметка, че съм посветен в превода на всички нейни завоалирани тайни. Черно на бяло пред мен стоеше доказателството, че майка ми е живяла в манастир. Опитвах се да изтълкувам сложната тригонометрия на радикалната мисъл, която мълчанието можеше да превърне в най-голямата лъжа, изричана някога. Но в онзи ден бях все още твърде млад и неопитен, за да ми хрумне нещо толкова дълбокомислено. У мен то се спотайваше като упоено с етер, докато отново се озовах пред оръдейния мерник на посърналия майчин взор.

— Майко — казах й най-сетне. — Никога не съм предполагал, че си просто една жива кукла.

— Благодаря ти, сине. Благодаря ти за енти път.

— Не исках да кажа точно това, прозвуча твърде грубо — погледнах пак снимката, вече по-внимателно. — Вие с баща ми винаги сте били по-възрастни, отколкото родителите на другите деца.

— Родих първото си дете на четирийсет години — каза тя. — На четиридесет и две родих второто.

— Второто ли? Предполагам, че това съм аз.

— Предполагам, че си ти — отговори ми тя с равен глас.

— Но ето че изведнъж си се отказала да бъдеш монахиня, така ли? Не знаех, че е разрешено.

— Не е. Баща ти ще ти обясни всичко. Оставих тази работа на него. — Тя погледна часовника си. — Той вече те чака.

Баща ми ми подаде две кутии с такъми, нашите любими въдици и макари и кофа с жива стръв, която бях хванал, докато ловях скариди с мрежа в езерото, което се разливаше чак до нашия заден двор по време на високите пролетни приливи. Отидохме пеш до пристанището. Той развърза малкото рибарско корабче, което стоеше там на котва, и дръпна стартера на извънбордовия двигател със скромната мощност от петнайсет конски сили. Заплавахме към средата на река Ашли, която течеше по западната граница на Чарлстънския полуостров. Луната изгря на изток, ярка като сребърна лъжица.

Река Ашли винаги е била скривалище, работно място и убежище за нас двамата, когато искахме да останем насаме, да се наслаждаваме на компанията си и да лекуваме раните, които светът ни бе нанесъл. Отначало седяхме, прихлупени от тишината, оставили вековното мълчание на реката да ни превърне в най-обикновени носещи се по водата сенки. Отливът беше поема, която само времето можеше да сътвори, и ние наблюдавахме как забързаното му течение и набъбналата му периферия се бяха устремили към своя дом, океана. Слънцето бързо залязваше и едно въже с провесени по него перести облаци се беше опънало по западния небосклон, но ето че облаците — досущ като бяло бельо — се обагриха от сбогуващото се злато, което украси главата на баща ми като ореол. За миг реката се окъпа в златисти отблясъци, после потъна в мрак, а луната засия зад нас. Седяхме умълчани, баща и син, всеки загледан във въдицата си.

На фона на бледата светлина силуетът на баща ми сияеше — император, гравиран върху странна монета. Движението на приливите, неподвижността на бащите, болката, която човек усеща при смъртта на горещите летни дни — Атлантическият океан ни зовеше с магията си. Риболовът ми даваше време да мисля, да се моля и да седя заедно с мъжа, който не си спомням да ми е повишавал тон през цялото ми детство. Тъй като беше човек на науката, неговото бащинство беше разяснително, което ме караше да се чувствам като на консултация. Дори в непоносимите дни около смъртта на Стив баща ми никога не си позволи тон, който да не показва уважение към мен и моето детство. Когато изпаднах в криза след погребението на Стив, баща ми реши, че това е най-естественото нещо на света. Въпреки че сега навлизах в период, когато не бях в състояние да си спомня как изглеждаше брат ми, нито как звучеше гласът му, можех да се вгледам в лицето на баща ми и да видя как и Стив седи в лодката до нас. В покой лицето му излъчваше нежност, но въпреки това често имаше и онзи обсебен израз, който говореше, че и той си мисли за него. Тогава устните му изтъняваха, сякаш очертани с линия. Скулите му бяха високи, изпъкнали и въпреки че имаше гъсти вежди, те бяха симетрични и подхождаха на извивката на носа му, която издаваше сила. Очилата му, с дебели стъкла като моите, подчертаваха кафявите му очи. Беше затворен човек, с лека закачлива жилка в характера и безкрайна, маниакална любов към майка ми. Това излизане с лодката беше специално уредено, за да ми разкаже именно за нея, и аз чаках да стане достатъчно тъмно, за да започне. Само по здрач баща ми говореше за нещата, които наистина имат значение, и именно в такава една нощ, когато бях съвсем малък и Стив също беше в лодката, той се спря, загледан в чарлстънския залез, целият блеснал в алено сияние, и промълви:

— О, момчета! Погледнете! Къщата край реката.

Днес бяхме излезли по-късно и аленото сияние се беше оттеглило от хоризонта, а небето имаше металносин цвят, докато отминавахме пристана на бреговата охрана. Сграбчих веслата, подадох на баща ми въдицата си и загребах към средата на течението. Изправих лодката и пак започнахме да се носим покрай къщите по протежение на „Батъри„. Бяха осветени като театрални сцени и дори долавяхме гласовете на семействата, излезли на своите веранди и балкони. Надолу по реката камерен оркестър настройваше инструментите си пред неголямо множество, събрало се в парка „Уайт Пойнт„, които от това разстояние звучаха като разбъбрили се полски мишки. На два пъти хвърляхме котва, после поехме към Форт Съмтър.

— Сине, кажи ми за телефонното обаждане на сестра Схоластика — рече баща ми, като хвърлихме котва за трети път.

— Няма много за разправяне. Тя направо ме застреля, като ми каза, че била в един манастир с майка ми. Бях страшно изненадан, това е всичко.

— След Стив… — обади се баща ми, но засече и изчака да се стегне и да успокои гласа си. — След Стив майка ти настоя да не говорим за ранната част от живота й. Стив знаеше нещичко, но не много. Искахме да наблегнем върху това, че сме семейство, а не върху живота на майка ти, преди да се оженим.

— Не смяташ ли, че е малко странно?

— Не, Лео. Също като луната там горе всеки живот минава през различни фази. Част от природния закон. И преди да се съберем, животът на майка ти е минал през монашеската фаза. Вярно, продължила е доста дълго. Но въпреки това може да се класифицира като фаза.

— Това обяснява всичко. Божичко, отгледан от монахиня! Обзалагам се, че затова я наричам майка и теб — баща. Нали? Въпреки че живеем в Юга, страната на „мами„ и „тати„. А аз, като един принц Чарлз, й казвам „скъпа майко„.

— В това няма нищо лошо — обясни моят баща, моят тати.

— Тя прилича на монахиня, държи се като монахиня, говори като монахиня и диша като монахиня. Значи съм отгледан в измама. Моите връстници винаги са ме смятали за странен и са били напълно прави. Нещо у мен винаги е било не както трябва.

— Според мен ти си съвършен във всяко отношение.

— Ти си предубеден.

— Това ми е работата.

— Самият факт, че съм отгледан от монахиня, без дори да го знам, обяснява защо почти цял живот играя ролята на иподякон по време на утринната служба. И защо всяка вечер преди лягане редим безкрайни молитви. Хайде, баща ми, какво толкова има в „Аве Мария„, та да трябва да се повтаря хиляда пъти до припадък? Иска ми се да изровя костите на онези, дето са измислили молитвата, и да ги оскверня.

Той се изсмя, умълча се и пак стана сериозен.

— Молитвата, Лео, е духовна дисциплина. Тя ни приближава към Бога.

— Тя е нещо досадно — казах, после добавих: — И ужасно глупаво.

— Мери си думите, сине.

— Съжалявам. Как се запознахте с майка ми? Тя ми каза, че ти ще ми разкажеш.

— Красива история — каза той с безкрайно притеснение. — Най-доброто, за което можеше да мечтае човек като мен.

— Какво искаш да кажеш с това „човек като мен„?

— Знаеш какво искам да кажа: семпъл човек, грозен.

— Защо смяташ, че си грозен?

Той се ухили.

— Следващия път, като минеш покрай банята ми, отбий се и погледни. Там, представи си, има огледало.

— Изобщо не си грозен!

— Тогава ще си купя друго огледало, очевидно това непрекъснато ме изкривява.

Изсмя се на собствената си шега, после дръпна въжето на стартера, а аз издърпах котвата. Очите ни се зареяха към къщите покрай брега. Зърнахме балерина, която се упражняваше в студио на горния етаж, видяхме две момчета с ролкови кънки, които се носеха плавно и леко по дигата край „Батъри„, сякаш караха по лед с ръце на гърба. По улицата се виждаха велосипеди, а фаровете им осветяваха пътя с мъждукаща светлина като от джобно фенерче. Изгасихме двигателя, като се озовахме пред хотел „Форт Съмтър„ и се загледахме в мъжете, които си поръчваха вечеря под светлината на свещи. Влюбени се разхождаха нагоре-надолу, някои двойки спираха да се целунат точно там, където реките Ашли и Купър се сливат и образуват уханното пристанище на Чарлстън.

Сложихме стръв на кукичките и метнахме влакната.

— Лео, познавал съм майка ти цял живот — рече той, — но всичко започна през лятото на 1937-а. Целият свят щеше скоро да се промени. Бях пристигнал по-рано на купона. Също като теб и аз нямах гадже в гимназията. Не знам дали бях толкова стеснителен, колкото си ти, но нищо чудно да е било точно така. Щом ме заговореше някое момиче, направо онемявах. Но като зърнах майка ти, излегната на слънце върху плаващата платформа до остров Джеймс, нещо, не знам какво, изведнъж се промени. Нещо у мен се пръсна, усетих как една през друга милиони думи се тълпят да излязат от устата ми и се затичах. И докато тичах, реших, че искам да се оженя за това момиче.

— О, я стига! Никога не става толкова бързо.

— Кой разказва сега? — И той взе да описва бледосиния бански на майка ми, красивите й крака и тяло и огромната си изненада, когато тя се изправила и скочила в солените води на залива точно преди той да пристигне на среща със съдбата си. Заплувала по гръб срещу прилива и тогава го видяла — силуета на баща ми на фона на слънчевата светлина — и извикала:

— Ей, Джаспър, къде ти е банският? Можем да поплуваме заедно.

Той грабнал вътрешната гума от пристана, събул си обувките и скочил във водата напълно облечен — нещо, което продължаваше да смята за най-романтичния и спонтанен жест в живота си.

— Ей, Джаспър, полудя ли? Какво ти става? — извикала майка ми.

— Май нещо такова — отвърнал й той. — Мисля си, че съм луд по тебе, затова.

— Дрехите ти ще станат на нищо!

— Няма им нищо на дрехите ми. Но трябва да ми помогнеш да събера пари за нов часовник и портфейл от истинска кожа, защото с тях е свършено.

— Така се получава, като кажеш „довиждане„ на разума си, Джаспър Кинг.

— Ако можеше да видиш как изглеждаш отгоре, щеше да разбереш защо не се стърпях, Линдзи Уийвър.

— Изглеждаш ли? Какво искаш да кажеш с това „изглеждаш„.

— Искам да кажа, че изглеждаш като кралица на целия свят.

А тя му казала:

— Слушай, Джаспър Кинг, този твой отговор много ми хареса. Ама много.

Загледани един в друг, хванати за вътрешната гума, двамата взели да си разказват разни свои случки, от онези, които наистина са важни и се пазят в тайна, докато въпросното момче се появи иззад ъгъла или зърнеш въпросното момиче да върви срещу теб по улицата. Редували се, описвали целомъдрения си живот с неща, които само потвърждавали невинността им.

Докато се появил бащата на Джаспър да прибере двамата плувци с лодката си, те били вече влюбени един в друг и изобщо не им пукало дали някой се досеща за това или не.

Като се върнали на купона, и съучениците, и семействата им взели да се шегуват с бягството им в морето, но, зазяпани един в друг, те успели единствено да изгорят на слънцето. Същата вечер се извила буря, но те останали на пристана, хванати за ръка, докато всички останали ги наблюдавали, подслонени на сухо в огромната къща, а вятърът шибал палмите и дъбовете, строени в редица покрай реката. Дъждът плющял на талази, но Линдзи и Джаспър продължавали да седят, хванати за ръце, напълно забравили за света и за купона, който се вихрел някъде зад тях. Не спирали да си говорят, сякаш току-що били открили речта. Преди това нито Линдзи, нито Джаспър имали гаджета и двамата си признали, че отдавна чакали деня, когато това ще се случи. Нямало човек, който да ги е видял през онзи ден и да не си е казал, че Линдзи или Джаспър са родени един за друг и сигурно ще се оженят.

Когато си дълбоко религиозен — а моите родители били такива и навремето, както и сега, — обикновено си казваш, че „сватбите стават на небето„, че сам Бог урежда случайните срещи. И трябва само да следваш неумолимия му замисъл за това как Той иска да прекараш живота си. През лятото майка ми и баща ми смятали, че в момента изживяват най-голяма любовна история на света.

Съвсем притихнал, с почти молитвен тон баща ми продължаваше да описва как ухажвал майка ми. Не откъсваше поглед от влакното, потънало в черните води на реката, и много внимателно подбираше думите си. Преди тази нощ на разкритията аз нямах никаква представа, че нашите са се познавали от деца. Те бяха десет-двайсет години по-възрастни от родителите на моите връстници и хората често ги вземаха за мои баба и дядо. Докато ловях риба, заслушан в думите му, си дадох сметка, че той ми представя една страстно влюбена двойка, за чието съществуване не бях и подозирал.

През същия този юни Джаспър започнал работа в магазина за дрехи на господин Бърлин. В неделя след църковната служба винаги сядал да обядва заедно със семейство Уийвър. По време на това вълшебно лято Линдзи и Джаспър се разхождали из красивите градини на Чарлстън, из неговите църковни дворове и авенюта и двамата си говорели за прекрасното бъдеще, което ги чака като съпруг и съпруга. Разхождали се, хванати за ръка, и махали на товарните кораби, които поемали навътре в морето. Веднъж Джаспър се качил на една магнолия, защото искал да открие най-съвършения цвят и да закичи с него своята любима. Боднал го в смолисточерната й коса, а тя зърнала отражението си в страничното огледало на един паркиран буик и тогава двамата решили, че това е тяхното любимо цвете и дори си обещали, че ще се оженят тогава, когато ще могат да украсят целия олтар с магнолии. Една вечер пък решили да се целунат по веднъж пред всяка от любимите им къщи в Чарлстън и едва успели да се приберат преди вечерния час на Линдзи.

— Нищо не разбирам — обадих се аз. — Как след цялото това целуване тя е отишла в манастир?

Той се изсмя.

— Ще стигна и дотам.

Тъй като Джаспър и Линдзи се причестявали редовно, обикновено се срещали сутрин пред стъпалата на катедралата. Преди това Джаспър не бил виждал човек — мъж или жена — да се вглъбява така всеотдайно в преобразяващата сила на молитвата, не и по начина, по който неговата любима го правела всяка сутрин. Приемала причастието като изпаднала в екстаз, сякаш вкусвала от самата божествена същност на Христос. Поддавала се на ритуалната тайнственост със смирение, което нямало равно на себе си. Там, където Джаспър откривал препятствия и теснини по пътя си към разбирателството с духовния свят, за Линдзи достъпът бил широко открит. Схващането на Джаспър за католическата вяра било просто — работата му се свеждала до това да приеме учението на Христос, да се опитва да прави добрини и да води праведен живот. Линдзи пък вярвала с цялото си сърце и душа, че святостта е единствената логична цел, към която добрият християнин трябва да се стреми. Не само че жадувала да стане част от Христос в неговите страдания по време на изпитанията в Гетсиманската градина, но копнеела и цялата градина да е покрита със стъпки от нейните крака, да й бъде убежище, в което да тича боса с протегнати напред ръце към Господа и неговите мъки. Това, с което Линдзи Уийвър се изправяла пред олтара всеки ден, не било просто вяра, а пълно отдаване и силно влечение към тази тайнственост. И пред тази нейна непоклатима вяра любовта на Джаспър нямала никакъв шанс.

През следващата година в гимназията Джаспър Кинг изгубил Линдзи. През септември един млад отец на име Максуел Садлър, току-що ръкоположен в Рим, пристигнал с катедралния храм „Свети Йоан Кръстител„, за да се отдаде на призванието си като главен свещеник на епархията и учител по богословие в гимназията „Бишоп Айрланд„. В католическия свят само неделната проповед се отслужвала на английски, но със същия успех можело да се проповядва и на санскрит, толкова била предлаганата на паството духовна храна. Щом се стигнело до неизменните хомилии, нямало жива душа, която католическият свещеник да не може да приспи.

В епархията на Чарлстън обаче Максуел Садлър променил това положение завинаги. Джаспър и Линдзи седели един до друг, когато невероятно красивият млад свещеник се качил в амвона, за да произнесе своята първа проповед. Дълго време стоял, гледал втренчено паството и чакал, докато хората взели да се въртят неспокойно в настъпилата тишина. После най-ненадейно изревал гръмогласно: „Джони Джоунс ходел на църква всяка неделя.„ Последвала втора дълга пауза и изчакване, докато отец Макс довърши мисълта си: „Джони Джоунс отишъл в ада заради това, което вършел в понеделник.„

Новият свещеник говорел с езика на южняшката пламенност и катедралата отново започнала да се пълни с хора. Още в първите месеци на своята служба младият свещеник възбудил ревността на отец Райе, според когото неговите проповеди били суетни и зловещи. През септември обаче новодошлият започнал да преподава на горните класове в „Бишоп Айрланд„. Нарекъл курса си „Теология 101„ и променил начина, по който учениците гледали на своя обичен Бог. Сякаш някакъв идол се появил и сложил отпечатъка си направо върху голите им души. Именно Максуел Садлър пръв казал на Линдзи, че според него тя е призвана да стане монахиня. Споменал й, че знае един манастир в Северна Каролина с много добро обучение, и я посъветвал да постъпи в него. Разкрил й, че самият той имал видение, в което тя му се явила като послушница.

Тайно, без да каже на Джаспър, Линдзи кандидатствала и била приета в манастира в Белмонт, Северна Каролина.

Отец Садлър се опитал да убеди и баща ми да се посвети на църквата. В своята невинност обаче той му отговорил, че вече е дал един обет — да се ожени за моята майка и да създаде добро и примерно семейство.

По време на коледната ваканция Линдзи скъсала с Джаспър и му заявила намерението си да влезе в манастир през юни, след като завършат гимназия. Новината му подействала ужасно. Наговорил на Линдзи куп неща, от които щял да се срамува до края на живота си, и те отново нахлуха в главата му, докато двамата ловяхме риба в река Ашли. Обвинил я, че го е подвела, че е съсипала живота му, и то заради нейни си най-егоистични подбуди. В продължение на часове я увещавал, молел я да промени решението си, но напразно. Цял месец след това не си говорели и дори не смеели да се погледнат, като се разминавали по коридорите в училище.

По силата на навика обаче продължавали да се виждат в църквата и полека-лека приятелството им оцеляло. Понякога огорчението отново обземало Джаспър, но тя успявала да го успокои, като му напомняла за неговата собствена преданост към Бога, на когото се канела да отдаде живота си, прежалвайки тяхното общо бъдеще. Когато Линдзи напуснала семейството си, за да замине в Белмонт, помолила именно Джаспър да я отведе до прага на манастира. Той приел поканата й любезно, но сдържано. Сутринта на 16 юни 1938 г. поели по черните селските пътища. Стигнали манастира посред нощ. Линдзи носела съвсем малко неща: всичките й земни блага се побрали в малка торбичка.

Двамата излезли от колата. Тя позвънила и Джаспър чул как този звън проехтял из целия манастир. Една сестра отворила вратата и поканила Линдзи да влезе, където две други монахини я чакали, за да я придружат по дълъг коридор. Така започнал новият й живот.

— Ти ли си Джаспър? — попитала монахинята.

— Да, сестро. Аз съм Джаспър.

— Тя ми писа за теб — добавила тя. — Аз съм сестра Мери Микеле. Тукашната игуменка.

— Може ли да посещавам Линдзи? Не често, само от време на време?

— Не, това не е никак добра идея — казала му сестра Микеле.

— А може ли да й пиша?

— Можеш, ако желаеш — отвърнала му игуменката. — Но не ти обещавам, че ще й предавам писмата. Сега тя принадлежи на ордена.

— А може ли да направя нещо за манастира? Има ли нещо, от което се нуждаете? Нещо, което да купя за вас?

Игуменката се замислила и отговорила:

— Сапун. Сестрите ще се зарадват на малко сапун.

Още на следващия ден Джаспър поел с колата към Шарлот и сключил сделка с управителя на универсалния магазин „Белк„ за десет кашона най-обикновен, но все пак женски сапун с лек аромат за манастира „Светото сърце„. Когато за пръв път му писала, сестра Микеле споделила с Джаспър, че отначало подаръкът му бил посрещнат противоречиво, тъй като някои от по-старите монахини смятали, че сапунът е лукс и не бива да се използва в обителта. Но сестра Микеле ги убедила, като им обяснила естеството на подаръка, както и че прахосването е грях, а чистотата — добродетел.

И така започнали ежегодните поклонения на Джаспър Кинг. Появявал се в манастира всяка година на 16 юни, питал сестра Мери Микеле дали може да се види с Линдзи, която вече била претърпяла своята метаморфоза, превръщайки се в сестра Мери Норбърта. Въпреки че посещенията на баща ми почти винаги изненадвали сестра Микеле, тя никога не забравяла да се прояви като практична жена.

— Тази година от какво ще има нужда манастирът? — питал Джаспър.

— Перилни препарати — отговаряла сестра Микеле и още на следващия ден пратката с въпросните препарати била доставяна пред задната врата на сградата. На следващата година поръчката била за паркетин, на по-следващата — за хавлиени кърпи, на по-следващата — за вакса за обувки.

Сдържано, но много важно приятелство възникнало между Джаспър и сестра Микеле и двамата започнали да очакват с нетърпение срещите си на 16 юни. Тя осведомявала Джаспър за напредъка на Норбърта, а веднъж дори му казала: „Не съм виждала друго момиче, така талантливо и призвано за тази работа.„

Тези думи изпълнили Джаспър със задоволство и страх. Всеки път, когато приближавал красивия манастир, се надявал да зърне Линдзи на стъпалата отпред с малката си торбичка в ръка, облечена в същата рокля, с която я довел от Чарлстън. Надявал се да я види как го чака, как ще се хвърли в обятията му и ще каже, че всичко се е оказало едно голямо недоразумение.

Същия септември, поемайки по стъпките на своя баща и на своя дядо преди него, той постъпил в „Цитаделата„ за голяма радост на цялото семейство. Но в същото време много добре си давал сметка, че отива там само защото така и не седнал да състави план на живота си. Всъщност не бил в състояние да измисли такъв, в който да липсва Линдзи. Захванал се да учи физика и много скоро разбрал, че е станал обект на законите на инерцията като всички други предмети на този свят и че, изоставен от Линдзи, е влязъл в орбитата на една непланирана, но неизбежна съдба. С лекота приел строгите закони на дисциплината в „Цитаделата„, влюбил се в естествения порядък на живота в полка и като повечето млади хора с удоволствие се грижел за униформите и марширувал по плаца под такта на барабана в ритъма на строя. И както манастирът бил убежище за жени, отдадени на молитвата, така „Цитаделата„ била като свещеническо поприще за Джаспър. И това поприще го призовало сред кастата воини на 7 декември 1941 г., когато японците атакували Пърл Харбър.

Докато Джаспър преминавал изпитите по физическа годност в армията, успял да научи наизуст очната таблица, която използвали военните лекари, и затова минал изпита с отличен резултат. Отпътувал за фронта като младши лейтенант и се отличил при сраженията в Европа, акостирал в Нормандия с третата вълна на операцията, участвал в освобождаването на Париж и вече бил прекарал една година в Германия, когато настъпил денят на победата. След цяла година служба в окупационната армия в Германия бил върнат у дома в Чарлстън, за да започне истинския си живот без Линдзи. По време на войната Джаспър й пишел всяка седмица, но тя не видяла нито едно от тези писма. Сестра Мери Микеле се гордеела с факта, че притежава повече познания за човешката природа от всеки мирянин, затова и усетила как любовта на Джаспър към Линдзи пулсира във всеки написан от него ред. Ето защо задържала писмата и не ги дала на младата жена.

По време на войната Джаспър настоял баща му да се явява пред прага на манастира „Светото сърце„ всяка година на 16 юни и да пита сестра Микеле от какво имат нужда. Това задължение никак не харесало на моя дядо, но поел ангажимента от суеверие. Страхувал се, че синът му може да загине на фронта, ако откаже да изпълни това благородно поръчение за женския манастир. Както му било заръчано, той редовно зачитал годишнината от деня, в който Линдзи поела към своето призвание, и без да пропусне и един път, се явявал на датата 16 юни. Докато бил по бойните полета на Европа, Джаспър получил четири кратки бележки с по едно „Благодаря„ от сестра Микеле, както и с уверения, че младата сестра Норбърта е новата им изгряваща звезда.

Преподавателките в манастира бързо открили нейния интелект и след като дала монашеския си обет, Линдзи веднага се записала в Католическия университет. Въпреки тежката и ускорена учебна програма успяла да завърши доктората си по английска литература и вече пишела дисертацията си върху „Одисей„. Още при първото изчитане на романа открила, че действието му се развива в един-единствен ден — 16 юни. Тъй като това бил същият ден, в който Джаспър я довел в манастира, за да започне живота си като монахиня, датата някак придобила магическо значение за Линдзи. Тя много често си мислела за Джаспър. Знаела от родителите си, че е заминал за фронта в Европа, и всяка сутрин, докато приемала причастие, се молела за него. Когато сестра Микеле й писала, че Джаспър се е върнал невредим, това още повече я убедило, че молитвата представлява естествена и несъмнена сила, че наистина е проводник на доброто в света. Дълбоко в душата си вярвала, че именно нейните молби и молитви са помогнали на Джаспър да оцелее в Европа.

Той си намерил работа като учител в „Бишоп Айрланд„ и заживял в старата си стая в къщата на родителите си на Рътлидж Авеню. Ограничавал обществения си живот до някоя и друга среща с новопостъпила учителка или пък с някоя от сестрите на съучениците си от „Цитаделата„. Оказал се приветлив и, общо взето, привлекателен партньор и немалко жени му дали да разбере, че са готови за сериозна връзка с него, стига да успее да се излекува от прословутата си ученическа любов. Всеки път, когато ставало дума за нея, той намирал начин да се надсмее над себе си, над преданото си сляпо увлечение по жена, която отказвала да бъде на разположение на който и да е мъж. Но пред себе си тайно си обещал, че никога няма да се ожени за друга, освен ако отново не се почувства така, както навремето, когато се носел, напълно облечен, върху вътрешната автомобилна гума по приливните течения в пристанището на Чарлстън и бил на седемнайсет години. Защото вече знаел какво е любов и какво усеща човек, когато е влюбен.

През лятото на 1947 г. купил парцел от осем декара край соленото езеро до река Ашли, която го разделяла от Локуд Булевард. С помощта на приятели построил двуетажна тухлена къща, която с нищо не допринасяла за архитектурното изящество на града. Къщата била функционална и непретенциозна като католическа църква в покрайнините на Чарлстън. Направил си и лаборатория за научни експерименти в една от стаите на горния етаж и дори майка му взела да се шегува, че бил вдигнал петстайна къща, а се нуждаел само от една ергенска бърлога. Но Джаспър имал дългосрочен план, с помощта на който смятал да притъпи болката от ергенския си живот, а и да си помогне при изплащането на ипотеката: поканил други млади мъже от гимназията да наемат стаи при него и по този начин в къщата му винаги имало поне трима учители на квартира. Този период останал в спомените му като много щастлив, защото почти всеки уикенд имало шумен купон, а смехът на танцуващи млади хора бил като музика, от която къщата силно се нуждаела.

Няколко от тези млади мъже останали най-добрите приятели на Джаспър до края на живота му — живот, който и без това бил богат на приятелства. Дори отец Максуел Садлър прекарал шест месеца в една от стаите на горния етаж, след като пожар, причинен от късо съединение, съсипал енорийското му жилище. Джаспър не му взел пари за престоя, дори съжалявал, когато се прибрал обратно след ремонта. Само малка част от другите наематели знаели за голямата му любов към Линдзи, затова без притеснение подхващал разговор за непрежалимата си любов с отец Макс. С безмерното си търпение свещеникът не се опитал да го разубеди, нито да го отклони от тази негова преданост към Линдзи, но започнал да го запознава с други хубави католички, с които се срещал покрай работата си.

Поради това негово ергенство в училището на Джаспър плъзнали зловредни слухове, че е педераст, но той не си мръднал пръста да ги разсее, тъй като и без това водел съвсем обикновен и затворен живот. След първите няколко години от завръщането му в града вече почти не го виждали по балове или вечери в централните ресторанти или в тесните улички край театъра на Док стрийт, специално организирани с дами, които били евентуални партии за женитба. Веднъж негов приятел, учител по английска литература, го поканил да се отбият през уикенда в един гей бар, след което Джаспър повече не му проговорил.

С всяка изминала година се затварял все повече в себе си, станал по-мнителен, по-набожен и безкомпромисен, в резултат на което младите учители престанали да наемат стаи при него, тъй като се чувствали неловко в компанията му.

Животът в самота не подействал добре на Джаспър и той започнал да придобива навици, които граничели с неприкрита ексцентричност. Не успял да забележи ръждата, която започнала да разяжда слънчевия му характер. Тишината в къщата непрекъснато го карала да потъва в размишления и отчаяние заради живота, който би могъл да бъде съвършен. Продължавал да пише на своята любима послушница веднъж седмично, изпращал писмата си до манастира на името на сестра Микеле. От време на време си казвал, че трябва да започне да излиза, да се среща с жени и да се влюби, но фалшът на разговорите в такива случаи го измъчвал до непоносимост. В писмата си непрекъснато си съчинявал истории за купони на плажа, за пътешествия по море до Бермуда, за премиери на изложби, за летни екскурзии до Европа, за покупката на златист лабрадор, за риболовни експедиции до Мексиканския залив, за духовно уединение в абатството Мепкин и стотици други забележителни изживявания, които никога не се били случвали. Баща ми вероятно е първият човек в света, който умирал от страх да не отегчи една монахиня.

Всяка година на 16 юни той спазвал уговорката си със сестра Микеле и се явявал в манастира. Една година занесъл двайсет и пет килограма пресни скариди, които бил уловил с лодката си в залива Шем. Друга година стоварил разсад от сто малки азалии, които бил отгледал в импровизирана оранжерия в задния двор на къщата си. Освен това Джаспър винаги носел огромни количества пресни домати, краставици и царевица от остров Уодмало. И още фъстъци, буркани с желирани плодове и лютеница, както и сладка, които сам приготвял. Игуменката оценявала чувството му за хумор и романтичната безнадеждност на каузата, на която служел, въпреки факта, че тя изобщо не го насърчавала и не му разрешавала да разпитва за бившата си приятелка. Сестра Микеле дори не му казала, че сестра Норбърта не живее в манастира от 1940 г. и че същото лято е преподавала литература в университета „Нотър Дам„. Нито пък му споменала, че правилникът й забранява да предава писмата му на неговата любима. Но всъщност била нарушила въпросния правилник, като запазила писмата в една кутия, вързана с бяла панделка, в кабинета си. Което изобщо не я тревожело. Но факта, че била прочела всяко едно от тях жадно, ненаситно и с огромно удоволствие, смятала за грях, макар и от по-малък порядък.

На 16 юни 1948 г. тя поканила Джаспър на обяд в центъра на Шарлот, в ресторант, прочут със своите стекове. По време на обяда той я попитал:

— Сестро, тази година от какво се нуждае манастирът?

Тя се изсмяла.

— Няма да повярваш, Джаспър, но пак имаме нужда от сапун за миене.

— Същото, което ми поискахте, когато се видяхме за пръв път — казал той. — Значи момичетата обичат да се къпят.

Когато Джаспър станал да си върви, сестра Микеле го изненадала с една нежна целувка по бузата, след което му благодарила за всичко, което направил за манастира през тези години. Целувката била нещо доста странно и мило, но той разполагал с цяла година, за да разтълкува смисъла й. Поради пожар, неволно предизвикан от непохватен ученик, химическата му лаборатория в гимназията останала затворена. Майка му пък показвала първите симптоми на ранна деменция, а на баща му поставили диагноза рак на ларинкса. Той се върнал в къщата на родителите си, за да се грижи за тях, а собствената си дал под наем на четирима ергени, които преподавали в различни гимназии. Къщата му се прочула с най-лудите купони в целия град. Но той бил твърде зает, за да се занимава с тях, и за пръв път едва не забравил срещата си на 16 юни в манастира „Светото сърце„.

Били минали дванайсет години, откакто Джаспър завел Линдзи Уийвър до прага на манастира. Отворила му млада монахиня, която не бил виждал преди това, той й казал, че има среща с игуменката, и тя му дала знак да я последва към стаята за посетители. Оставила го, кимнала му и излязла от стаята безмълвна като дим.

На горната площадка на стълбата, която водела към стаята за посетители, се появила втора монахиня. Светлината струяла през високия прозорец така, че очертавала силуета й, който се движел прекалено грациозно, за да е на сестра Микеле.

В този миг слънчевите лъчи попаднали върху очилата на Джаспър и го заслепили. Той примижал и се обърнал към фигурата на стълбата:

— Очаквах да видя старата си приятелка, сестра Микеле.

— Сестра Микеле почина от удар преди повече от месец — казала монахинята. — Сега аз я замествам. Затова съм тук да ви посрещна.

— Защо никой не ми се обади? — попитал Джаспър.

— Смъртта беше внезапна и неочаквана.

— Съжалявам — казал той. — Бяхме се сближили със сестра Микеле. — Все още заслепен от яркото слънце, той извърнал глава, свалил очилата си и започнал да ги бърше с носната си кърпа.

— Джаспър, дори да не ме виждаш добре, не си ли спомняш гласа ми? — попитала заместник-игуменката и отстъпила встрани.

Когато Джаспър видял лицето й, паднал на колене и взел да вие като ранено животно. Виковете му накарали монахините да се втурнат презглава от всички краища на манастира. Сестра Норбърта се озовала в незавидното положение да им обяснява защо този докаран до истерия мъж стои на колене пред нея. Сестра Микеле била единствената, която знаела цялата история на разплакания безнадеждно влюбен.

— Да извикам ли полиция? — попитала младата монахиня, която въвела госта.

— Не, в никакъв случай. Това е Джаспър Кинг. Човекът, който всяка година прави големи дарения на манастира. Току-що му съобщих тъжната вест за смъртта на добрата ни сестра Микеле. Двамата бяха добри приятели.

— Тогава да повикам ли свещеник? — попитала друга от монахините.

— Не, не, Джаспър ще се оправи. Някой да донесе чаша студен чай. Джаспър, още ли обичаш сладък чай?

Няколко монахини изправили Джаспър на крака и го сложили да седне; тялото му било омекнало и като че в безтегловност. Чаят пристигнал и го ободрил. Няколко пъти благодарил на монахинята, която му го поднесла. Чувствал се много объркан и унижен заради сценката, която предизвикал.

— Съжалявам, Линдзи. Искам да кажа, сестра Норбърта — заекнал той. — Бях се простил с надеждата, че някога ще те видя пак. Изненада ме, свари ме неподготвен.

— Неподготвен ли, Джаспър? — изсмяла се тя. — Може и така да е. Слушай, нямах представа, че си такъв артист.

— Нито пък аз — казал той и двамата избухнали в смях. Извадих едър костур, докато баща ми описваше вълнението си от неочакваната среща с Линдзи Уийвър.

— Значи, не си я познал, така ли? — попитах го, като видях, че е твърде разчувстван, за да продължи.

— Беше срещу светлината, затова — рече той накрая. — Светлината струеше над лявото й рамо право в очите ми.

— А гласът й?

— Не очаквах да го чуя отново. Лео, бях съвършено неподготвен за тази среща. Бях се примирил, че повече няма да я видя. Дори не знаех, че съм се примирил. Но бях.

— И какво каза майка ми? — попитах. — След като ти се успокои.

Баща ми сложи нова стръв на кукичката и с атлетичен замах метна въдицата по посока на остров Джеймс. След това продължи да разказва.

Докато седели в креслата си един срещу друг, Джаспър се загледал в лицето на сестра Норбърта и с изумление установил, че тези дванайсет години с нищо не били охладили момчешкия му плам. С течение на времето, а и поради съзерцателния живот, който водела, Линдзи била станала още по-красива.

— Линдзи, така и не можах да те забравя — казал той.

— Моля те, наричай ме сестра Норбърта.

— Не можах да те забравя, сестра Норбърта, нито за миг.

— Знам, Джаспър — отвърнала му тя. — Сестра Микеле ми каза за твоите посещения. Отначало била много против теб. Но с течение на годините съпротивата й се смекчила. Спечелил си я, Джаспър, с твоето упорство, щедрост и безкрайна доброта. След време започнала да се радва на посещенията ти. А от писмата ти била във възторг.

— А ти виждала ли си ги?

— Не и когато си ги писал. Миналото лято двете със сестра Микеле попаднахме в един монашески дом. Наблизо имаше хубава гора и прекрасни пътеки, по които се разхождахме с часове. И тя започна да ми разказва за теб. Освен това сподели, че според нея мястото ми никога не е било в манастир. Същата вечер ми даде и кутията с твоите писма.

— Прочете ли ги?

— Да, Джаспър. От първото до последното.

— И какво смяташ?

— Ще ти кажа някой ден. Не днес. Но скоро, обещавам ти.

Линдзи вече била задействала сложната, безкрайно заплетена византийска процедура за освобождаване от монашески обет. Решението й по въпроса не се понравило на никого и трябвало с много усилия да убеди главата на ордена за цяла Америка в сериозността на намерението си, за да може молбата й да бъде препратена до главното седалище на ордена в Европа, а те от своя страна да го адресират до Светия престол. На Линдзи й се струвало, че документите се придвижват с мъчителната скорост на охлюв. Но като се имат предвид времето и мястото на Църквата, затворена в кехлибарената обител на непоклатими закони, освобождаването на Линдзи от нейния монашески обет пристигнало съвсем навреме. Светият престол, изнемощял от трудностите през Втората световна война, трябвало да се занимава с изтерзаната католическа душа на една срината със земята Европа. И нямал излишна енергия, за да я прахосва по някаква си монахиня от Американския юг, която открила със закъснение, че имала по-важна работа на този свят. Молбата й за освобождаване била подписана лично от папа Пий XII.

Линдзи Уийвър била облечена със старите си светски дрехи от първия ден, когато Джаспър Кинг я взел обратно през есента на 1949 г. Венчали се в главния олтар на църквата „Св. Йоан Кръстител„ и службата била ръководена от отец Максуел Садлър с цялата му показност и красноречие, с които бил станал толкова известен в цялата епархия на Чарлстън. Стивън Дедалус Кинг се родил десет месеца по-късно през 1950-а, а аз — през 1952-ра. Най-накрая Джаспър успял да спечели отново любовта на живота си.

— Лео, вятърът се усилва — каза баща ми. — Дай да се връщаме в марината.

Прибрахме влакната. Аз се погрижих за такъмите, докато баща ми запали двигателя. Заплавахме обратно по реката, малкият мотор свистеше срещу прилива. Потопих ръка в топлата солена вода и се замислих върху странните превратности на живота във време, когато не съм бил част от него; колко невъобразим е бил светът, лишен от плахото и неспокойно присъствие на Лео Кинг. Все пак баща ми бе вдигнал завесата пред пейзаж, в който майки, дали обет за безбрачие, стоят затворени в манастири, а огорчени до смърт бащи живеят в потискаща самота. Само преди седмица щях да напиша биографията си, без в нея да има и частица от най-важната за мен истина. Ако началото на познанието е, когато започнеш да откриваш в миналото си повече призраци, отколкото реалности, тогава може да се каже, че двамата с баща ми бяхме прекарали една дълга и полезна вечер сред водите на Ашли.

В марината завързахме лодката, събрахме си въдиците, макарите и всичко останало и на бърза ръка почистихме уловената риба; баща ми превръщаше във фетиш изпълнението и на най-малката задача, всичко трябваше да се върши „както трябва„. Движенията му бяха чевръсти и икономични и аз винаги го наблюдавах с удоволствие, но ми беше трудно да му подражавам. Когато се върнахме вкъщи, аз тръгнах към спалнята на мама и почуках на вратата, докато баща ми подреждаше рибата във фризера. Защо ли не се учудих, като я сварих да чете „Одисей„?

— Хванахте ли нещо? — попита тя и остави книгата с извити краища върху нощното шкафче.

— Тази вечер имахме късмет — казах, отидох до леглото и легнах до нея. По природа не съм гальовно момче и за мен това беше рядък жест.

Тя ме прегърна и облегна глава на рамото ми — също рядкост за жена, която не се славеше с нежната си и любяща природа.

— Благодаря ти, че си напуснала манастира — казах й. — Сигурно ти е било трудно.

За миг тя не каза нищо, после попита:

— Защо ми го казваш?

— Защото те познавам. Защото съм готов да се обзаложа, че в манастира си била щастлива. Там си се чувствала в безопасност.

— Прииска ми се да стана съпруга. Копнеех да бъда майка. Исках го. Или поне си мислех, че го искам.

— Без да си знаела, че се случват и неща като Стив — добавих.

— Никога не съм искала да зная за такива неща. За малко и теб да изгубя заради Стив. Както и двамата с баща ти — едва не се изгубихме един друг.

Баща ми влезе в стаята и не можа да скрие радостта си от това, че ме вижда в обятията на майка ми.

— Не искам да ви преча, ще ви оставя насаме.

— Тъкмо се канех да си лягам — казах и скочих от леглото.

— Лека нощ, Лео — каза майка ми.

Баща ми ме прегърна, целуна ме и каза:

— Лека нощ, сладко грахче.

— Лека, татко. — Усмихнах се и не можах да се сдържа: — Лека нощ, сестра Мери Норбърта. — Излетях от стаята, преди захвърленият по мен „Одисей„ да ме уцели по главата. Удари се във вратата, а аз се разсмях и бързо изтичах по стълбите.

6

Милият стар баща

Лежах в мрака и премислях събитията от изминалата седмица, удивен от тяхното многообразие и сложност. Силите, които бях срещнал през седмицата, започнаха да се материализират, докато нагласявах часовника си за 4:30 на следващата сутрин. Започнах моето странстване в света на сънищата. Стив беше там, както винаги. Трябваше да му разкажа за сираците, за близнаците от отсрещната страна на улицата, за чернокожия треньор по футбол и сърдития му син, за обяда в яхтклуба, за риболовния излет и за миналото на нашата майка като монахиня. Събудих се от писъци и викове, както и от баща ми, който беше застанал пред вратата ми и тъкмо светваше лампата.

— Ставай, Лео. Нещо става отсреща.

На бърза ръка нахлузих панталони, тениска и гуменки. Взех си очилата и излетях навън, където попаднах на разплаканата Шеба Поу, уплашения й брат и полупияната й майка. Майка ми отвори шкафа, където държахме пушките, подаде на баща ми неговата, а после ми подхвърли и моята, която бях наследил от баща й. Още объркан и сънен, баща ми взе да зарежда своята. Хванах с една ръка кутията с патрони, която майка ми подхвърли, и започнах да зареждам моята. Тогава баща ми каза:

— Някой е нахлул в къщата на Поу.

— Дойдохме тук, защото не познаваме никой друг — каза Тревър Поу с разтреперан от отчаяние глас.

— Мамо, той пак ни е открил — разпищя се Шеба пред майка си.

— Той винаги ни намира — отвърна й тя завалено.

Майка ми — все още по нощница — изтича към телефона, за да се обади в полицията, докато баща ми хукна навън в тъмното. Има моменти, когато ненавиждам това, че съм южняк, друг път точно обратното — умирам от удоволствие. Сега беше вторият случай. Тъй като непрекъснато скитах из околните гори и потоци, нашите смятаха, че трябва да съм добър ловец, в резултат на което умеех да боравя с пушка, както мажоретка върти жезъла. С пушка се чувствах и по-сигурен. Тръгнах след баща ми и двамата обиколихме къщата на семейство Поу, като се ослушвахме за някакво движение или звук отвътре. Наоколо нямаше никакви следи от взлом. Пробихме си път между храстите, после отново излязохме отпред и тогава чухме сирените, които отекваха в целия град. Майка ми се беше обадила не просто в полицията, а направо на началника на полицията, тъй като дъщерите му учеха при нея.

Баща ми пръв забеляза странната гротескна рисунка върху външната врата — усмихнато лице, изрисувано набързо със замах така, като че ли от него капе кръв. Имаше и една-единствена сълза, която се стичаше от лявото око. Баща ми извади носна кърпа и попи малката капчица, после я подуши.

— Лак за нокти — каза той.

Полицейските коли нахлуха в двора като десантни амфибии и полицаите се пръснаха из целия двор и къщата. Баща ми грабна пушката ми и прошепна:

— Сине, все още си в изпитателен срок.

— О, забравих — отвърнах стреснато и наистина се притесних.

Съседските веранди се изпълниха със сънени и любопитни хора. Полицейска кола беше паркирала и пред нашата къща и тогава забелязах, че един от полицаите разпитва Тревър, Шеба и майка им. Бел Феърклот излезе на улицата, за да докладва, че е видяла непознат човек в бяла кола, паркирана недалеч от езерото Колониъл. Стоял там две нощи поред. Палел цигара от цигара и имал руса коса, но тя не можеше да даде никакво друго описание на външния му вид. Един от прозорците на сутерена беше счупен. Очевидно влизането бе станало под прикритието на неподрязания жив плет. В продължение на повече от три часа полицията тършува в къщата с надеждата да открие някакви следи или да намери някакво обяснение, но в къщата нищо не беше пипнато, съборено или откраднато. Само гротескно усмихнатото лице, изрисувано върху външната врата, заслужаваше тяхното внимание.

Когато полицията си тръгна, двамата с баща ми се прибрахме, капнали от тази наситена с емоции нощ. Майка ми сипа по една глътка бърбън на себе си и на баща ми, а на мен ми даде чаша шоколад. Докато седяхме около масата в кухнята и шепнешком обсъждахме събитията, мама посочи с пръст нагоре и каза, че е сложила тримата Поу да си легнат в празните стаи, които навремето баща ми беше давал под наем.

— Това семейство е преживяло нещо ужасно — каза тихо тя. — Нещо, което ги е травмирало. Смятат, че някой е нахлул в къщата им, за да ги убие.

— Едва ли — рече баща ми. — Сигурно е станало случайно.

— Лео — каза майка ми, — бъди мил с тези деца. Бъди мил и любезен, но не ги допускай в сърцето си. Нямаш представа колко лош може да бъде светът. Ти си още млад и не познаваш опасностите.

— Изплаши ли се тази вечер, Лео? — попита ме татко, докато привършвах шоколада си.

— Направо се паникьосах. — Станах и тръгнах да си лягам.

— Не ти личеше — подхвърли майка ми.

— Защото баща ми беше с мен.

Беше три часът, когато се върнах в леглото си, и кварталът отново беше утихнал. Бързо заспах. Бях вече потънал в дълбок сън, когато почувствах момичешки устни да целуват моите и усетих голото тяло на Шеба Поу да се пъхва до мен. Никога преди това не бях ходил на среща, дори не бях оставал насаме с момиче в кола, а ето че се озовах до най-красивото момиче, което бях виждал. Ръцете й се движеха нагоре-надолу по тялото ми. Тя бавно насочи устните ми към гърдите си, после взе ръката ми и я пъхна в себе си, тогава научих как жената може да ухае на земя и че влагата й прилича на място, в което може да лумне пламък и да те дари с нещо сублимно. Езикът й се плъзна по шията и гърдите ми и само за няколко минути тя ми показа всички места, където може да се пъхне той, всички места, в които дори не подозирах, че е възможно да влезе език. Чак когато влязох в нея с помощта й, проумях удоволствието, което едно тяло може да извлече от друго. Тя се мяташе като малка лодка в бурно море върху мен, а косата й падаше на меки, разгорещени вълни по раменете. Шептеше гърлено, не спираше да ми благодари. Когато дойде при мен, сънувах, а тя ме върна към живот, много по-велик и прекрасен от всеки сън. След като се изпразних в нея, тя запуши устата ми с ръка да не извикам, после изчезна в нощта. Останах да лежа буден, безмълвен, опиянен от живота, който тепърва започвах. Когато слънцето изгря на изток, не бях в състояние да мисля за нищо друго, освен за Шеба. По-късно същата сутрин лицето й се мержелееше пред очите ми с всеки брой на „Нюз енд Куриър„, който мятах по верандите на Чарлстън. Щяха да минат години, преди да науча, че майка ми бе видяла как Шеба Поу излиза от стаята ми през тази нощ. И не е била единствената.

* * *

В неделя вечер нашите имаха навика да сядат на верандата и да гледат залеза над езерото Лонг и река Ашли. Именно защото бяха хора сериозни, сурови и вечно умислени, двамата изглеждаха направо като смахнати, когато изпадаха в лигавия си романтизъм. Щом пуснеха любимите си албуми на Джони Матис и Анди Уилямс след вечеря, значи беше време да офейкам и да се скатая в уютната самота на собствената си стая. Ужасно се измъчвах от мисълта, че моите родители са се отдавали на плътски наслади много преди да науча каквото и да било за майка ми и нейната кариера като монахиня. След единствената ми нощ, прекарана с Шеба, това ми се струваше нещо отвратително и непристойно. Заради принадлежността ми към Католическата църква винаги ще изпадам в пристъпи на вина при всяка мисъл за секс, членове, вагини, сношения и всичко останало. Учението на Римокатолическата църква ще обвива душата ми като презерватив до края на дните ми. Ето дори сега вече не чувствам нищо друго, освен вина, задето съм се наслаждавал с такова удоволствие на божественото тяло на Шеба. Спомням си, че искрено копнеех да й кажа, че я обичам от дъното на душата си. Това си беше самата истина, но аз бях твърде слисан през въпросната нощ, за да мога да я изрека. А и това, че я обичам, би изкупило вината ми, би облекчило гузната ми съвест и би ме върнало в правия път на онова безсмислено католическо „да се правят нещата, както е повелено„.

Вината ми, изглежда, беше заразителна, тъй като лицата на родителите ми, когато ме извикаха на верандата при тях онази сутрин, бяха необикновено сериозни и изтерзани. Като се обърна към мен, майка ми рече:

— Лео, безпокоим се за теб. Смятаме, че близнаците Поу са голяма напаст. Двамата с баща ти сме загрижени за всичко, което става.

Обърнах се към баща ми, който обикновено представляваше гласът на разума, но сега и той изглеждаше угрижен.

— Това нахлуване в къщата им посред нощ… нещо не ми се връзва. С изключение на счупения прозорец полицията не откри никакви следи от взлом — обясни той. — Около къщата липсваха стъпки, с изключение на нашите, а майката беше толкова пияна, че не можа да даде показания. Дори близнаците, и те бяха много двусмислени. И това ухилено лице на вратата им? Изрисувано с лак за нокти. Със същия цвят, който са открили в стаята на майката и на Шеба.

Той млъкна, но майка ми го подкани:

— Джаспър, май премълчаваш нещо.

— Открили са шишенце със същия лак за нокти и в стаята на Тревър — добави баща ми. — По всичко личи, че той си лакира ноктите на краката.

Слушах ги с все по-голям страх и едно съвсем егоистично желание да защитя Шеба.

— Те са свестни деца — възразих му. — Имали са труден живот.

— Лео, ти нямаш представа какво значи свястно дете. — Строгият глас на майка ми ме подразни. — Никога не си имал приятел.

Изправих се и взех да крача по верандата като адвокат пред подсъдим.

— Не е вярно. Имах Стив и по-добър приятел от него никога няма да имам. През последните една-две години се сприятелих с доста хора. Покрай историята с наркотиците. Никой от тях не е на моята възраст. Вината, разбира се, си е моя, никого не обвинявам, освен себе си. Но хората, с които се виждам всеки ден по вестникарския ми маршрут, както и Харингтън Канън и моята психотерапевтка — всички те ме харесват. Сираците и близнаците, те не знаят за кокаина, но искат да се сприятелят с мен. Както и синът на треньора, след като се опознахме. Не си права да твърдиш, че нямам приятели. Прекарал съм целия си живот в самота, но сега вече имам приятели. И възнамерявам да ги запазя. За цял живот. И да ги обичам, докато и те ме обичат. Не, ще ги обичам дори и след като те престанат да ме обичат.

— Така си мислиш — каза майка ми. — Ние с баща ти се опасяваме, че сираците, както и двамата Поу, ще се помъчат да те използват.

— Не е вярно — отвърнах. — Те имат нужда от мен. Имат нужда от моята помощ, също както и онези богаташки хлапета, които са били изключени заради наркотици. Както и треньорът Джефърсън и синът му Айк. Нямам нищо против да имат нужда от мен. Нямам нищо против дори да ме използват. — Говорех им с известна самоувереност, дори с нетипична за мен дързост, която може би бях прихванал от Шеба. — Писна ми да съм сам. Не искам никога повече да съм сам.

Обърнах се, влязох в къщата и се затворих в стаята си. Въпреки че бях на ръба да се разплача, успях да преглътна сълзите. Отидох до масичката и измъкнах от там молитвената си броеница, осветена от самия папа, която монсеньор Макс ми беше дал в деня на първото ми причастие. Направих опит да се помоля, но никакви думи не идваха в главата ми. Тогава отворих гардероба и извадих колекцията си от картички на бейзболисти, където пазех и безценната си картичка на Тед Уилямс — тя беше най-отгоре на една от купчинките, докато Уили Мейс, Ханк Арън и Мики Мантъл оглавяваха другите три.

В кутията държах и единствената снимка, на която бях заедно със Стив. След самоубийството му всички снимки на брат ми изчезнаха, сякаш невероятното му сияние никога не бе стопляло тази къща. Извадих я и веднага забелязах, че с времето хартията й е станала по-чуплива. На нея бях със снежнобелия си костюм, ушит специално за първото ми причастие, а брат ми ме беше прегърнал покровителствено. Молитвите ми бяха най-истински, когато се молех на Стив. Бе останал в съзнанието ми като някакъв безстрашен, неукротим ангел-пазител, който бди над мен — отчасти нещо като ротвайлер, отчасти като пазител на гроба на незнайния воин, отчасти като пророк, който един ден ще разбуди мистерията на нашите два живота. Когато се чувствах най-зле, можех да се моля единствено на Стив, а не на Господ, който ми го беше откраднал и ме бе оставил сам, без най-верния ми съюзник в един ужасен свят.

В голямото пано на моя живот всеки час беше запълнен; рутината властваше над мен и ме водеше за носа. На следващия ден будилникът ме събуди, станах, направих си сутрешния тоалет в пълна тъмнина, яхнах велосипеда си към езерото Колониъл, после видях как камионът на „Нюз енд Куриър„ спира на нашия ъгъл и Юджин Хавърфорд хвърля четири връзки вестници на тротоара. Всяка сутрин димът от пурата му беше за мен първото доказателство, че съм жив; димът, както и кръвта, която нахлуваше в бедрата ми, топлият въздух, гъст като мармалад, и първото раздвижване на трафика по Рътлидж Авеню. Първо вестниците, после ежедневната служба, закуската при Клио, пет нови думи за моя речник — животът ми беше дълбоко вкопан във всекидневието на навика.

Извадих ножицата за тел, с която разрязвах канапа на вестниците, и вдъхнах миризмата на печатарско мастило ведно с богатия аромат, който се носеше над водите на езерото. Работех бързо, трябваше да сгъна вестниците и да ги навия като знамена. Вътре в камиона чух как господин Хавърфорд псува президента, кмета Гейлиар, началника на полицията, Джон Конрой и всички играчи на „Атланта Брейвс„. Не минаваше сутрин, без господин Хавърфорд да не се разпсува разпалено и сочно по адрес на всички първокласни и второкласни играчи, които се изреждаха един по един пред съда на неодобрителния му поглед, вперен в сутрешния вестник.

Потеглих в дълбокия чарлстънски мрак и мятах световните новини по верандите на хората от моя маршрут. Но не мислех за нищо друго, освен за Шеба Поу и за нощта, когато бе влязла в стаята ми. Пресякох Брод стрийт с бърз полет и завих наляво, но дори не се бях изпотил, преди да стигна Легар стрийт. Щях да посетя някои от тези къщи още тази вечер, за да събера абонаментите за следващия месец. И щях да науча всички слухове и мистерии от потайната, позорна история на моя град. Хранех силна привързаност и разбиране към всеки репортер, редактор, словослагател, секретарка, рекламосъбирател, издател и търговец, който всеки божи ден участваше в производството на „Нюз енд Куриър„. Свързвайки съдбата си с този вестник, аз всъщност си дадох разрешение да преследвам кариера, която се надявах да направи живота ми смислен.

Замечтан и потънал в мисли за Шеба, препусках по улиците и слушах как и богаташките, и бедняшките къщи ми нашепват историите си. Към края на маршрута завих по Стоул Али, за да приключа първо с южния край на Чърч стрийт. В живота си често съм се влюбвал в преки пътища, тесни улички, тайни пасажи и малки алеи като Стоул Али и Лонджитюд Лейн. Често се отбивах в Стоул Али единствено заради тайнствеността и интимната атмосфера на тази малка уличка; беше толкова тясна, че по-скоро приличаше на нещо недообмислено или сбъркано, което я правеше моето най-любимо убежище в града. Слънцето още не беше съвсем изгряло и наоколо цареше тъмнина като в изповедалня, затова карах предпазливо. Ненадейно от един вход изскочи едър мъж и ми препречи пътя. После ми поднесе втора изненада, като едва не ме събори с юмрук на земята.

Светкавичното му действие, неговата с нищо непредизвикана бруталност, както и фактът, че ме нападна от засада, ме изплашиха така, че буквално се парализирах. Онемях пред силата на удара му. Трябваше ми известно време, преди да мога да оценя бързината и вещината на тази атака. Когато дойдох на себе си и бях готов да се развикам, ръката му запуши устата ми — ръка, която приличаше повече на бейзболна ръкавица. И тогава усетих опряния в гърлото ми нож, който не беше от ония, с които си играят децата.

За миг той остана неподвижен, доволен от вярната си тактическа преценка. Когато очите ми привикнаха с тъмнината, видях, че носи евтина маска с широко изрязани дупки за очите, като онези за Хелоуин. Маската беше черна и веднага подуших, че е напръскана с черен спрей. Тогава той ми прошепна: Бък Мълиган, внушителен и възпълен, се появи в дъното на стълбата с легенче пяна за бръснене, върху което лежаха на кръст огледало и бръснач.

Нямаше други думи, които да предизвикат у мен по-голямо удивление и ужас. Именно заради тях бях убеден, че непознатият ще ме заколи хладнокръвно в малката уличка. Никой друг, освен човек, запознат отблизо с моето най-лично и кошмарно минало, не би бил наясно с неописуемото въздействие на въпросните думи. По всяка вероятност бях единственият гимназист в целия Американски юг, който би разбрал, че думите, току-що произнесени с глас, преливащ от сарказъм и гротескно познаване на нещата отвътре, бяха първите редове на романа „Одисей„.

— Лео, моето момче, ти и твоите родители обичате да ходите на църква всяка сутрин. Прекрасно, нали? Толкова мило и трогателно. Толкова благочестиво. Толкова в духа на римокатолическата доктрина.

Умът ми премисляше трескаво дали не беше някой куклуксклановец с научна степен, който ме беше проследил до тук. Ножът му играеше неспокойно върху югуларната ми вена. Дъхът му беше свеж, гласът — вежлив. Подуших миризмата на листерин и английски афтършейв.

— Ривъррън, Лео — прошепна мъжът, като реши да ме подразни с първата дума в романа на Джойс „Бдение над Финеган„. — Мога да прережа гърлото на майка ти, Лео — добави. — Доста време прекарва съвсем сама в кабинета си. Или на баща ти. Хубава лабораторийка си е спретнал в къщата, нали? Или на новия ти приятел, онази чернилка Джефърсън, с която тренираш всяка сутрин. Ти избираш, Лео. Кой от всички тях?

Напълно онемял, не само че не можех да говоря, но и трудно си поемах дъх.

— Или пък самият ти, какво ще кажеш, а, Лео? Ей тук, на улицата? Един замах и край на живота ти и никой няма да разбере, дори самият ти няма да узнаеш защо си бил убит. Или, дай да проявим повече въображение: да предположим, че изровя костите на брат ти и една сутрин се събудиш до тях? На мен ми харесва, а на теб, Лео? Харесва ли ти? Не, така и предполагах. Тогава да сключим сделка: гледах те онази вечер, докато чукаше съседката си. Това да не се повтаря. Ясно ли е, Лео? Сключихме ли сделка?

Кимнах.

— Само да кажеш на някого, и ще убия и майка ти, и баща ти. Няма да бързам, ще го направя бавно и с кеф. После си ти на ред. Сега не мърдай.

Изведнъж нещо щракна и лъч светлина ме ослепи. Ножът се махна от гърлото ми. Чух как със съскащ звук се прибра в ножницата. Тогава ме обзе още по-голям, направо неописуем ужас, защото подуших миризмата на лак за нокти и усетих как мъжът чертае нещо върху челото ми. Правеше го, без да бърза. После каза:

— Обещай ми, Лео, кажи като Моли Блум: да казах му да искам Да.

— Да казах му да искам Да — повторих аз, като почти се задушавах, обхванат от черен ужас.

Мъжът се изправи и спокойно се отдалечи по Стоул Али, докато аз останах единствено в компанията на последния ред от „Одисей„. В продължение на повече от пет минути стоях и чаках. Чак когато съвсем просветля, тръгнах и избутах колелото си до Чърч стрийт. Приближих се до един паркиран на улицата мерцедес и погледнах лицето си в огледалото за обратно виждане. Лявото ми око беше зачервено, но по всяка вероятност нямаше да посинее или съвсем малко. Лявото стъкло на очилата ми беше счупено. Но най-тревожното, както и очаквах, беше знакът на челото ми — мъртвешката глава с ухилено лице и една-единствена, неестествено голяма сълза под лявото око. С помощта на част от останалите вестници и собствените си нокти изстъргах разкривената рисунка от челото си, после влязох в близката градина, отворих крана на чешмичката и се измих. Заради заканите на нападателя не можех да кажа на никого за случилото се. За да обясня счупените си очила, трябваше да измисля някаква злополука с колелото. Зачудих се в какъв ли пагубен и неописуем свят бях прекрачил по някаква случайност.

Бях решил да позабавлявам близнаците след ужасната нощ, която бяха преживели, но идеята ми се оказа неясна, спонтанна и пълна с недомислици. Баща ми се съгласи да ми помогне и да съставим изпълним план. Обадих му се от къщата на Поу в деня след побоя и когато го помолих за помощ, усетих как гласът му потрепери. Сърцето ми се сви, защото долових огромното му желание да помогне и горещата надежда, че щастието няма да кривне встрани от сина му. Той бързо схвана идеята ми и обеща да подготви всичко.

— Татко, може ли да взема назаем откритата кола? Шевролета? — Знаех, че искам прекалено много. — Ще внимавам. Обещавам ти.

— Не съм ли ти казвал? Сине, тази кола вече не е моя. Отървах се от нея.

— Кога? — разсърдих се аз. Смятах, че старият по-скоро ще продаде мен и майка ми в робство, отколкото да се раздели с любимата си кола. — На кого си я продал?

— На никого. Колата ми е твърде скъпа, за да я продавам. На теб ти я давам, сине. Отдавна се каня да го направя, но изчаквах да изтече срокът на присъдата ти. Можеш да я вземеш, разбира се. Като се прибереш, ще те чака тук измита и готова.

Затворих телефона, без да кажа „довиждане„. Не бях в състояние да пророня и дума — не и в този момент. Подходът на баща ми към света беше силно ограничен, пропит със стеснителност и несигурност; липсваха му самочувствие, дързост и нюх към нещата. Пристъпваше към всеки ден като към формула, която изучава усърдно и трябва да реши с апломб. Това, че харесваше скъпи, бързи коли беше някаква негова странност — единственото неуместно изречение в учебник с прозаични технически описания. Никога не беше купувал нова кола, обикновено изчакваше с волско търпение, докато моделът остарее достатъчно, че цената му да падне в рамките на учителската му заплата. В момента караше черен „Тъндърбърд„, 56-а година, с подвижен гюрук, който беше провъзгласил за жива класика още в мига, в който го бе зърнал, а именно, когато колата правеше своя дебют по улиците на Чарлстън преди повече от десет години.

Когато Шеба и Тревър се появиха в двора ни, ужасно се сконфузих. Жизнерадостното, весело присъствие на Тревър обаче тушира до известна степен притеснението ми. Баща ми очевидно беше преглътнал недоверието си към тях и с удоволствие гощаваше единствените двама души в града, които още не бяха чули неговите двайсет и пет брадати вица, съставляващи целия му мизерен репертоар. Разговаряше с тях приятелски, докато аз изтичах в къщата да си облека банския, една тениска с надпис „Цитаделата„ и бейзболната шапка на „Атланта Брейвс„.

Като се озовах пред вратата на гаража, баща ми подхвърли ключовете високо във въздуха. Застанах в позата на кетчър, наместих си очилата и успях да ги хвана, без да стъпча камелиите на майка ми. Близнаците изръкопляскаха. Баща ми се поклони, после сложи на задната седалка една голяма вътрешна гума и каза на Тревър да се държи здраво за нея, докато колата препуска към остров Джеймс.

— Господин Фъргюсън знае ли, че отиваме в плантацията? — попитах го.

— Знае, че отивате, знае и защо. Казах му, че ще приберем шевролета утре.

— Не забравяй да ни пресрещнеш, когато стигнем Ашли — подсетих го аз.

— Обадих се на Джими Уигинс в марината. Той ще ми даде неговия „Бостънски китоловец„. Ще ловя риба и ще ви чакам да излезете от залива.

— Китове ли ще ловите? — попита Шеба.

— Не, скъпа, това е само името на корабчето.

Когато запалих колата, едно нещо ме тревожеше, но имах и план как да го избегна. Все още не бях казал на никого за човека от уличката. Бях съчинил някаква история с колелото, за да обясня нараненото си лице. Тъй като моят нападател беше обвит в аурата на всесилие и загадъчност, се боях, че може да ни проследи, както акулата мако преследва миризмата на кръв до подземните пещери на кораловия риф. Но ако този мъж решеше да ни преследва, той трябваше да познава улиците на Чарлстън поне колкото мен. Бях не само роден в този град, но и вестникар, който разнася пратките си всяка сутрин, и картата на града беше отпечатана в мозъка ми. Дадох газ по „Локуд„, после завих рязко надясно, стрелнах се покрай градската болница и завих наляво по Ашли стрийт, като при всеки завой поглеждах в огледалото за обратно виждане. Стигнах магистралата „Савана„, уверих се, че никой не ни следи, успокоих се и веднага се включих в оживения разговор на близнаците — вече в ролята си на щастливо момче на тяхната възраст.

Все още леко замаян от напрежението, се заслушах в глупостите, които си говореха двамата. Тревър се наведе напред, усети, че вече не съм под напрежение, и ме покани в тяхната страна на приятни, смешни закачки. В моя живот безгрижната размяна на тийнейджърски шеги беше нещо непознато. Но сега, докато прекосявах моста над река Ашли на път за Фоли Бийч Роуд, се чувствах различно.

— Лео, знаеш ли, следващата година Шеба трябва да се омъжи за Елвис Пресли.

— Той не е ли женен? — попитах.

— Дребна подробност. Зърне ли я веднъж, Елвис на мига ще се затича към най-близкия съд. Не съм срещал мъж, който да е в състояние да устои на езическия чар на сестра ми. Освен мъже като мен, разбира се. Знаеш за какво говоря, нали, Лео? Със сигурност си разбрал, че ме привличат други посоки на компаса.

— Посоки на компаса ли? — попитах. Въпреки че винаги се правех на много печен тип с житейски опит, сега изобщо не разбрах за какво говори.

— Лео е чист и невинен — намеси се Шеба. — Говориш добре, но изобщо не знаеш какво казваш. Освен това не съм съгласна за Елвис. Не мога да се видя в ролята на жена, която разваля чужди семейства. Повече се виждам като болногледачка или богиня.

— О! — възкликна Тревър. — Тя предпочита простите неща в живота.

— Не бе, мислех си, че ще е по-добре да се омъжа за Пол Маккартни. По погледа му познавам, че сме сродни души. Чрез него ще мога лесно да започна театрална кариера, да играя Жулиета на лондонска сцена и да се запозная с английската кралица. Ще ми бъде много приятно да си общувам с нея. Усещам самотата й, освен това с просто око се вижда, че бракът й с принц Филип е по сметка, не по любов. Мога да се сприятеля с нея, докато Пол ми пробива път като актриса.

— Аз пък живея единствено заради красотата — изтърси Тревър ни в клин, ни в ръкав. — Винаги ще бъда там, където ме отведе красотата.

— Възхищавам се на красотата — отвърна му Шеба, — но повече ме блазни изкуството. Искам да стана най-голямата актриса на моето време. Искам да се омъжа три-четири пъти и все за най-очарователните мъже на планетата. Но най-вече искам да накарам целия свят да се смее, да плаче и ликува, трогнат и дълбоко разчувстван от моя актьорски талант.

— Добре казано — изкоментира Тревър, обърна се към мен и попита: — Кои са твоите най-големи амбиции, Лео? Недей да скриваш нищо от нас. Онази нощ двамата с баща ти ни защитихте с оръжие в ръка, така че вече сте нашите герои.

Онемял и смутен, установих, че не мога да кажа нищичко на извънземните близнаци. Мечтата ми отново да бъда с Шеба някоя нощ започваше да ми изглежда като най-абсурдното нещо на света. Дали пък да не им кажа, че възнамерявам да се оженя за Мерилин Монро, да стана генерален секретар на Обединените нации или първият американски папа? Умът ми работеше трескаво, докато се носехме по остров Джеймс, а аз си мислех защо ли не взема да стана астронавт или да започна да изучавам поведението на сините китове по време на размножителния им период, или да покръстя цял Китай в католическата вяра. Всички тези полусурови лъжи се тълпяха върху езика ми, докато най-накрая казах:

— Мисля да уча журналистика.

— Шеба, тогава той ще пише за нас — обади се Тревър оживено. — Ще ни направи известни в целия свят.

— А ние пък ще му осигуряваме сензации — рече тя. — От това се нуждае журналистиката повече от всичко друго: сензации!

В този момент прекрачих в непредсказуемия, измислен свят на две хлапета, чийто живот би бил непоносим, ако не беше развихреното им въображение. Това беше свят, в който всички правила на цивилизацията отиваха на кино.

Въпреки че никога преди това не бях ходил в плантацията „Сисейшънвил„, имах точните указания на баща ми и лесно открих черния път, който ни отведе до нея. Намираше се на възвишение и под нея се разстилаха огромните мочурища, които се бяха ширнали километри напред, нашир и надлъж по целия залив на остров Джеймс и река Фоли. Господин Фъргюсън ни махна от верандата и вдигна палец; красивата му жена се провикна да попита дали имаме нужда от нещо, преди да се впуснем в нашата авантюра.

Банският на Тревър беше така оскъден, сякаш бе съшит от две носни кърпи.

— Европейски е — поясни той. Бикините на Шеба бяха с телесен цвят и разкриваха достатъчно от тялото й, за да реша, че наистина може да избира между Елвис и Пол Маккартни, стига да имаха късмета да се присъединят към нас този ден.

— Лео, харесваш ли банския ми? — попита ме тя.

— Ама ти с бански ли си? — отвърнах и близнаците прихнаха.

За пръв път в живота си стъпвах на плаващата платформа, на която родителите ми се бяха влюбили преди повече от трийсет години. Тъй като знаех историята на тяхната любов от разказа на баща ми, искаше ми се да направя това плаване сам, но изведнъж реших да го споделя с двамата ми нови приятели. Нали именно Шеба ме бе лишила завинаги от девствеността. Хвърлих гумата пояс във водите на отлива — точно часът, в който луната беше свирила отбой по всички фронтове на мочурищата. Стъпихме на платформата и приливът се обърна, точно както беше по план. Гмурнахме се в топлата солена вода, после изскочихме със смях на повърхността и започнахме да се носим, дълго и бавно, към Атлантика, който в смълчаната си необятност посрещаше гостоприемно всякакви посещения.

През лятото солената вода, която изпълва всички големи и по-малки заливи на Южна Каролина, е топла, слънчева и копринена. Гмурването в нея не стъписва тялото, а обратното — успокоява опънатите нерви от работната седмица. Заливът беше тъмен и мътен от различните хранителни вещества, които се съдържаха в големите мочурища; не можеш дори ръката си да видиш, като отвориш очи под водата. Плувахме в част от Атлантика, която временно принадлежеше на Южна Каролина. Водите на отлива се отдръпваха навътре и всмукваха цялата същност на мочурищата; сините раци стояха заседнали в пясъка и скоро щяха да станат жертва на бродещите скитници. Докато отливът се връщаше устремно назад, стридите, запасили се с колкото могат повече солена вода, се затваряха здраво и така, докато дойде отново приливът; камбалата се спотайваше в наносните плитчини; барбунът проблясваше, сякаш живак, между морските треви; малките акули душеха стръвно да открият плячка; синята чапла стърчеше с хералдическа горделивост върху дългите си крака в привидната застиналост на търпеливото дебнене; снежнобялата чапла — единственото създание в крайморските низини, чието име напомняше за зимата — оглеждаше втренчено плитчините за стада от рибки лещанки. Оставих близнаците да се насладят на гледката и през първите сто метра никой от нас не продума, потънали в собственото си безмълвие и красотата на момента.

Най-накрая чух Тревър да се обръща към сестра си:

— Това ли е?

— Не съвсем. Но почти. Още не съм сигурна.

— Права си. Трябва да изчакаме, за да видим как ще свърши.

— Може например да си порежеш крака на счупена бутилка бира — рече тя. — Да се разболееш от тетанус и да умреш. Но по-лошо от умирането е никой да не знае къде се намираш. На погребението ти няма да има пукната душа.

— О, Шеба, искам на погребението ми да се стекат хиляди хора. Това е задължително.

— Така ли? Тогава никакъв тетанус не ти се полага.

Шеба хвърли поглед към остров Съливан, после обратно към шахматната дъска на ширналия се град. Мочурищата сияеха в най-наситеното зелено на лятото, на църковните одежди, на хамелеоните и джунглата. Тревата хвърляше ярки, надменни отблясъци, ала случеше ли се облак да премине между слънцето и залива, тя променяше аурата си и попиваше оттенъците на нефрита и зеления зехтин.

— Тревър, знаеш ли, може и това да е — обади се Шеба, когато вече бяхме част от отлива и гуменият ни пояс се въртеше в бавни кръгове.

— За какво говорите? — попитах. — Не е честно да имате тайни от мен.

Близнаците се изсмяха, а Шеба продължи:

— Лео, ти още не ни познаваш. Както и ние теб. Твоята майка не ни харесва и ще направи всичко възможно да развали приятелството ни. Много хора смятат, че сме прекалено екзотични и превзети. Ние си го знаем. А ти нали вече видя майка ни — изкуфяла, вечно пияна.

— Но вината не е изцяло нейна — прекъсна я брат й. — Мама е имала ужасен живот. Ние с Шеба не сме родени в градина с рози, ако разбираш за какво говоря.

— Когато бяхме малки, с Тревър решихме да заживеем в един напълно измислен свят. Но го измислихме зле. Сценарият ни съдържаше твърде много Дракула и твърде малко Дисни.

— Говориш завоалирано — обърна се Тревър към сестра си. — Както сама каза, Лео е един от божиите младенци и според мен е по-добре да не го пипаме, нека си остане невинен.

— Мисля, че вече е късно — обади се Шеба, намигна ми и така потвърди предишното ми усещане, че за нея сексът се управлява не от разбирането за любов и отговорност, а — и това бе толкова странно, че изобщо не можех да го проумея — от желанието й да се забавлява. Бях направо изумен от това мое прозрение и побързах да се гмурна под водата, където и рибите можеха да видят, че съм се изчервил.

Когато отново изплувах сред въздух и светлина, магията на отлива, на прокрадващите се слънчеви лъчи и на тюркоазената синева на небето и тържественото мълчание на мочурищата бяха докарали близнаците до състояние на молитвен транс. Не се налагаше да се движим, освен в случаите, когато водата ни отнасяше близо до брега, и тогава се оттласквахме с ритници от пясъчното дъно. Понесени от отлива, обсебени от него.

Но ето че Шеба пак се обади:

— Това е. Прав си, Тревър. Намираме се точно в него и толкова е хубаво, че сме в състояние да го разпознаем.

— Какво е това? — извиках аз. — Непрекъснато го повтаряте, а аз не знам за какво говорите.

— Говорим за съвършения миг — поясни Шеба. — Ние с Тревър цял живот го търсим. На няколко пъти ни се е случвало да смятаме, че сме го изживели, но после все нещо е ставало да го развали.

— Шът! — обади се Тревър. — Да не го урочасаме. После ще съжаляваме.

— Миналата година отидохме в Орегон да гледаме китовете. Мама ни заведе — започна Шеба. — Бяхме отстрани на корабчето, когато китовете започнаха да прииждат. Целият океан се изпълни с тях. Мигрираха заедно с бебетата си. Двамата с Тревър се спогледахме. Бяхме толкова нещастни, че ни пречеха да виждаме. Но после се промушихме най-отпред и застанахме на носа — само ние двамата. Хванахме се за ръце, спогледахме се, после отправихме взор към китовете и едновременно си казахме: това е!

— Но то беше, преди мама да повърне. Твърдеше, че било от люлеенето на кораба, но ние си знаехме, че е от бърбъна — продължи Тревър. — Нужно ли е да казвам, че нито мигът, нито денят се оказаха съвършени. Не се класираха дори в десетката.

— Тревър, Лео не се интересува от нас — прекъсна го Шеба. — Той е имал съвършен живот. Затова е толкова непокварен.

— Така си мислите, защото сте нови в града — казах им. — Чухте ли вече за брат ми?

— Мислехме, че си едно дете — рече Тревър.

— Сега вече съм. Нека ви разкажа нещо. Имах най-готиния и най-красив брат на цялата земя. Мислех си, че е и най-щастливият. Когато бях на девет години, го открих във ваната с прерязано гърло и китки. Прекарах следващите години във всевъзможни психиатрични кабинети. Бях сигурен, че мъката ще ме убие. И за малко да успее. Сега като че ли започвам полека-лека да я преодолявам. Съвършен живот ли? Не, Шеба, не си права. И още нещо за твое сведение: броят на приятелите ми връстници е нула. Кръгла нула.

Близнаците се пресегнаха и ме докоснаха. Тревър ме хвана над лакътя, а Шеба улови дланта ми.

— Двама — каза тя разчувствано.

— Вече имаш двама — обади се и Тревър. — Ще те обичаме два пъти по-силно в сравнение с другите, защото сме близнаци.

— Казвал ли си на друг тийнейджър за Стив? — попита Шеба.

— Не, никога. Но цял Чарлстън знае.

— Ти избра нас, за да ни го кажеш лично — намеси се Тревър. — Лео, това е голяма чест.

— Голяма чест — съгласи се Шеба. — Хайде да направим място за Стив и да го поканим да дойде тук да поплува с нас на гумата.

Тя се премести по-близо до мен, така направи и Тревър. Отвори се празно място, където трябваше да бъде Стив.

— Стив — обади се Шеба. — Това ти ли си, сладур?

— Разбира се, че е той — каза Тревър. — Как би могъл да откаже такава покана?

— Не го виждам — промълвих аз.

— Трябва да го почувстваш — каза ми Шеба с настойчивия глас на търпелив инструктор. — Ще те научим на всички удоволствия в играта на ужким.

— Но преди всичко трябва да вярваш, за да се получи рече Тревър. — Ще можеш ли, Лео?

— Тогава Стив ще разбере — побърза да се намеси Шеба. — Той е по-притеснен от всички нас. Кажи му нещо.

— Здрасти, Стив — казах, а гласът ми се разтрепери. — Божичко, да знаеш колко ми липсваш. Никой друг на света не се е нуждаел толкова много от брат.

И в същия миг се разстроих, страхотно се скапах, близнаците също. Разплаках се неудържимо — и те заедно с мен. Сълзите ми се смесиха със солената вода и не спряха да се стичат, докато мъката не ме пресуши отвътре. През следващите пет минути продължихме да се носим в пълно мълчание.

— Развалих съвършения ви миг — обадих се.

— Не, не си — рече Шеба. — Напротив, допълни го. Каза ни нещо за себе си. Това рядко се случва.

— Даде ни част от себе си — каза Тревър. — Съвършен не означава щастлив. Съвършеното може да има много и най-различни проявления.

— Знаете ли защо днес ви доведох тук? Искате ли да знаете защо в този момент се носим към пристанището на Чарлстън?

— Нямам представа — рече Шеба. — Стив знае ли тази история? Трябва и на него да му я разкажеш. Лео, ти си вече част от нашия измислен свят. Трябва да го приемеш сериозно.

Погледнах към въображаемата точка, обитавана от брат ми насред океана.

— Стив, на теб най-много ще ти хареса тази история.

И тогава им разказах за лятото, в което майка ми и баща ми се бяха влюбили. Близнаците слушаха в захлас и нито веднъж не ме прекъснаха.

— Е, това се казва любов — обади се накрая Тревър.

Излязохме от залива и се озовахме в по-бурните води на чарлстънското пристанище, все още пленници на отлива, който стана по-силен и осезаем, когато стигнахме водите на река Ашли. Слънцето клонеше към залез и реката се бе обагрила в лимоненожълто миг преди да грейне в истинско злато. Паникьосах се, тъй като не видях нито баща ми, нито друга лодка, но после го забелязах да маха. Беше завързал „Бостънски китоловец„ за една шамандура и с удоволствие си ловеше риба. Вероятно изчакваше да го приближим. Според мен той беше толкова доволен, че ме вижда в компанията на мои връстници, че можеше да ни разреши да киснем във водата и до среднощ, ако не се притесняваше за нашата безопасност.

Докато водите ни носеха бързо към баща ми, казах на близнаците нещо, което смятах, че трябва да споделя с тях, въпреки първоначалното ми решение да го запазя в тайна. Денят беше толкова специален, че не исках да го помрачавам, но май нямах друг избор.

— Шеба, Тревър — започнах колебливо. — Не знам как да ви го кажа. Никога не съм прекарвал по-прекрасен ден. Но вчера един човек ме нападна. Беше в тясна уличка. Затова едното ми око е насинено. Опря нож в гърлото ми. Каза, че ще ме убие — и мен, и родителите ми. Шеба, видял ни е заедно и знаеше, че си прекарала нощта у нас. Носеше маска. И нарисува едно от онези неща върху лицето ми, същата рисунка като на вашата врата. Никога не съм бил по-уплашен.

— Всичко развали, Лео — каза му Шеба със студен глас. — Развали съвършения ни ден.

— Точно така. Пфу, изфиряса. Отиде по дяволите — добави Тревър и ми обърна гръб.

— Не исках нищо да развалям, но се безпокоя за вас двамата.

— Ние умеем да се грижим един за друг — отсече Шеба. — Така е било винаги, така и ще бъде.

Баща ми пое към средата на реката, за да ни посрещне. Хвърли котвата, остави мотора да работи на празен ход и ни изтегли при себе си един по един. Бяхме прекарали два часа в солената вода и се почувствахме прекрасно, след като се загърнахме с меките хавлиени кърпи и утолихме жаждата си с ледената кока-кола, която татко ни беше купил.

— Майка ти ме закара до плантацията. Взех колата и дрехите, които бяхте оставили там — рече баща ми, докато ни подаваше хартиените пликове.

В пълно мълчание двамата с Тревър свалихме банските си гащета и навлякохме по чифт къси панталони и тениски. Ужасно съжалих, че изобщо споменах мъжа от уличката. Реших, че завинаги съм изгубил приятелството на близнаците с недискретното си плямпане, въпреки че не можех да разбера в какво по-точно се състоеше престъплението ми, нито защо тайната ми ги отблъсна.

Прекосихме Локуд Булевард и завихме по Синклер стрийт, където живеехме всички. Баща ми изглеждаше много доволен и до края не спря да разговаря с близнаците. Изпратихме ги до вратата и зърнахме как майка им гледа телевизия в предната стая. Когато казах „довиждане„ на Шеба, тя ме изненада, като ме прегърна и целуна по бузата.

— Беше наистина съвършен ден. Ще му обясня на Тревър. По-хубаво не би могло да бъде.

Стиснахме си ръце и тогава тя ми пъхна едно листче. Надявах се да е любовно признание или нещо като любовно писмо. Бях чел за такива неща по романите, но лично аз никога не бях получавал. Баща ми ме прегърна през рамо и този негов жест ми дойде като балсам. Доволни от прекарания ден, крачехме към къщи и обсъждахме какво евентуално да приготвим за вечеря.

Щом останах сам, прочетох бележката, която Шеба ми беше дала скришом. Не беше любовното признание, на което се надявах, но въпреки това шокът, който предизвика у мен, ме разтърси.

„Скъпи Лео, съжалявам, че преди малко двамата с Тревър реагирахме по този начин. Ние познаваме мъжа, който те е нападнал. Той е причината да водим този наш въображаем живот. Мъжът, който те е наранил, е нашият баща. Точно така, Лео. Срещнал си милия ни стар баща.„

7

Време за купон

На 4 юли организирах купон, за да отбележа края на изпитателния си срок. Цяла сутрин двамата с баща ми нареждахме малки маси и сгъваеми столове, които бяхме задигнали от гимназията. Майка ми сложи върху всяка маса ваза с пъстри цветя, набрани от собствената й градина. Баща ми стоя цяла нощ да изпече на барбекюто малко прасе, след което дълго време руга кварталните миещи мечки и улични псета, които бяха подлудели от миризмата на месо. Шеба и Тревър пристигнаха още сутринта и цял ден ни помагаха: лъснаха всички сребърни прибори, сложиха бели покривки на масите в задния двор, като стриктно спазваха желязното правило на майка ми, а именно — никакви пластмасови вилици и ножове, никакви картонени чинии на тържество в нейната къща.

Когато треньорът Джефърсън и семейството му пристигнаха точно в един, двамата с баща ми се заеха да организират импровизиран мокър бюфет. Изненадах се, като видях, че ще е напълно като истински, с избор на питиета, който се простираше от плебейски до екзотични, от най-обикновена ледена бира до сингапурски студен грог. Госпожа Джефърсън и нейната майка бяха донесли огромни кани с лимонада и студен чай. А нас с Айк ни пратиха да купим такива количества лед, че и самолетоносач да потъне в него, както гласеше заповедта на баща ми. Взех шевролета и поехме към северната част на града, където се намираше така наречената ледница.

Извадихме късмет с времето. Четвърти юли в Чарлстън може да бъде толкова горещ, че боята по колите да се напука, но този ден беше облачен и с лек прохладен ветрец. Макар и доста нервен, почувствах у себе си лекота, която не бях изпитвал от години, някакво оживление на духа, което ме обземаше като надигащ се прилив. Опитвах се да хвърля поглед напред, да зърна себе си в бъдещето и да разбера нещо за човека, в който вече се превръщах.

Айк ме изтръгна от унеса, като ме попита:

— Защо си свалил гюрука на колата бе, бял баламурник?

— Защото е лято, черен чукундур. А лятото е сезон, през който да караш без гюрук е най-кефско.

— Как мислиш, че ще изглеждаме в очите на някой бял полицай или фермер — бяло момче и черно препускат заедно като луди, сякаш светът е техен?

— Ще им подейства добре. Айк, млъкни, моля те, и се наслаждавай на пътуването.

Той нагласи страничното огледало на колата, за да вижда по-добре.

— Да, ама моят черен задник ще увисне на въжето, не твоят. На някой як дъб.

— Ако питат мен, надявам се това наистина да си ти, а не аз.

— Може и двамата да ни обесят. Не познаваш смахнатата им логика, както аз я познавам.

— О, така ли? За кого работиш бе, господин експерт? Айк, всеки път, когато сме заедно, обръщаш всичко на лекция по социология. Сега просто сме излезли да купим лед, а аз се чувствам, като че съм взел на автостоп Ейч Рап Браун или Стоукли Кармайкъл. Или друг член на „Черните пантери„.

— Да си винаги нащрек означава да оцелееш — отсече Айк.

— Тогава дай да те набутам в багажника.

— Тук ми е добре. Просто трябва да обмисляш нещата малко повече.

— Ето, затова се сприятелих с акъллия като теб.

— Ти, белчо, изобщо помисли ли за списъка с гостите, които си поканил? — попита ме Айк. — Събрал си и бели, и черни на едно място, а това е гигантска глупост.

— Има едно черно момиче, с което непременно трябва да се запознаеш — казах му аз. — Тя е от сиропиталището.

— Слушай какво, смахнатият, последното нещо, което ще направя, е да се запознавам с разни сираци.

— О, тя ще ти хареса. Много е хубава.

— Как така знаеш всичко на тоя свят, бе?

— Смахнатите знаят всичко. — След това хвърлих поглед към огледалото за обратно виждане и уж се сепнах. — Оу, оу, Айк. Нападат ни отляво. Цял камион бели фермери. О, божичко, въоръжени са, дори се прицелват в нас. Лягай долу! Бързо, скрий се!

Айк се просна на пода на колата. Продължихме известно време, след което Айк ме попита:

— Отминаха ли?

— Не, бе, привидяло ми се е. Оказаха се деца от детската градина, всяко въоръжено с по един сладолед. Фалшива тревога!

— Копеле такова! Лъжеш като Стром Търмънд! — изрева той, а аз завих по Римаунд Роуд и тръгнах към новооткритата ледница, чийто собственик беше бивш ученик на баща ми. Бях изплашил Айк с моите майтапи и сега се чувствах малко кофти, но накрая той наруши гробовното си мълчание и рече:

— На тия бели, дето си ги поканил днес, каза ли им предварително, че на твоя купон по случай „края на лудостта ми„ ще има и черни?

— Купонът няма нищо общо с лудостта ми. Празнувам края на моя изпитателен срок.

— Сега разбирам, че наистина си живял смислено. Първо психясваш, после се хващаш да пласираш наркотици. Как успя за толкова кратко време?

— Абе, хванах зелена вълна, братко. Както и когато срещнах теб, сладур. Не, сериозно. Ако белите се притесняват от присъствието на черни, тогава прав им път.

— Готин, нещо в главата ти не е наред.

— Но аз вярвам в силата на молитвата — отвърнах му. — О, Господи, направи така, че утре, като се събудя, да разсъждавам като този прекрасен, съвършен, бляскавочерен ум тук до мен, като доктор Джордж Уошингтън Карвър Айк Джефърсън-младши, вечния оптимист.

— Тази година, ако покрай теб не ми видят сметката, значи съм голям късметлия — измърмори той и направи гримаса, докато аз паркирах на товарната рампа.

Като пристигнахме у дома, натоварили целия багажник и задната седалка с лед, видяхме, че училищният автобус на сиропиталището тъкмо завива зад ъгъла с господин Лафайет на кормилото. Сестра Поликарп беше облякла сираците с оранжеви работни гащеризони, на които и отпред, и отзад беше изписано „Сиропиталище Свети Юда„.

— Ей, господин Лафайет, защо Поликал ги е наконтила така? Не й ли обясни, че това е купон? — попитах го.

— Лео, сестра Поликал не се поддава на съвети — отговори господин Лафайет и изсумтя шумно.

Докато ги представях на гостите, видях унижението на тримата сираци, изписано като графити около очите им.

— Бета Робъртс — обърнах се към новото момиче, с което се бях запознал предишния ден, — тук е онова момче, за което ти бях говорил. Айк Джефърсън. Запознах се с него в лудницата.

— Измисля си — каза Айк, докато се здрависваше с Бети. — Въпреки че според мен са допуснали голяма грешка, като са го изписали преждевременно.

Всички се изсмяха малко нервно, а аз се обърнах към Шеба Поу и я попитах:

— Шеба, имаш ли някакви дрехи, с които да облечеш Старла и Бети специално за купона?

— Елате с мен, момичета. Ще ви наглася като куклички — рече им Шеба и веднага ми стана ясно, че ме е разбрала правилно. Шеба хвана Старла и Бети за лактите и ги поведе към къщата си. — Знам едни трикове с гримове, които страшно ще ви харесат.

— Ела, Найлс — извиках му. — Сега е твой ред да си избереш нещо от изискания гардероб на един джентълмен. Разбира се, говоря за себе си.

Облякох Найлс с бермуди, чифт стари гуменки и тениска с надпис „Цитаделата„, от която имах поне двайсет броя поради телешката привързаност на баща ми към неговата алма-матер плюс болезнената му нужда да ме вижда как вървя по неговите стъпки.

— Найлс, така си супер — сгънах униформата му и я сложих върху тоалетката.

— Защо имаш две спални? — попита ме Айк, който в този момент извършваше оглед на втория етаж.

— Защото имах брат, но той умря. Другата спалня беше негова.

— Как умря?

— Самоуби се.

— Защо?

— Така и не успях да го попитам — отвърнах. — Дай да се връщаме на купона.

— Приличахте ли си двамата? — попита Найлс.

— Не, Стив беше страхотен — отговорих му. — Нищо общо с мен.

Чухме пианото, което прозвуча откъм гостната. Изненадах се — майка ми и Тревър Поу в клавирен дует. Веднага се виждаше, че талантливото изпълнение на Тревър превъзхожда уменията на майка ми като пианистка. Той имаше дълги, съвършено поддържани пръсти и красиви ръце. Майка ми много скоро вдигна своите във въздуха и обяви:

— Предавам се, Тревър. Не знаех, че си дете-чудо.

— Дар от Бога — скромно заяви Тревър. — Но моето не е нищо в сравнение с Шеба. Само да я чуете как пее.

— О, значи е певица — изненада се майка ми.

— Доктор Куин, още нищо не знаете, но скоро ще стане ясно: Шеба Поу е звезда.

— А изпълняваш ли класическа музика? — продължи да се интересува майка ми.

След като тя се отказа от дуета с Тревър, той засвири „Хей, Джуд„ на „Бийтълс„. Но щом Майка ми попита за класическа музика, веднага премина на клавирен аранжимент на Деветата симфония на Бетовен. Ръцете му пробягваха по клавишите с невъобразима бързина.

— Чуя ли мелодия, макар и само веднъж, запомням я за цял живот — обясни й той.

— Случайно да играеш футбол? — попита го Айк.

— Божичко! А ти как мислиш?

Момичетата се върнаха от къщата на Поу, след като Шеба ги беше преобразила с помощта на малко, но много професионално сложен грим. И Старла, и Бети носеха летни рокли без ръкави и сандали, а Шеба дори бе намерила начин да прикрие злополучното кривогледство на Старла с чифт скъпи на вид слънчеви очила. Беше заприличала на хубава, щастлива млада жена и може би затова дойде да ми благодари, че съм я оставил в ръцете на Шеба.

— Двете с Бети изглеждате напълно готови за купона. Страхотна работа, Шеба. Тревър, музика, моля! — извиках и Тревър ни оглуши с „Двайсет и четири часа рок„ на Елвис. Така купонът официално започна.

Бях се постарал да поканя всички хора, които в моя малък ограничен свят бяха играли някаква роля в борбата ми да стъпя отново на крака. Дълго време се бях чувствал безнадеждно изгубен като в непроходима и враждебна джунгла, която един ден най-внезапно бе изникнала, за да ме погълне; в тази джунгла на отчаянието нямаше утеха. Но сега вече бях решил да оставя тези чужди географски територии зад гърба си и като дете се радвах всеки път щом чуех звънеца на външната врата, за да приветствам монсеньор Макс, Клио и нейния съпруг или пък Юджин Хавърфорд, който ми донесе следобедния вестник. Пристигна и съдията Уилям Алегзандър със съпругата си Зан; с удоволствие разбрах, че са довели и моята психиатърка Джаклин Кридъл. Харингтън Канън се появи скоро, последван от Хенри Бърлин, съпругата и двете му по-големи деца; представих ги на Чад и Фрейзър Рътлидж и на Моли Хъгър, която се появи веднага след това.

— Без бизнеса на семейство Рътлидж — обади се Хенри Бърлин — с мен е свършено. А семейство Хъгър, те са просто черешката на тортата. А, значи тук живее моят любим пандизчия!

— Хенри, престани! — смушка го госпожа Бърлин, но той се обърна към мен и ми намигна.

— Опитах се да изнамеря някакво гадже за Фрейзър — рече Чад, — но пак ударих на камък.

— Лео, много се радвам да те видя отново — каза Моли и двамата си стиснахме ръцете.

— Ей, Фрейзър — казах, — искам да те запозная с едно момче. Ела насам.

Хванах я за ръка и я поведох към задния двор, където край една от масите разговаряха Айк, Бети, Найлс и Старла.

— Ей, Найлс — извиках. — Това е една моя приятелка, казва се Фрейзър Рътлидж. Реших, че ще ви е приятно да се запознаете. Найлс Уайтхед.

— Лео, ама ти си страшен сватовник — рече Старла.

— Не знаех, за пръв път го правя.

— А мен с кого ще ме сватосаш? — попита тя. Огледах се наоколо, но не видях подходящ кандидат, погледът ми все пак се спря на Тревър Поу.

— Ей, Тревър, би ли изсвирил няколко любовни песни за моята приятелка Старла?

— Божествен шанс, ако питаш мен — отговори той. Заведе Старла в къщата и най-красивата музика на света долетя откъм прозореца в гостната и изпълни задния ни двор, както приливът го залива — призован от луната, подправен с ароматите на лятото.

Отидох до масата, до която самотен седеше Харингтън Канън, и го попитах:

— Да ви донеса и нещо друго за пиене, господин Канън, или само да долея чашата ви?

— Седни за малко до мен, Лео — рече той. — Искам да ти кажа едно-две неща. Някои са по-общи, други — провокативни.

— Звучи ми съвсем в стила на Харингтън Канън, когото познавам и обичам — отговорих и придърпах един стол до него.

— Родителите ти не притежават нито една ценна вещ или мебел — отсече той. — Никога не съм виждал такава непоправима проява на безвкусие.

— Техните вкусове са простички, освен това и двамата са учители — обясних. — Не могат да си позволят вещи от вашия магазин. Често сте ми казвали, че дори вие не можете да си ги позволите.

— Освен това тук има чернокожи — каза той и извърна поглед към река Ашли.

— Да, аз съм ги поканил — рекох. — Те са ми приятели.

— Според мен това е безобразие — да събираш бели и черни на едно място. Аз например не знам какво бих могъл да им кажа, ако реша да заговоря някой от тях.

— Вие и без това не говорите с никого — нито с бял, нито с черен. Обикновено си седите сам и зяпате в празното пространство.

— Наслаждавам се на реката. Божието дело в своето най-красиво въплъщение.

— Струва ми се, че сте малко асоциален тип.

— Човек престъпник да нарича мен асоциален! Това е нечувано и нагло!

Прекосих задния двор и отидох да поздравя някои от моите любими абонати, които се бяха наредили на опашка за барбекюто. Тъкмо се озовах до масата на съдия Алегзандър, когато майка ми ме извика от отсрещния край на двора. Беше прегърнала Септима Кларк и дъщеря й. В продължение на десетилетия Септима си оставаше нашият най-известен борец за граждански права в цял Чарлстън. Да я поканиш на тържество вече беше проява на смелост, но да я поканиш в къщата си беше нещо нечувано. Потреперих от гордост, като видях Септима в обятията на майка ми. По всяка вероятност човек можеше да храни съмнения относно начина, по който родителите ми се представяха в очите на обществото, но никой не можеше да отрича техния кураж. Монсеньор Макс стана и поведе Септима към своята маса.

Но този дух не успя да зарази всички в еднаква степен. Забелязах, че Найлс и Фрейзър, Айк и Бети, както и Старла Уайтхед се бяха скупчили около съдия Алегзандър и се заливаха от смях. Той умееше да забавлява хората с истинските истории, които разказваше. Като ме видя, че съм тръгнал към съдията, Чад Рътлидж се отдалечи от Моли. Стисна ме здраво за ръката и ме поведе към брега на езерото, където останахме скрити зад голям дъб.

— Кинг, какво си въобразяваш, че правиш? — започна направо той.

— За какво говориш, Чад?

— За чернилките. Поканил си тия патладжани на купона! С всичкия си ли сте — ти и твоите родители?

— Ами защо не отидеш да ги питаш дали са с всичкия си, приятелю? — отвърнах му. — Много ми е любопитно да видя реакцията им.

— Братче, това е Чарлстън — осведоми ме той.

— О, благодаря ти, че ме открехна.

— Тук такива неща не се правят. Ние сме достатъчно интелигентни, за да не си ги позволяваме.

— Говори от свое име — отвърнах му. — Виж, Чад, срещаме се за втори път и трябва да ти кажа, че интелигентен не е думата, която ми идва наум, като те видя.

Чад настръхна.

— А коя е думата, която ти идва наум, нещастнико? Доколкото знам, вдигнал си тоя маймунски купон, за да отпразнуваш края на условната си присъда. Нас с Моли ни хванаха да смъркаме малко кокаин и толкоз, докато у теб, в джоба на евтиното ти сако, са намерили количество, с което може да се надруса целият град.

— Така е, изложих се. Засега само това може да се каже за моя живот.

— И каква е първата дума, която ти идва наум, като се сетиш за мен?

— Майка ми много държи да не говоря с клишета. Те обиждат учителката у нея.

— Нищо, опитай. Аз нямам нищо против клишетата — рече той.

— Първата дума, която ми идва наум, е задник, може и гъз. Да, точно така. Друг вариант е: загорял задник или гноясал гъз. Третият е: загорял шибан задник. И май с това възможностите се изчерпват, Чад. Да мисля ли за още варианти?

— И още нещо. Защо насади сестра ми с оня скапан сирак?

— Ами нали в яхтклуба се заяждаше с нея, че не можела да си намери гадже. Дори й се подиграваше за това как изглежда. Според мен тя е хубава и много добра. Наскоро се запознах с Найлс и реших, че има нужда от един-двама приятели. Струва ми се, че добре се разбират, поне по това, което виждам в момента.

— Гарантирам ти, че за последен път ги виждаш заедно — закани се Чад. — Родителите ми полудяват само като чуят за сираци.

— Предполагам — отговорих. — Но Фрейзър и Найлс също имат мнение по въпроса.

— Ти нямаш никаква представа как мисли и действа чарлстънската аристокрация.

— Така е, но иначе обичам да наблюдавам хората. Повечето са лесно предсказуеми.

— Напускам този купон — заяви Чад. — Фрейзър и Моли си тръгват с мен.

— Ама, разбира се, Чад, за мен беше огромно удоволствие да те опозная — казах, като дори не се опитах да прикрия подигравателния си тон. — Не се хващай да играеш футбол, приятелю. Само те предупреждавам.

— Мислиш, че ме е страх от теб ли?

— Би трябвало — отвърнах, — защото възнамерявам при първа възможност да те просна по задник — по гноясалия ти аристократичен гъз.

— Ти ли? Ти и твоите чернилки ли?

— Точно така, аз и всички останали.

— Дръж планинската си горила далече от сестра ми — предупреди ме Чад.

— Кой?

— Сиракът. Той е от планините на Северна Каролина, значи е горила. Истински бял боклук, те са по-лоши и от чернилките.

— Бай, бай, Чад — казах. — Аристократ и половина! Покрай теб човек може да намрази всички бели.

Чад изхвърча навън, а аз взех да предлагам на гостите от барбекюто и пържената риба с надеждата да се успокоя. Чад изглеждаше страшно озлобен и неуверен в себе си, което е взривоопасна комбинация. Придърпах един стол и седнах до съдия Алегзандър, който тъкмо довършваше някаква история сред смях и аплодисменти. С периферното си зрение и най-вече слух долових сериозен спор, който се водеше шепнешком, но възбудено в онази част на двора, където безценните камелии на майка ми бяха придобили неестествено големи размери. Чад и Фрейзър Рътлидж бяха сплели рога в неблагозвучно противоборство в една от онези битки, които често избухват между хора, които би трябвало да се обичат. В едно бях сигурен — Фрейзър нямаше да отстъпи и на йота пред брат си. От разстояние се загледах в Найлс и Старла, които наблюдаваха спора. Бях сигурен, че и двамата са наясно къде е ябълката на раздора. Почудих се колко ли дълго тези сираци са били унижавани от местните в поредицата градове, в които бяха пребивавали като нежелани гости. Фрейзър се отскубна от ръцете на брат си, а когато той се опита да я спре, най-точната баскетболистка от женския гимназиален отбор на Южна Каролина без засилка заби такъв лакът в ребрата му, че той се пльосна насред избуялите камелии.

Чад и Моли напуснаха купона, без да се сбогуват с никого. Когато Фрейзър се върна при Найлс, тя го хвана за ръка и го дари с една от най-сияйните си усмивки. Направо онемях, като си помислих за ролята, която бях изиграл в сближаването на тази двойка — наистина идеално се допълваха. По всичко личеше, че Бети Робъртс и Айк също се разбират добре. Как ме беше нарекла Старла? За пръв път в живота си се проявявах като сватовник. Но ето че усетих у себе си някакво вътрешно умение, за чието съществуване не подозирах. Огледах двора и видях един страхотен купон.

Учудих се, като забелязах, че Моли се връща. Тъкмо прекосяваше градината — тревожна, объркана и зачервена. Отидох при Найлс и Фрейзър за подкрепа, но веднага видях, че те нямат нужда от мен. Моли носеше у себе си всички отличителни белези на момиче от най-доброто чарлстънско общество, имунизирано против проявите на анархия, които биха могли да пробият непревземаемата й защита. Беше типична южнячка, родена да се харесва, а не да мисли, да очарова, а не да отстоява себе си. Обичам момичета като Моли Хъгър и винаги ще ги обичам. Беше се върнала, за да се хвърли в битката, която приятелят й току-що беше изгубил. От пръв поглед се виждаше, че мрази конфликтите във всичките им спорни разновидности. Освен това усетих някакво раздвижване от дясната си страна и видях, че безпогрешният нюх на майка ми да надушва отдалеч всяка демонстрация на агресия я водеше точно към въпросното място в собствения й двор. Побързах да пресека пътя й. Въпреки че можех да разтълкувам много неща на Моли относно привидното лустро на южняшкия дом, в момента нямах нито сили, нито време да й обяснявам, че всъщност сега се е озовала в призрачната градина на Джеймс Джойс.

Пресрещнах майка си, преди да успее да се намеси в свадата.

— Остави това на мен, майко.

— Какво ти наприказва малкият Рътлидж при дъба? — попита ме тя.

— Просто се опознавахме.

— Лъжеш. Той те е предизвикал.

— Не бой се, отбранявах се достойно. Не отстъпих и педя земя.

— Сега не лъжеш, но моля те, прекрати схватката, в която всеки момент ще влязат госпожиците Фрейзър и Моли. — Произнесе „госпожиците„ натъртено, което можеше да означава само едно — иронична подигравка.

Когато се доближих до групата в периферията на купона, чух Моли да казва на Фрейзър:

— Ако не дойдеш да си поговорим на четири очи, ще го кажа пред всички. Чад няма да си тръгне, преди да влезеш в колата с нас, Фрейзър. За нищо на света не бих те изложила пред непознати, знаеш, че не съм такъв човек.

— Моли, остави ме. Тук ми е приятно — отвърна й Фрейзър. — Забавлявам се както никога досега. Защо това толкова ви дразни с Чад?

— Защото не е правилно. Не забравяй кои сме и с какви принципи сме отгледани. Изобщо не трябваше да идваме. И Лео не постъпи добре, като ни покани. Той е знаел много добре какво върши.

Тонът й ме подразни.

— И какво толкова съм извършил, Моли?

— Това събиране тук — каза тя — прилича на кутия смесени ядки. Сбъркано е от началото до края. Знаеш какво ще каже бащата на Чад, като разбере, че някакво момче от сиропиталището е правило компания на Фрейзър.

Някой се приближи, обърнах се и видях Шеба.

— Ако не ти харесва, можеш да си вървиш. И повече да не си посмяла дума да кажеш срещу приятеля ми Лео Кинг. Защото той май ще се окаже най-готиното момче, което съм срещала.

Тук Найлс се намеси:

— Фрейзър, върви с Моли. Тя е права, само неприятности ще ти докарам. Ние със Старла нямаме какво да предложим на никого. Дори дрехи нямаме, тези сме ги взели назаем специално за купона. Мисля, че е най-добре да се връщаме в сиропиталището.

— Вечерният ви час е до дванайсет — казах му аз. — Майка ми се обади на сестра Поликал и тя се съгласи.

— Моли, можеш да ме цунеш по задника — изрепчи й се Старла с дрезгавия си нисък глас, който напомняше за страшния, мистериозен мрак на планината Блу Ридж.

Тревър Поу се появи отнякъде.

— Моли, ти си самата красота и одухотвореност. Да влезем в къщата и аз ще ти свиря любовни мелодии, докато пръстите ми изтръпнат. Ей вие, Шеба и Старла, по-внимателно с госпожица Моли, ако обичате.

— Тревър, не разбираш ли? — обади се Моли, вече умолително. — Ние сме възпитани другояче. За такива като нас тук няма нищо стойностно. Искам да кажа, че няма нищо от нашите ценности.

— Какво ще кажеш за един малък компромис? — подхвърлих аз. — Сам ще върна Фрейзър у дома преди дванайсет. Сираците и без това трябва да се приберат в „Свети Юда„ с автобуса на господин Лафайет.

— Другият вариант е аз и моето семейство да си тръгнем на минутата. Това също става — обади се Айк.

— Айк, вие сте мои гости — намесих се аз. — Надявам се, че тук се чувствате добре.

— Аз говоря за Моли и Чад — продължи той. — Те май не са много доволни, че ние сме тук и по този начин се правим на нещо повече от жалки чернилки.

— Не съм казала подобно нещо — възрази му Моли и целият език на тялото й говореше, че се е изправила срещу армия от агресори. — И не мисля по този начин. Повярвайте ми, нищо подобно не ми е минавало през ума. Трудно е да се обясни на непознати. Ние сме отгледани и възпитани като привилегировани хора, но в същото време и като хора, от които се очаква много. Семейството е всичко, единствената свята дума. Спойката, която крепи цялото ни общество.

— Значи сиропиталището и негрите са ти проблемът на тоя купон, така ли? — попита я Старла, а тъмните й очи святкаха заплашително. Тя се обърна към Бети и Айк. — Трябва да ви благодаря на вас двамата. Никога преди това ние с Найлс не сме се чувствали като баровци. Мисля, че Моли ни класира по-високо от вас. Божичко, това момиче ме кара да се чувствам като част от висшето общество.

— Старла, искаш ли да млъкнеш! — озъби й се Найлс. — Идиотът тук е Чад, а не Моли. Той я е изпратил да опере пешкира. — После се обърна към Фрейзър и рече: — Върви, Фрейзър. Доста неща се случиха тази вечер и кой знае какво още има да става.

— Фрейзър, моля те, направи го заради мен — подкани я Моли. — Ще съм ти благодарна цял живот. Направи го само сега, повече няма да те моля.

Фрейзър се замисли, после ни изненада с въпроса:

— Старла, ти какво ще кажеш? Много повече искам да остана с теб и с твоя брат, отколкото с моя.

— Аз слушам брат си за всичко — отвърна й Старла. — А що се отнася до това, какво искаш повече — той го знае, както и ти.

— Айк и Бети — обърна се Фрейзър към тях, — откакто съм се родила, винаги съм се чувствала като идиот в това измислено чарлстънско общество. Но тази вечер ми беше хубаво с вас. Вие всички ме накарахте да се чувствам чудесно.

Бети я прегърна и каза:

— Страхотно е, че се запознахме.

— Нещо ми подсказва, че пак ще се видим — добави Айк.

Тогава Фрейзър се обърна към мен и лекичко ме клъвна по бузата с една целувчица.

— Лео Кинг, ти направи най-великолепния купон в Чарлстън. Знам, защото съм ходила на безброй други.

Фрейзър и Моли се сбогуваха с моите родители и другите възрастни, а аз ги изпратих до колата, в която Чад седеше и чакаше. Не беснееше, не се правеше на разсеян, както аз очаквах, по-скоро изглеждаше отегчен. След като потеглиха, купонът се премести вътре в къщата. Повечето възрастни също си тръгнаха, но за голямо мое учудване много други останаха. И оттук нататък Шеба и Тревър Поу поеха управлението на забавата. Тази вечер щеше да се запомни с тях двамата и невероятния им дебют в един доста ексцентричен демимонд на чарлстънското антиобщество. Тревър се прояви, като успя да накара възрастните да затанцуват, тъй като изсвири всичките им любими мелодии от времето на тяхната младост — песни, в които се разказваше за стаените страхове на мъжете и жените, разделени от океана по времето на Втората световна война. Тогава за пръв път разбрахме, че Шеба пее като паднал ангел, който все още помни рая. Гласът й беше богат, златист и гърлен.

И тъй като, неизвестно защо, музиката винаги раздвижва и най-глухите кътчета на безсмъртните ни души, аз си спомням всяка песен, на която танцувахме през онази вълшебна нощ. Когато обаче Шеба забеляза, че не всички умеят да танцуват добре, тя превърна гостната, кабинета и част от кухнята в нещо като малко неудобен, но все пак салон за танци. Нареди ни в дълга, нестройна редица и взе да ни показва как да се въртим и усукваме. В центъра на тази импровизирана сцена Шеба и Тревър Поу се озоваха точно там, където им беше мястото по рождение. Ако Саломе беше танцувала като Шеба, дори и с половината от нейната чувственост, разбрах защо главата на Йоан Кръстител е била отсечена.

Шеба много често ни нареждаше да сменяме партньорите си. Затова тази вечер успях да танцувам със Старла, която продължаваше да носи слънчевите си очила, после с доктор Джаклин Кридъл, после с майка ми, а накрая изкарах един пародиен танц с Айк под звуците на „Хотел за разбити сърца„ на Елвис Пресли. Весела, вълшебна, неповторима нощ.

* * *

След като сираците се скриха зад внушителната желязна порта на „Свети Юда„, баща ми ме попита дали искам да се поразходим малко. Стигнахме „Батъри„. Изкачихме циментовите стъпала и се озовахме там, където реките Ашли и Купър се събират, за да образуват чарлстънското пристанище. Както винаги, човек можеше да почувства силата на сблъсъка им. Тяхното сливане означаваше удължаване на живота за всяка от тях, но като че ли нито една не беше доволна от това.

— Лео, когато бях на осемнайсет години, моят баща ме доведе точно на това място. Преди това неговият баща го е довел тук за същата церемония. Бащата на моя дядо е направил същото. Изобщо не знаем от кой момент в миналото води началото си тази традиция. Възнамерявах да доведа тук Стив, когато навърши осемнайсет. Когато той умря, реших да зарежа тази традиция, да я оставя да загине заедно с него. Но тази вечер промених решението си.

Баща ми извади две сребърни чаши и половинка „Джак Даниълс„ от малка торбичка. Наля по един пръст бърбън на себе си и на мен.

— Навремето баща ми каза, че иска да се чукнем двамата, когато дойде време за първото ми питие. Сподели колко много означавам за него и че се надява самият аз да се окажа достоен баща. Край това място, където се сливат двете реки, ме приветства с „добре дошъл„ в света на мъжете. Поиска от мен да бъда добър, колкото е възможно по-добър, и да стана достоен за уважение баща. Обещах му. Лео, и аз искам същото от теб.

— Никога няма да успея да стана толкова добър, колкото си ти — казах му, вдигнах чашата и се чукнахме. — Но ще се опитам. Обещавам.

— Не е така, през последните две години те наблюдавам — продължи той, а луната ни обля със среброто на загадъчните си лъчи. — Ти, сине, ще станеш повече от добър човек. В теб има хляб. От теб може да излезе невероятен мъж.

— Ако това стане, ще го дължа на факта, че те обожавам — казах. — Винаги съм искал да бъда като теб.

Отпихме и сякаш моментът ни преобрази. Всичко, което можех да направя, бе да се моля баща ми да излезе прав.

Така навлязох в период, който щеше да промени живота ми завинаги. Много по-късно миналото щеше да ме призове с мамещ, подмолен глас, но началото винаги щеше да си остане на Блумсдей, през лятото, преди последния клас на гимназията. По времето на моя знаменит купон на 4 юли съставът от главни герои вече беше налице. Силите, които ни събраха на едно място, след това се постараха да ни разкъсат на парчета, но и да ни разкрият тънките нюанси и провиненията, както и сладките кулминации, в които приятелствата намират своето най-голямо оправдание и удоволствие. Смятах, че съм си намерил приятели, които да обичам истински, и отчасти излязох прав. На следващата година през май приключихме с училището, напълно убедени, че ни чака прекрасен живот. Обещахме си, че ще променим света, който се канехме да превземем. Като цяло се справихме добре; като приятели останахме известно време силно привързани един към друг. После връзката ни започна да губи от предишната си спойка. Но всички до един трябваше да се съберем шумно и бурно отново, когато бяхме вече на средна възраст, и причината за това беше нещо съвсем просто — едно почукване на вратата.

Втора част

8

Почукване на вратата

На вратата ми се почука. Погледнах календара: беше 7 април 1989 г. Нямах записани никакви срещи. Всички в нюзрума знаеха, че затварям вратата само когато ще пиша рубриката си, защото смятам тези отдадени на творчество часове за неприкосновени. На вратата ми стои надпис, закачен на кукичка, който гласи: „В момента Лео Кинг работи върху рубриката си, която го направи известен в Чарлстън, докато вие, останалите колеги, се трудите в напълно заслужена неизвестност. С други думи зает съм да пиша литература, която никога няма да изпадне в забвение, докато на този свят има мъже и жени, които милеят за човешкия дух. Затова дръжте жалките си задници по-надалеч, докато свърша.„ После следва подпис със завъртулка и „Божествения Лео Кинг„. В продължение на години колегите бяха издраскали посланието ми с най-гадни графити, от които то вече не се четеше. Почукването стана по-силно и настоятелно, освен това чух, че отвън се събира тълпа. Спрях да пиша, нахвърлих на един лист идеите, които ми бяха дошли наум, за да не дерайлират, и отидох до вратата. Отворих я със замах, готов да наругая натрапника.

На прага стоеше жена и нищо не беше в състояние да ме изненада повече от нейното присъствие в редакцията. Лицето й беше известно в целия свят; изящното й тяло със съвършени пропорции се беше появявало десетки пъти по филмови афиши, обикновено по дамско бельо или загърнато с животински кожи, както и на една скандална гола снимка с питон. Нямахме уговорка, но тя и без това никъде не се обаждаше предварително. Носеше бяла рокля, която едва удържаше пищните извивки на тялото й, които изглеждаха старомодни сега, когато повечето актриси се стараят да имат вид на недохранени. Очевидно, че се беше добрала до тук, съблазнявайки всичко живо по пътя си, беше успяла да привлече около двайсетина любопитни персони, главно разгонени мъжкари, но и известен брой звездобройки, както наричахме жените, които се захласваха по всичко холивудско.

Ако годината е 1989-а и не знаеш, че Шеба Поу е филмова звезда, значи си водил монашески живот. А нищо чудно и да не си се абонирал за „Нюз енд Куриър„, който отразяваше всяко свързано с Шеба събитие, независимо колко странно или скандално е то. Шеба беше единствената филмова звезда от Чарлстън, Южна Каролина. Ние следяхме най-щателно всяка новина за нашето момиче с благоговението, което смятахме, че й се полага. Чарлстън никога не е умеел да готви добра мексиканска храна, но когато експедирахме Шеба на Западното крайбрежие, ние всъщност им изпратихме най-страхотната енчилада.

— Простете, мадам — казах. — Но в момента съм зает с рубриката си и гоня срок.

Зад нея репортерите ме освиркаха. Тълпата беше набъбнала, тъй като се бе разчуло за появата на Шеба в сградата. Не мога да се сетя за нищо по-взривоопасно от Шеба и заобикалящата я тълпа.

— Лео, как изглеждам? — попита тя, флиртувайки с насъбралите се наоколо хора. — Бъди честен.

— Ставаш за ядене. — Съжалих за думите си още в мига, в който ги произнесох.

— Обещания, обещания — отвърна ми тя и тълпата изрева одобрително. — Лео, запознай ме с някои от твоите приятели.

Исках набързо да я обезоръжа, затова избрах няколко лица в тълпата.

— Онзи грубиян там е Кен Бъргър от бюрото ни във Вашингтон. До него е Томи Форд, зад него — Стив Мълинс. Жената, която след малко ще те помоли да се разпишеш върху сутиена й, е Марша Джерард. По-нататък е Чарли Уилямс, който пък ще ти поиска автограф върху една част от тялото си, но тя е толкова малка, че едва ще успееш да вместиш инициалите си.

— Не се безпокой, Чарли, ще намеря място за цяло любовно писмо — увери го Шеба.

Филмовата критичка Шанън Рингъл се провикна:

— Лео, не я дразни, искам да взема интервю.

— А, ти ли си кучката, която направи на пух и прах последния ми филм? — изрева Шеба и цялата стая притихна. Тя притежаваше глас, с който можеше да накара и семейство лъвове да млъкнат. В тона й нямаше никакво „мац, пис-пис„.

— Мисля, че си способна да изиграеш и нещо по-смислено — отвърна дръзко Шанън.

— Критици! — озъби се Шеба. — След всеки критик викам службите за обезпаразитяване.

— Вечно любезната Шеба — обадих се. — Извинете ме, дами и господа. Но госпожица Поу е прекарала цял ден в неистови усилия да си създава врагове за цял живот и сега е много уморена. А и мен ме чака работа.

— Ние с Лео бяхме гаджета в гимназията — провикна се Шеба.

— Не, не бяхме! — контрирах.

— Нерешителен е като носорог.

— Не е вярно! — Побързах да отведа Шеба в кабинета си и да затворя вратата.

Шеба беше развила у себе си почти планетарно его, което й помагаше да се задържи сред амбициозните звезди на Млечния път, по който най-красивите момичета и момчета се стичат към Холивуд всяка година — безкрайна река от хормони и самозалъгване, която е винаги налице и винаги за продан. Но когато затворих вратата, Шеба като змия захвърли кожата си на прочута дива и се превърна в тийнейджърката, която ме беше дарила с толкова много от своята радост и загадъчност през последната година в гимназията. Докато отивах до бюрото си, ме ощипа по задника, но го направи по-скоро закачливо, отколкото похотливо.

— Още се спичаш на тема секс, нали, Лео — каза тя.

— Някои неща никога не се променят — отвърнах. — Не съм те чувал от шест месеца. Не само аз, но и никой друг.

— Снимах филм в Хонконг с новия си съпруг, един вечно потиснат автор.

— Не си ме запознавала с последните си двама съпрузи.

— Повярвай ми, нищо не си изгубил. Сега се връщам от Доминиканската република, където успях да постигна най-бързия от всичките си разводи.

— Това значи ли, че Трой Спрингър е вече история?

— Истинското му име е Моузес Берковиц, в което няма нищо лошо, но има майка, пред която всяка разюздана курва изглежда като прилежна американска домакиня или като онази шведска мацка от „Спомням си мама„. Въпросната кучка си е сменила името на Клементайн Спрингър. Та хванах нейното момченце в леглото с шестнайсетгодишната актриса, която играе моя дъщеря във филма.

— Съжалявам, Шеба.

— Мъже! Кажи нещо в защита на твоя пол — предизвика ме тя.

— Всичко щеше да е наред, ако нямахме пишки. — Тълпата пред стаята ми не се беше разотишла съвсем и все още долавях ропота на разочарование сред репортерите.

Заслушах се в Шеба, която пред мен не се преструваше, и същевременно взех да я изучавам на спокойствие. Лесно е да забравиш за обилните сексапилни уплътнения по тялото й. Гласът й — дрезгав и до болка познат — ми звучеше като нещо по-прелъстително и от самото любене. Беше пленила цялата сграда на редакцията, без да си мръдне пръста, просто със самата си поява.

Само един човек беше забелязал, че е нахлула без разрешение. Чу се безапелационно почукване, без следа от плахост. Блосъм Лаймстоун, жената гладиатор, която бди на входа и проверява всички влизащи и излизащи от редакцията, си беше пробила път с помощта на мускулите си и с цялата ефикасност на инструктор на морски пехотинци, от чиито среди идваше, и се бе озовала в кабинета ми. Постави силната си чернокожа ръка върху дясното рамо на Шеба, но докато я смъмряше, ме гледаше право в очите:

— Твоята префърцунена приятелка, Лео, пак пренебрегна установения ред за влизане в сградата.

— Блосъм, тя не е идвала тук от три години — казах.

— Какво ще й стане, ако се разпише в книгата като всички останали?

— Харесва ми допира на ръката ти върху рамото ми, скъпа Блосъм — обади се Шеба, взе огромната ръка и я сложи върху напращелия си бюст. — Винаги съм харесвала нежния подход на лесбийките. Само те знаят как да накарат една жена да се почувства задоволена. Прицелват се право където трябва — без психотрикове и без преструвки.

Блосъм рязко отдръпна ръката си като опарена.

— Лесбийки ли? — възмути се тя. — Имам трима синове, а ти си ялова като самосвал. Затова подпиши тази хартийка и нанеси часа на влизане.

Шеба се подписа със замах и подписът й зае четири реда във въпросната книга. Бе дързък дори в своята нечетливост. После добави:

— Познавам дори мястото, където товареха камионите с вестници. Двамата с брат ми помагахме на Лео да ги разнася. Така че съм редовен посетител много преди ти, Блосъм, да пристигнеш тук. Разбра ли, ангелче?

— Така съм чувала и аз — отвърна й Блосъм. — Но въпреки това следващия път ще ми се подпишете, госпожице Поу, както правят всички останали.

— Последния път постъпи много хитро — продължи Шеба. — Продала си подписа ми за петдесет долара. Или бяха шейсет?

Блосъм се стъписа, но бързо се окопити:

— Аз ли съм го продала, или някой го е откраднал?

Пред вратата отново се беше събрала неголяма тълпа, която подслушваше огнената престрелка между двете неотстъпчиви жени. Шеба не беше забелязала хората, но в този миг се обърна и видя смълчаните им, изпълнени с очакване физиономии. Подготвих се за най-лошото и то се случи, преди да помисля как да го предотвратя.

— Блосъм, нека се разпиша върху лявата ти цица. Нямаш представа какви пари можеш да изкараш от това — каза й Шеба.

Репортерите до вратата възкликнаха шумно. Щяха да се изсмеят, ако не хранеха дълбоко уважение към Блосъм, която отбиваше ударите на всички откачени типове, които щурмуваха вестника при всяка поява на статия, обиждаща параноичната им чувствителност. Видях, че Блосъм се засегна от репликата.

— Тя не го мисли, Блосъм, само си приказва — казах й. — Види ли тълпа, Шеба автоматично започва да се прави на интересна, иначе е добро момиче.

— Лео, тя може да е много неща, но добро момиче не е — изсумтя Блосъм. — Дошла е при теб, за да иска нещо. Така че внимавай.

Плеснах с ръце и се разпоредих:

— Всички вън! Имам да пиша за неделното издание и трябва да се вместя в срока.

Когато отново останахме сами, Шеба ме погледна с единственото си изражение, което можеше да мине за стеснително. После и двамата се разсмяхме и се прегърнахме като брат и сестра.

— Лео, съжалявам, че се държа по този начин.

— Ще го преживея.

— Повярвай ми, с всички е така. Ти не си единственият — прошепна ми в ухото тя.

— Знам, Шеба. С мен можеш да бъдеш всякаква. Не забравяй, че знам коя си. По какъв повод си в града?

— Настрана от факта, че съм съсипана и разорена ли? И използвана като носна кърпа. Агентът ми не е получавал предложение за главна роля повече от година вече. На трийсет и осем съм. За жена в Холивуд това е все едно да си на хиляда години.

— И така да е — прекъснах я, — едва ли е причината, поради която си тук.

— Дойдох, за да се видя със старите си приятели — рече тя. — Лео, имам нужда да се върна към онова, което бях. Надявам се поне ти да ме разбереш.

— Да, но откакто сме завършили гимназия, никой от нас не те е виждал повече от десетина пъти.

— Нали се обаждах. Трябва да признаеш, че поне това правех — обаждах се по телефона.

Покрих очите си с длан.

— Шеба, обаждаше се мъртво пияна. Насмукана до козирката. Знаеш ли, че последния път ми предложи да се омъжа за теб?

— И ти какво ми отговори?

— Че ще се разведа със Старла и с радост ще го направя.

— Вие със Старла не сте женени, никога не сте били.

— Имам документи, с които мога да те опровергая — отговорих й.

Гласът на Шеба стана студен и пронизващ като стоманено острие:

— Това беше измислена любовна история. И по-лоша от неистински брак. А сега живееш измислен живот.

— Не можеш да ме заблудиш. Дошла си единствено да надуеш перките ми, нали? — рекох. — Преди да цъфнеш тук, се чувствах що-годе преуспял човек, Шеба. Тук, в Чарлстън.

— Никой от моите холивудски приятели не е чувал името ти.

— За същите ли говориш, които са престанали да се обаждат на агента ти?

— Да, за същите.

— Имаш две номинации за „Оскар„ за най-добра актриса — казах й. — Имаш „Оскар„ за най-добра актриса в поддържаща роля. Това вече се нарича успешна кариера.

— Но не съм спечелила „Оскар„ за най-добра актриса. Виж, номинацията е нещо като утешителна награда. Все едно ти пробутват да спиш с момче от персонала или дори с най-хубавото момче на снимачната площадка, вместо да се гушнеш с актьора в главната роля.

— С достатъчно главни изпълнители си се гушкала — подхвърлих й.

— Дори се омъжих за четирима от тях — усмихна се тя. — А спах с всички.

— Мога ли да те цитирам? — попитах и посегнах към пишещата машина.

— Разбира се, че не.

— Добре, Шеба. Искам толкова малко от теб — само една пикантна клюка или неподозиран слух, за да си приключа колонката за неделя. После край на тая боза и се напиваме с приятелите.

— Ха! — извика тя. — Искаш да ме употребиш, значи. Да използваш световната ми слава.

— Дори само намекът за подобно нещо ме обижда — заявих с пръсти, увиснали над клавиатурата.

— Никой не знае за развода ми с Трой Спрингър. Това е гореща новина — отсече тя.

— Кой поред беше? Твоят четвърти или пети съпруг? — попитах.

— Какво значение има бройката?

— Заради точността. Репортерите умират за точни числа. Защо се разведе с Трой? В списанията го наричаха един от най-красивите мъже на Холивуд.

— Купих си вибратор и установих, че в него има повече нежност и че се справя по-добре със задълженията си от съпруга ми.

— Кажи ми нещо, което мога да напиша в семеен вестник — скастрих я аз.

— Ами… кариерите ни се разделиха, особено след като го сварих да чука онова дете във ваната с топла вода.

— Прие го като проява на лош вкус ли?

— Да, защото точно тогава се опитвах да забременея — отсече тя.

— Можеш ли да си спомниш имената на всичките си бивши съпрузи?

— Аз дори не мога да си спомня как са изглеждали половината от тях.

— Най-лошият човек, когото си срещала в Холивуд?

— Карл Седжуик, първият ми съпруг — отвърна тя без миг колебание.

— А най-добрият?

— Пак Карл Седжуик. Което иде да покаже колко илюзорен и противоречив е този град.

— Какво те задържа там?

— Мисълта, че един ден ще ми предложат най-добрата роля, която някога е получавала американска актриса.

— Какво ти помага да не полудееш, докато чакаш?

— Големите членове. Силните питиета. И свободният достъп до изобретенията на фармацевтиката.

— Пиенето го има и тук, в Чарлстън.

— Мартинито има далеч по-добър вкус близо до Тихия океан, когато вълните се разбиват в скалите под теб.

— Мога ли просто да кажа, че в момента се срещаш с фармацевт? — попитах.

— В никакъв случай.

— Какво от Чарлстън ти липсва най-много?

— Приятелите ми от детските години, Лео. Липсва ми момичето, което бях, когато за пръв път дойдох в града.

— Защо?

— Защото тогава още не бях пропиляла живота си. Тогава все още си мислех, че съм свястно момиче. А ти, Лео, не мислеше ли така за мен?

Вдигнах очи и веднага видях изгубеното момиче, за което говореше.

— Шеба, никога не съм срещал жена като теб. Нито преди, нито след това.

Докато я наблюдавах, журналистът в мен воюваше с онова момче, което стана първият приятел на Шеба в този град. Журналистът е хладнокръвен и безскрупулен в професията си човек, на когото се плаща, за да бъде воайор, а не участник в сълзливите мелодрами, които записва в бележника си. Безпристрастието е моята тема. Съзерцавайки я как отваря раните си пред мен, се разчувствах не толкова за момичето, което срещнах в нейно лице навремето, а по-скоро за онова объркано, нещастно момче, което прекоси улицата, за да занесе сусамени сладки на изстрадалите близнаци и така да ги посрещне с „добре дошли„ в квартала. Когато обаче се превърнах в репортер, аз потуших огньовете на всички страсти, които бушуваха у онова момче и представляваха истинското доказателство за неговата морална стойност и човечност. Въпреки че можех да бъда съвсем обективен относно живота на Шеба, отдавна бях изгубил способността си да преценявам критично собствения си. Тя продължи да говори, разголвайки душата си по начин, на който не подозирах, че е способна.

— И какво направих с онова момиче? Онова, което ти толкова харесваше? Приятелката, която обикна? — попита тя.

— Взе ми думите от устата. Точно това се канех да те попитам — казах, без да спирам да тракам на машината. — Притежаваше талант и призвание, никога не си се съмнявала в това, никога не си поглеждала назад. Никой не беше в състояние да те спре или да застане на пътя ти. Ние, останалите, просто следвахме смирено съдбата си, както и повечето хора. Ти обаче се вкопчи стръвно в мечтите си. Махна се от града, стигна до крайност. Малцина го правят.

Шеба вдигна ръка над главата си, затвори очи и направи движение, сякаш да изтрие написаното върху невидимата черна дъска.

— О, от твоите уста прозвуча като нещо благородно. Ти много добре познаваш онова момиче. Лео. Тя смяташе, че актьорското майсторство е призвание от най-висок ранг, и на моменти се оказваше права. В Холивуд стана обект на всеобщо възхищение. Но ето че около очите й започнаха да се появяват ситни бръчици, кожата й взе да загрубява, после й забраниха да се смее в кадрите отблизо, защото три бръчки ясно се очертавали на челото й. Нямала съм нито един съпруг, който да не е настоявал да си направя лифтинг на лицето. И ето че момичето се изплаши по средата на пътя, непрекъснато се мъчеше да угоди на всички и започна да приема всяка предложена му роля: тъпанарки, нимфоманки, крадли, майки и анорексички, които се превръщат в серийни убийци.

— О, мисля, че това беше една от най-добрите ти роли.

— Сценарият беше преждевременно умрял — каза тя. — Но все пак ти благодаря. Спомняш ли си Лондон?

— Никога няма да го забравя.

— Играх Офелия на лондонска сцена. Бях на двайсет и четири години и цяла Англия настръхна, като разбра, че някаква никому неизвестна американска курва ще играе най-великата роля. Всичките ми приятели от Чарлстън пристигнаха за премиерата. Тревър долетя от Сан Франциско с новия си любовник. Как му беше името?

— Мисля, че тогава беше Джоуи — подсказах й.

— Не, Джоуи никога не ме е гледал в „Хамлет„ — отсече тя. — Май беше Майкъл Първи.

— Трябва да е бил Майкъл Втори, защото първият не съм го виждал.

— Както и да е. По онова време Тревър сменяше гаджетата си като носни кърпи — подметна тя. — Спомняш ли си партито, което направихме специално за мен след премиерата? Как се казваше ресторантът?

— Казваше се „Етоал„. И досега се храня там, когато отивам в Лондон. А спомняш ли си отзивите? Критиците твърдяха, че никога не са виждали по-добра Офелия. Ричард Бъртън и Лорънс Оливие дойдоха в гримьорната да те поздравят лично. Беше една от най-страхотните нощи в живота ни.

Шеба се усмихна, после отново помръкна.

— Миналата година ми се обадиха от Лондон, от същия театър. Този път обаче искаха да играя Гертруда, развратната майка на Хамлет. Не съм толкова стара, Лео. Имам още година-две пред себе си. Въпреки че доста съм злоупотребявала с това лице и тяло, те все още могат да изиграят млада, красива жена с помощта на моя убийствен ум и невиждана артистичност. Сега в Холивуд има само седем жени, които са по-красиви от мен, само седем. И мога да ги торпилирам със силата на волята и професионализма си. Дали виждам как лицето ми заприличва на стара вещица? Да, разбира се. Виждам всичко, което става с него. Всеки недостатък, всяка бръчка, всяко петънце, което се прокрадва, докато се боря с поредния махмурлук или се преструвам, че изпитвам оргазъм с последния холивудски „красавец на месеца„. Имам желание да се изправя пред всяко огледало с пушка в ръка.

— Ой, ой, момиче — прекъснах я, — от голямото майсторство май отидохме в голямата мелодрама.

— Лео, пред теб няма нужда да се преструвам. Което е и една от причините да съм тук.

— Ще станеш красива старица — подхвърлих и отново я погледнах.

Тя отметна глава назад и се изсмя.

— Никога няма да стана старица. Обещавам. И това, сър, можете да го напишете.

— Коя е истинската причина да се върнеш? — попитах. — За да видиш как е майка ти ли?

— Една от причините. Но има и друга. — Тя се умисли и в този момент телефонът иззвъня.

— Ало — казах. — Здрасти, Моли. Да, правилно си чула. В този момент седи пред мен в кабинета ми. Значи всички се събираме в твоята къща на вечеря, така ли? — Сложих ръка върху слушалката и прошепнах: — Вече се е разчуло. Имаш ли планове за тази вечер? Моли свиква тайфата и те вече са обсадили къщата й.

— Кажи й, че за нищо на света не бих пропуснала купона — рече Шеба.

— Да, Моли, с удоволствие ще дойде. Ще се видим в шест. Ще й кажа, че купонът се пече.

На вратата пак се почука. Усетих, че самата известност на Шеба тегне над нас и не дава мира на останалите. Моментът на задушевност, както беше дошъл, така си отиде. Провикнах се:

— Влез! — Очевидно най-младата журналистка в новинарския отдел бе събрала кураж да почука на вратата и да ме помоли да я представя на Шеба.

— Лео, ще ме уволнят, ако не взема интервю с госпожица Поу, преди да си е тръгнала.

— Шеба, това е Амилия Еванс. Току-що завърши „Чапъл Хил„. Главен редактор на „Дейли Тархил„. Най-кадърната ни репортерка сред новите постъпления. Имахме голям късмет с нея. Амилия, запознай се с Шеба Поу.

— Госпожице Поу, вярно ли е, че в гимназията сте били гаджета с Лео? — попита Амилия още преди да е получила разрешение за интервю.

Усетих как ушите ми пламнаха и скоро след това червенината се разля по цялото ми лице. Побързах да се намеся:

— Не, никога не сме били гаджета. Бяхме само приятели.

Закачлива усмивка цъфна на лицето на Шеба, като ме видя как премигвам смутено.

— Лео и неговата срамежливост! Току-що ме събори на това махагоново бюро, а после вика, че никога не сме били гаджета.

— Махагоново! Този вестник не може да си позволи клозетна седалка от махагон дори за издателя си. Амилия, заведи Шеба в залата да се види с феновете, после влезте в библиотеката за интервюто. Аз ще си довърша колонката и ще дойда да я взема. Шеба, дръж се прилично, моля те.

— Добре. Още от съвсем млад Лео винаги е имал сексуалния апетит на орангутан — каза невинно Шеба.

Елън Уокенхът, която постъпи на работа в една и съща година с мен и в момента беше нашият научен редактор, чу репликата, докато минаваше пред вратата ми. Надникна в кабинета и рече:

— Сексуален апетит на орангутан ли? Какво още не знам за теб, Лео?

— Че в училище имах лоши другарчета — отвърнах й.

— Коя е тази една-единствена дума, с която може да се опише Лео в гимназията? — продължи Елън.

Шеба се спря, после каза:

— Ядивен, защото ставаше за ядене.

— Да дойде Натали! — провикна се Елън. — Къде е редакторът по хранително-вкусовите въпроси? Имаме новина.

— Местен хумор — подшушнах на Шеба. — Бързо ти писва от него. Амилия, изведи Шеба от тук.

— Прекрасни хора — каза Шеба. — Искам да работя тук.

— Шеба, това са журналисти. Клети, отчаяни души. Мизерната заплата няма само за гримовете ти да стигне.

Шеба се надигна от креслото, после се обърна към мен.

— Скъпи, никога не нося грим. Това, което си взел за грим, е просто добра игра.

След като си предадох материала, се срещнах с Шеба на служебния паркинг, отворих вратата до шофьора, наведох се вътре и на бърза ръка прехвърлих всички празни бутилки, опаковки от сандвичи, полупразни кутии от пуканки и една бейзболна ръкавица на задната седалка. После с театрален жест я поканих да се качи. Тя огледа колата отвътре и влезе с безропотното изражение на турист, на когото току-що са предложили да яхне муле.

Като поех по Кинг стрийт, тя ме попита повече от любезност, отколкото от любопитство:

— Между другото що за кола е това?

— Казва се „Льо Сабр„. Буик.

— А, чувала съм го. Нито един от хората, които познавам, няма и да си помисли за такова нещо. Такава кола не се ли купува само за прислугата? Или когато си на социални помощи?

— Аз съм верен на буика. Дядо ми ги продаваше. С тях си изкарваше прехраната.

— Не го знаех. Ще се окаже най-досадният факт, който научавам.

— Аз притежавам огромна колекция от досадни факти, Шеба. А ти какво караш в село Холивуд, окръг Калифорния?

— Имам шест коли — отвърна ми Шеба. — Едно порше. Едно мазерати. И останалите четири са нещо друго.

— Май не си на „ти„ с колите.

— Последният ми бивш съпруг беше луд по тях. Говореше им, докато ги лъскаше.

— Готин ли беше? Искам да кажа, преди да започне да чука старлетки.

Тя се наведе към мен и хвана ръката ми — приятен, сестрински жест:

— Лео, никога не попадам на готини мъже. Трябва вече да си го разбрал. Както и ти не блестиш с избора си на жени.

— Пфу! — изпъшках.

— Виждал ли си напоследък собствената си съпруга? — попита Шеба и ме изгледа изпитателно.

— Прибра се миналата година и остана няколко месеца. После пак изчезна. Докато беше тук, преживяхме приятни мигове.

— Трябва да й пуснеш Тами Уинет — каза Шеба и запя известния й хит „Развод„.

— Дал съм обет — обясних й. — А аз гледам сериозно на тия неща.

— И аз съм давала такива обети, и то неведнъж. В бедност и богатство, в беда и щастие. Знам ги тия глупости. Ама в тях не се казва нищо за изолатора, в който попадаш, като за душевноболни.

— Когато се ожених за Старла, знаех, че ще има проблеми. Така че не съм влязъл в този брак със завързани очи. Тогава вярвах в силата на любовта.

— Лео, беше просто наивен. Като всички нас. Но не по същия начин.

— Затова пък се превърнах в много печен, обигран светски лъв. Тук в града гледат на мен като на ренесансов тип.

— Как е майка ти — сестра Мери Гонзо граф Дракула Годзила Норбърта? — попита тя.

— Само моргата й е в главата. Искаш ли да отбия и да отидем да видиш твоята майка? — попитах я.

— Днес обядвах с нея — отвърна ми Шеба. — Лео, положението е сериозно. Както сам ме предупреди преди шест месеца.

— Хайде да оставим тая тема за майките — почти се разпоредих. — Нашите приятели се събират на юг от „Брод„, за да отпразнуват твоето завръщане в свещения град.

Заобиколихме Марион Скуеър и сградата на „Цитаделата„ и статуята на Джон Калхун, хвърлил мрачен поглед към пристанището от най-високия пиедестал в града. Шеба настоя да свалим прозорците, за да вдиша целия примес от аромати, и аз се съгласих мълчаливо, въпреки че според мен изобретателят на климатика не отстъпва по значимост на онзи пещерен човек, който е изобретил колелото. До мен Шеба вдишваше дълбоко миризмите на пристанищния град.

— Магнолиите са цъфнали. Ето, подушвам и жасмина. Изглежда, отливът е в най-ниската си точка, защото се усеща и миризмата на тиня.

— Всичко, което усещаш, е въглероден окис. Изпаренията на трафика.

Шеба ме погледна.

— Какво стана с романтика в теб?

— Порасна.

Префучахме край магазина на Хайман за морски деликатеси, покрай Слейв Маркет, който гъмжеше от туристи по бермуди, тениски и джапанки, после спряхме на светофара на пресечката, наречена „Четирите ъгъла на правосъдието„. Тук се издигаше епископалната църква „Свети Михаил„, грейнала в звездна белота с цялата самоувереност, която добрият вкус може да придаде на всеки молитвен дом. Веднъж си имах големи неприятности с католическия епископ на Чарлстън, защото писмено го помолих следващия път, когато реши да издига нова гротескна уродливост в покрайнините на Чарлстън, да наеме архитекти англиканци, тъй като моите съверци не спират да ме засипват с писма на възмущение, но тяхната язвителност с нищо не може да помогне църквите им да станат по-хубави.

Светна червено, аз спрях и зад мен зави сирена на полицейска кола със синя лампа. Стреснах се. Инстинктивно погледнах километража да проверя дали не съм карал с превишена скорост, но той показваше петнайсет мили в час. Мислено си преговорих списъка от евентуални нарушения, за които можеха да се заядат — застраховка, регистрация, удостоверение за платен данък, книжка с изтекъл срок. Бях сигурен, че за всички тези неща се бях погрижил навреме и по установения ред — голяма рядкост в моя живот.

— Ей, Шеба, да не си свалила онзи полицай, че е тръгнал да ни преследва? — попитах.

— Ако бях използвала ненагледния си задник да сваля някой в Южна Каролина, веднага щеше да се разчуе. Докато в Лос Анджелис само развратниците и лесбийките обръщат внимание на такива неща.

— Сър — ченгето се беше приближило. — Сложете ръце върху волана и излезте бавно от колата. Искам да виждам ръцете ви през цялото време.

— Но, полицай — попитах. — Какъв е проблемът?

— Въпросите задавам аз — отвърна ми той. Долових типичната за говора на чернокожите интонация — произнасяха по-меко края на думите. — Сложете ръце върху капака на колата и разтворете широко крака. Имаме сведения за отвличане на известна актриса от местен сексманиак.

— Майната ти, копеле! — извиках. — Шеба, това е онзи навлек Айк Джефърсън.

— Айк! — извика Шеба.

Изскочи от колата и се хвърли на врата му, а той я завъртя в кръг пред умилените погледи на дамите, които продаваха плетени кошници на туристи и местни. Айк отдавна беше станал нещо като герой сред своите, затова дамите не се изненадаха, че държи в обятията си най-голямата бяла знаменитост в новата история на Чарлстън. Тъй като винаги се шашардисвам по най-примитивен начин, когато ме спре полицай, без значение колко съм невинен или колко мнимо е спирането, трябваха ми няколко минути, преди ръцете ми да спрат да треперят. Свалих ги от капака на колата, но ето че в същия миг една палка се заби в бъбреците ми. Ченге жена, казах си, щом чух дрезгавия шепот:

— Не, белият, не мърдай! Казаха ти да си държиш ръцете върху капака на тая грозна кола, която само някой бял боклук би могъл да кара.

— Бети, посмей да ме удариш още веднъж с тая палка — възмутих се. — Ще ти забия един тук, насред Мийтинг стрийт.

— О, оказваш съпротива. Заплашваш полицай — извика Бети Робъртс Джефърсън, съпруга на Айк и сержант в полицията. — Капитане, чухте го, нали?

— Много добре — отвърна й Айк. — Претърси багажника му, сержант.

— Дано имаш заповед за обиск — подхвърлих. Разбира се, Бети завря един лист в лицето ми — подписан и подпечатан от Дезире Робинсън, първия чернокож съдия в историята на местното правосъдие.

— Най-лошата година в цялата американска история е 1619-а — казах, а тя се изсмя. — Тогава първите чернокожи роби са били внесени в колониите на Вирджиния. От тогава започва упадъкът на Юга.

Когато най-накрая спряха да се хилят, Айк рече:

— Шеба, идваш с мен в полицейската ми кола. Бети, ти се качваш при този бял нещастник.

— Не и преди да прегърна нашата звезда — каза Бети и се обърна към Шеба. — Здрасти, Шеба, как се чувства любимата ми бяла кучка?

Двете се прегърнаха, а Шеба й прошепна:

— Дай да те заведа на Западното крайбрежие. Режисьорите ще се изтрепят кой пръв да те покаже на големия екран.

— Така е, ама трябва да стоя тук, за да държа под око новия шеф на полицията — отвърна Бети и кимна към съпруга си.

— Шеф на полицията ли? — изкрещя Шеба с цяло гърло. — Ти си проклетият шеф на полицията в Чарлстън, Южна Каролина? Ти ли, Айк Джефърсън? Къде отиде добрият стар расизъм? Къде е добрата стара сегрегация? Чешми само за бели, маси само за бели? Къде са всички тези неща сега, когато най-много се нуждаем от тях? Шеф на полицията! Никога не съм се гордяла толкова много с друг човек, Айк.

— Чудно наистина — обадих се — колко малко рушвети, корупция, незаконна продажба на оръжие и търговия с наркотици са нужни, за да може едно лошо ченге да направи шеметна кариера.

— Няма да стане преди месец-два — обърна се Айк към Шеба, като демонстративно ми обърна гръб. — Тогава ще бъде голямата церемония и ще организират парад в моя чест. Ще бъда поласкан, ако и ти присъстваш.

— Нито диви коне, нито дори роля в следващия филм на Спилбърг ще ми попречат да дойда — каза му тя. — Не, всъщност лъжа за Спилбърг. Добре, значи само Спилбърг може да ми попречи. Обещавам ти. Кой друг ще поканиш?

— Все важни особи. Големи клечки — каза Айк и се разсмя. — Само каймакът на бялото общество. Слушай, дори Лео няма да бъде поканен.

— Защото съм зает през въпросния уикенд, ще си купувам паста за зъби — казах. — Няма да ми остане време за пиршества и мексикански буламачи с разни натегачи от пътната полиция.

— Жено, веднага закопчай това устато белокожо животно — разпореди се Айк. Отвори вратата на патрулната си кола, поклони се пресилено пред Шеба и я покани на предната седалка. — Писна ми от нахалството му.

Ние с Бети поехме след тях.

— Дали мъжът ми е в безопасност в компанията на Шеба? — попита тя.

— Никой мъж не е в безопасност в компанията на Шеба — отговорих. — И няма жива жена, която да не го знае.

— Винаги е приличала на филмова звезда, откакто я знам, се държи така. Имаше нещо неестествено в поведението й, нали? О, Лео, забравих, че бъдещият шеф на полицията ми нареди да ти сложа белезници. — С лекота на движението, която включваше опитност и сръчност, тя щракна белезниците на лявата ми ръка и волана.

— Махни ги веднага! Или искаш да се оплача от полицейска бруталност.

Обичах пискливия смях на Бети.

— Знаеш ли, Лео, много те харесвам с белезници, направо се възбуждам. Чувствам се като господарка на положението. Нещо като старите отношения бели-черни, но с променени роли.

— Расови предразсъдъци — казах. — Добре поне, че в Юга ги няма.

— Точно така — съгласи се Бети. — Тук винаги сме се погаждали добре, винаги са царели разбирателство и доверие между моите хора, Лео, и твоите.

Стигнахме до дома на Моли и Чад Рътлидж на Ист Бей стрийт. Шеба се втурна нагоре по стъпалата, двете с Моли се прегърнаха и огласиха площада с радостните си писъци. Ние с Айк и Бети бяхме още в колите — седяхме и им се любувахме.

Като се наведе да свали белезниците ми, Бети лекичко ме целуна по бузата.

— Знаеш ли защо обичам Шеба да се връща в града? — попита тя. — Действа ми стимулиращо. Имам усещането, че нещо голямо ще се случи.

— Бети, това, че е пристигнала, не е случайно — казах й. — Тази вечер покрай Шеба всички ще се озовем в светлината на прожекторите.

— Никога няма да бъде щастлива, нали, Лео? Какво ли ще иска от нас?

— Сигурен съм, че ще ни каже. При Шеба няма нищо безплатно.

— Според мен си има неприятности — намеси се Айк.

— Сподели ли нещо, докато бяхте в колата? — попитах.

— О, типичните й холивудски глупости — отвърна Айк. — Но мисля, че има някакви неприятности.

— Тя цял живот си има неприятности — рече Бети и поклати глава. — Наистина ли отиваме у Чад и Моли? Не мога да повярвам. Всеки път, когато прекрачвам прага им, се чувствам като Пепеляшка, която отива на бал в двореца.

— С полицейската си униформа — изсмя се Айк — и калните обувки ли?

— О, използвай въображението си — фръцна се Бети. — Това е моята бална рокля, а на краката си имам стъклени пантофки. Лео, нека те хвана подръка. Обичам белите южняци, те са кавалери със стил.

Усмихнах се и поведох Бети Джефърсън по извитата външна стълба на една от двайсетте и пет най-забележителни къщи южно от „Брод„ — дома на Моли и Чад Рътлидж. Моли излезе да ни посрещне на верандата.

— Здрасти, Моли Маус — казах й.

— Божичко, Моли — възкликна Айк, след което и тримата се изредихме да я прегърнем.

Неволно зърнах Шеба, която вървеше към къщата за гости. Моли рече:

— Шеба държи да си вземе душ на бърза ръка и да се преоблече, преди да пристигнат другите гости. Да излезем на балкона, където Лео може да ни приготви питиета. Купих месо от „Пигли-Уигли„. Лео, вие с Айк имате ли нещо против да го приготвите на барбекюто, ако вечно отсъстващият ми съпруг не успее да се върне навреме?

— Чад пак ли работи до късно? — попита Бети. — Греша ли, като си мисля, че прекарва повече време в луксозния си кабинет, отколкото вкъщи?

— Не си далеч от истината. Ей, Лео — подвикна ми Моли и се притисна в мен. — Имам нужда от истинско „здравей„, нещо от рода на целувка по шията.

Всички се разсмяхме.

— Шията ли? Мислех си за някое по-оригинално място. Какво ще кажеш за дясното бедро?

Влязохме в голямата къща и минахме покрай двеста години от историята на Чарлстън под формата на антики, прекалено ценни, за да може да се седи върху тях или изобщо да бъдат използвани по какъвто и да било начин. В средата на стаята висеше огромен полилей — същинска ода на шлифования кристал. Абаносов роял се мъдреше в единия ъгъл, сякаш надвесен над река Купър. Голяма арфа, като разперена папрат, се извисяваше елегантно в отсрещния край на залата. През всичките години, през които познавах семейство Рътлидж, не бях чувал някой да е свирил на един от двата инструмента. Лично аз никога не бях сядал на безценните им дивани и кресла, измайсторени от най-ранните мебелисти в колонията. В безбляскавата си инертност стаята ме натъжи, сякаш видях безпризорно дете; пианото и арфата като че умираха от липсата на музика. Чарлстън е пълен с такива мрачни стаи, страдащи от отсъствието на живот в тях. Огромната трапезария с голяма маса от махагон, около която стояха наредени двайсет и четири изящни, но крехки на вид стола, влизаше в употреба само при специални случаи, но и тя внушаваше усещането за стерилност и изоставеност. Бих заложил месечната си заплата, че от години никой не се е хранил в неприветливите й сенки.

Но виж, в библиотеката къщата оживяваше с всички атрибути на съвременното ежедневие — препълнени с книги рафтове, които покриваха една от стените от пода до тавана, голям телевизор, където се събирахме да гледаме ритуалните за нашия щат мачове, удобни столове и канапета, някои тапицирани с кожа, други — с дамаска с декадентски мотиви, мокър бюфет с безкрайни редици бутилки, открита камина, облицована от Томас Елф, един от най-известните майстори дърводелци в Чарлстън. Това е стаята, която пази в себе си нашите най-щастливи спомени, защото в нея се събирахме на купони, да разпускаме или, както се случваше понякога, да се скапваме. Точно тук дойдох след погребението на баща ми, а Моли остана с мен до полунощ и двамата не спряхме да плачем, разказвахме си истории за татко, за нашите детски и младежки години, за славните и страшни моменти, които, като натрупванията по рифовете, изграждат всяко приятелство. Именно в тази стая намерих убежище, защото изпитвах крещяща нужда да се отдам изцяло на скръбта си по моя баща. И това беше неотменната роля, която Моли играеше в живота ни, защото тя първа порасна, превърна се в нещо като майка за нас много преди наистина да стане майка. Единствено съпругът й Чад като че не можеше да оцени добротата и мъдростта на собствената си жена. Но всички сме вече достатъчно големи, за да знаем, че бракът е институция, която често поражда с нищо неоправдана враждебност и безразличие.

Моли веднага се разпореди да отговарям за напитките. Играех ролята на барман в нашата компания още от гимназията, когато бях единственият в нея, който не пиеше. Налях джин с тоник за Моли и Бети, после измъкнах една бира „Хайнекен„ от малкия хладилник за Айк. А той се провикна:

— Ей, жълто журналистче!

— Простете, сър — обърнах се към него, — но аз се смятам за живата съвест на този град. И негов всекидневен хроникьор. Негова душа и сърце. Искаш ли бира или не, копеле такова?

— Пиех бира, когато бях пътен полицай. Как мислиш, какво трябва да пие шефът на полицията, когато влезе във висшето общество?

— Аз ще трябва да се примиря с тази смес до края на живота си — обади се Бети, след което вдигна чашата си към Моли и двете се чукнаха в знак на солидарност.

— Ваша светлост дали ще приеме „Уайлд Търки„ с лед? Или маргарита в поръбена със сол чаша, или един добър стар Манхатън, или като мен — сухо мартини с „Бийфийтър„, добре разбъркано, а не както го правят простаците, раздрусано?

— Обичам разговори в стил 007 — каза Айк. — Точно така, дай ми едно питие като за Джеймс Бонд. Той ми напомня за мен самия.

Всички вдигнахме поглед, когато на прага ненадейно и без предупреждение се материализира едра фигура.

— Ей, планинец, кажи паролата! — извика му Моли. Найлс Уайтхед се усмихна и обходи всички ни с поглед.

— Моли Рътлижд е най-страхотното парче в историята на Чарлстън.

— Не е вярно — отвърна му Моли. — Такова парче е жена ти.

— След жена ми — съгласи се Найлс.

— Ами какво ще кажеш за моята жена? — попита Айк.

— О, най-накрая да се сетиш за мен — заяде го Бети и продължи: — Найлс, престани да флиртуваш с Моли.

— Бети, разрешено ми е да флиртувам със снаха си — каза й Найлс. — В Чарлстън е направо задължително. Но с жена, която е препасала ютия — това съм си го забранил. Особено пък когато мъжът й е наблизо и тя реши, че й трябва подкрепление.

— Задръж, Айк, не вади оръжието. Не стреляй по бедното селянче, то само си чеше езика. Освен това обичам, когато бели момчета флиртуват с мен — рече Бети.

— Всъщност Бети Джефърсън е най-страхотното парче в цял Чарлстън — заяви Найлс.

— Музика за слуха ми — каза Бети. — Вижда се, че момчето е искрено. И не плямпа простотии като други бели мъже в Чарлстън. Благодаря, Найлс. Каза го, сякаш е самата истина.

— Защото у него заговори сиракът — намесих се. — Найлс винаги разнежва жените заради съдбата си ала Оливър Туист.

— Оливър Туист ли? Откъде ми е познато това име? Сигурно сме учили заедно — каза Айк.

— Омъжила съм се за идиот — рече Бети и скри лицето си в шепи. — Айк, не забравяй, че и аз съм израсла в сиропиталище.

— Ей, вие, вървете да загреете барбекюто — подкани ни Моли. — Не знам къде ще вечеряме, защото Шеба още не ми е връчила сценария за вечерта. Между другото, Лео, и майка ти е поканена.

Направо ми прималя, докато Найлс и Айк се втурнаха към двора със зловещ смях. Изпъшках шумно и нямаше жив човек в стаята, който да не знае колко неподправен беше този звук.

— Защо го направи, Моли?

— Малодушието ми е в кръвта. Както и всяка човешка слабост. Истинските южнячки копнеят да бъдат харесвани и винаги се умилкват и любезничат, без да мислят за последиците. Монсеньор Макс ми се обади, каза ми, че е разбрал за пристигането на Шеба в града и че иска да дойде да я види. Предложи да го направи в компанията на майка ти. Изненада ме, Лео, не бях подготвена. Страшно съжалявам.

— Моли, според мен това е едно много неподходящо хрумване — казах натъртено. — Шеба и майка ми не се понасят. Ама никак.

Моли се приближи и ме клъвна с лека целувка по бузата.

— Но знам, че ти ще ми простиш. Каквото и да направя, ти ще ми простиш. Винаги си го правил, Лео.

— Винаги си била моята слабост, съкровище.

— Слабост! Само на мен не ги пробутвай тия — изсмя се Бети. — Погледни го в очите. Моли, та той е влюбен до уши в теб още от гимназията. И никога не е успявал да го скрие. И досега не може. Преди хитруваше, сега направо боледува.

Направих се, че не съм я чул, и се обърнах към Моли.

— Каза ли на Шеба, че и майка ми ще дойде?

— Да — отговори ми Моли. — И точно това ме тревожи.

Външният звънец проехтя и веднага разбрах, че майка ми и монсеньор Макс са вече тук. Потреперих при мисълта за безбройните експлозивни възможности, чието деликатно равновесие трябваше да се удържи. През всичките тези години след смъртта на баща ми ние с майка ми кръстосвахме шпаги за най-дребното нещо и на няколко пъти си обявявахме открита война по въпроси, които нямаха никакво значение за нас. Живеехме в толкова взривоопасна атмосфера, че всяко пламъче в нея, дори пилотна светлинка, можеше да лумне като огньовете на ада. Неотдавна майка ми лисна питието си в лицето ми, докато спорехме за мястото на двоеточието в английското изречение: тя твърдеше, че то представлява елегантна пауза и по един много артистичен начин дава възможност на изречението да си поеме дъх, докато аз смятах, че двоеточията са показни ефекти и нищо повече.

Когато баща ми умря, в негово лице ние с майка ми изгубихме своя рефер и посредник, както и най-големия си фен, който умееше да преведе на достъпен език нашите тесногръди доводи, от които мигновено се вбесявахме и избухвахме без предупреждение; изгубихме онази демилитаризирана зона, която ни пречеше да се хванем гуша за гуша. Въпреки това тя продължаваше да търси подстъпи към нашите отношения, чрез които да ме управлява, и аз вече знаех, че това събиране е последното бяло знаме, което можеше да развее от порутените стени на крепостта си. Оцених го като жест на добра воля.

Въведох майка ми и монсеньора. Въпреки че трябваше да проявя повече съобразителност, на пръв поглед не забелязах гаргойли да изскачат от водоливниците, нито тролове да се облизват заканително откъм чемшира.

— Знам, че съм последният човек, когото си очаквал да видиш тази вечер — каза майка ми, докато я целувах по бузата. Ние с нея сме толкова опитни в това отношение, че можем да водим университетски курсове по лицемерие и показна привързаност.

— Много се зарадвах, когато Моли ми каза — отвърнах й. — Добър вечер, монсеньор Макс. Радвам се да ви видя.

— Ако тази малка хитруша Шеба си мисли, че може да дойде в Чарлстън, без да ме види, много греши — каза той.

— Двамата с майка ми сте страхотна двойка — продължих аз. — Заповядайте. Ще ви налея нещо за пиене. Почетната гостенка още не се е появила на сцената.

— Единственото появяване, което умее — измърмори майка ми и тръгна към библиотеката.

Докато им приготвях питиетата — червено вино за майка ми и сухо мартини с водка и две маслини за отеца, — казах:

— Това мартини е сухо като Сахара или, да речем, като Гоби.

— Работата му е да ме приближи до Бога — рече монсеньорът, после отпи със задоволство. — То ме вдига на половината път, след което трябва да разчитам на вездесъщата сила на молитвата, за да изкача върха.

— Тогава, монсеньор, трябва да ме научите как да се моля — обади се мъжки глас откъм прага на стаята. Вдигнах очи и видях Чад Рътлидж, който тъкмо слагаше куфарчето си на пода. — Англиканците вярват, че пиенето е най-краткият път към Бога. Чарлстънци смятат, че това е единственият. Какво става с нашата теология?

— Седни да изпиеш едно с нас, Чад, и ще поговорим по въпроса — каза му монсеньорът.

— Ще позволите ли, сър? — казах. — Лично ще ви го поднеса.

— Лео, много обичам да ми се подмазваш — отвърна ми Чад. — Защото в наши дни толкова рядко се срещат подмазвачи.

— Ще се опитам да не ми стане навик, Чад, защото виждам, че много ти харесва.

— Според мен това е естественият порядък на нещата — каза той и намигна на майка ми.

Взех чашата от чисто сребро, част от сервиза, който Чад беше получил при напускането на поста си като най-младия председател на адвокатската колегия в цялата история на Южна Каролина. Сложих счукан лед, после я напълних до половината с уиски.

— Чад, къде са децата ти? — попита го майка ми.

— На заточение при баба и дядо — отговори й Чад. — Не мога да се начудя, че баща ми, когото с Фрейзър почти не виждахме като деца, сега е полудял по внуците си.

Монсеньор Макс се обади:

— Не е нищо ново. Наблюдавал съм го безброй пъти. Той вероятно си дава сметка, че е бил лош баща, и сега се мъчи да навакса с малките, за да си изкупи вината.

— Всяка нощ се моля за внуци — заяви майка ми.

— Човек не може да има всичко на този свят — казах, докато разнасях из стаята поднос, отрупан с мезета.

— Лео, огледай се наоколо — каза майка ми. Чухме как останалата част от групата се качва по задната стълба. — Не е чак толкова трудно да си намериш истинска жена. Жена, която ще живее с теб, ще спи в леглото ти и ще се посвети на това да те направи щастлив. Докато идвахме насам, монсеньорът ми подхвърли, че няма да му е трудно да ти издейства анулиране на брака.

— Ще ми коства само три обаждания по телефона — потвърди монсеньор Макс.

— Сега не му е времето да говорим за това — отвърнах.

— Кажи ми, сине, кога му е времето и аз ще дойда, където кажеш. Цяло племе канибали няма да ме спрат.

— Престани, майко!

Моли влезе първа и страшно се изненада, като видя съпруга си спокойно отпуснат в коженото кресло. Отиде при него и го целуна.

— Скъпи! Толкова се радвам да те видя. Как успя да намериш пътя към къщи?

— От офиса ми дадоха назаем компас и карта на града — отвърна й той добродушно. — Сега те моля да се държиш прилично. Според мен ни чака паметна чарлстънска вечер, стига да умеем да й се насладим.

— Паметна вечер ли? — обади се Фрейзър Уайтхед, която се появи след Моли. — Не беше ли това заглавие на филм?

— Разбира се, сестричке — гласът на Чад прошумоля ласкаво и меко като изпусната на земята копринена кърпичка. — Разказваше се за „Титаник„.

Майка ми се приведе и ми прошепна, но достатъчно силно, за да я чуе цялата стая:

— Странно, говорех за брака ти, а изведнъж стана дума за „Титаник„. Съвършена асоциация, нали така?

— Майко, не мисля, че сме се събрали да слушаме теб. — Гласът ми прозвуча рязко.

— Не съм съгласен — намеси се Чад. — Тази вечер всичко е позволено; каквото решим, за това ще си говорим. Доктор Кинг, не позволявайте на сина си да ви спира. Аз винаги ще ви бъда благодарен, задето ни помогнахте с Моли, когато бяхме последен клас в гимназията.

— Вие с Моли доказахте, че рискът си струваше — отговори майка ми.

— Навремето й казах — обади се монсеньор Макс, — че ако не можем да имаме доверие на един Рътлидж и на една Хъгър, тогава по-добре всички да се изнасяме и да се местим в Мъртъл Бийч.

— Чад, не го слушай. Майка ми винаги е обичала да помага на загазили милионери — казах. — Това й е хоби.

— Доктор Кинг, кога за пръв път забелязахте тази черта у Лео? — попита Чад.

— Боя се, че още когато беше съвсем малък — отвърна тя. Някаква врата се отвори и затвори в дъното на къщата.

Найлс и Айк отново се появиха. Найлс държеше бутилка ледена бира, а Айк продължаваше да се бори с мартинито. Двамата поздравиха майка ми и монсеньора. Найлс се приближи до телевизора, сложи една касета, включи го и подкани всички ни да се настанят удобно и да гледат. Айк каза на глас:

— Както можете да си представите, Шеба не е дошла тук, за да се навечеря. От деня, в който се запознахме, Шеба винаги се е намирала „по време на представление„, което няма начало и със сигурност няма да има край, или поне не тази вечер.

Когато филмът започна, всички познахме началните надписи на първия голям холивудски пробив на Шеба, „Викът на момичето до нас„, в който участваха още Дъстин Хофман и Джейн Фонда. Докато надписите текат, камерата показва Манхатън — мястото на действието — на фона на музиката на Телониъс Мънк, която звучи като секс, изпълняван в три четвърти такт. Пред входа на скъп женски бутик камерата забавя ход. Вратата се отваря. Деветнайсетгодишната Шеба Поу — чувствена и привлекателна, но все още невинна като роса по нейния си начин, излиза бързо и неочаквано — както се разтваря окъпана в слънце орхидея. Същата тази камера регистрира почти бездушното удоволствие, което изпитва тя от въздействието на собствената си красота върху мъжете, край които минава по улицата. Облечена е в бяла лятна рокля с голямо деколте, която е прилепнала по тялото й като втора кожа. Камерата маневрира, излиза пред нея и улавя забързаната й, смайваща походка по Мадисън Авеню, сочната й фигура, която крачи право към обектива като някаква природна сила, неудържима като приливна вълна. Следва кадър с дългите й, пъргави като на жребец крака, обути в сандали, ноктите й с тъмночервен лак — навремето, като гледах филма, само тази гледка беше предостатъчна, за да ме превърне в скромен фетишист на обувни принадлежности. Окото на камерата се обръща към хората по Мадисън Авеню, които се заглеждат в нея, шофьорите на таксита й подсвиркват, строителните работници й подвикват, седнали на високите скелета, малки момчета се обръщат след нея и се изчервяват, елегантни стари дами й хвърлят погледи, разкъсвани между завист и възхищение. Ето че най-ненадейно тя спира и се оглежда в една витрина от шлифовано стъкло, където се виждат бляскави редици от диамантени пръстени, рубинени брошки, огърлици с аметист и часовници, които приличат на луксозни нашийници за чихуахуа.

В следващия кадър се вижда великолепният й задник от гледната точка на един от шофьорите на такси. Навсякъде надути клаксони и улично задръстване приветстват появата й. Тя се отдалечава от витрината, усмихва се на въпросния шофьор и му намига. Той нагласява огледалото си за обратно виждане, тя пък дооправя червилото си, докато той върти между пръстите си броеница и прехвърля зърната й все по-забързано в такт с учестеното си сърцебиене и натрапчивата музика, която звучи от екрана. Тя продължава напред. Много малко са филмовите разходки в историята на Холивуд, които са предизвиквали толкова много възторзи.

Когато надписите бяха вече към края си, чухме, че някой отваря задната врата — влизането не беше замислено да остане незабелязано. Всички се обърнахме и видяхме, че тя стои пред нас от плът и кръв: актрисата Шеба Поу, която носеше същата рокля, същите сандали и същите перли, същия цвят червило и лак на ноктите, както и същата прическа, с която бе във филма, който гледахме. Бързо синхронизира движенията си с тези от екрана и се озова насред стаята, а ние аплодирахме начина, по който бе решила да гастролира пред нас. Сега Шеба играеше пред публиката на родния си град, смееше се и крачеше под звуците на пулсиращата музика, сякаш писана за някакъв забранен ритуал за плодородие. Погледите ни прескачаха от екрана към живия модел, възхищавахме се не само на присъствието й, но и на тялото й, което беше постановило мерките на женската фигура за цяло едно поколение.

Докато младата Шеба прекосява Мадисън насред трафика, който е замрял, за да отдаде почит на красотата й, истинската жена взе да се провира между диваните и креслата в библиотеката. На екрана се вижда конна полиция, конете са се изправили на задните си крака, полицаите се опитват да ги обуздаят; един истински джентълмен се появява от цветарски магазин и се заглежда в нея, после се покланя и й поднася букет бели рози. Тя му отвръща с реверанс, слага в устата си една от розите, захапва я между зъбите, а останалите започва да раздава на бездомника наблизо, на майка, която бута количка с близнаци, на двама водопроводчици, които са вдигнали капака насред улицата, за да я погледат.

Същия ден Моли беше набрала бели рози от собствената си градина и Айк се възползва от момента, грабна ги от прекрасната им ориенталска ваза и докато още капеха по пода, ги поднесе на Шеба. Тя захапа една от тях, стисна я между зъбите си, а другите ги раздаде една по една на всички присъстващи, като последната запази за монсеньора, чието лице грееше в широка усмивка.

Наблюдавах чувствената й разходка между приятелите, които я бяха оценили много преди тези известни филмови кадри да я направят световна звезда. Нито един филмов критик не беше подминал името на Шеба и нейната еротична поява, в която тя като че за пръв път даваше определение на секса като нещо съвършено ново, като някакъв вътрешен плам, който бе откраднала и въплътила в собствения си образ. С тези начални кадри Шеба Поу прекрачи в студеното сърце на сложната си и объркана история, показвайки примамливост, така опасна в своята съблазнителност, както и в своята невинност.

Музиката бавно затихна, с което приключи и знаменитата екранна разходка на Шеба. Тя се приближи до телевизора точно когато по-младото й изображение влиза в скъп ресторант и камерата се спира върху Дъстин Хофман, който седи неспокойно пред маса с празна чаша вино и нервничи. Шеба вдигна поглед към по-младата си двойничка и изчака, докато той погледна ролекса си и каза: „Пак закъсня.„

Шеба от екрана и Шеба в библиотеката на Ист Бей стрийт заедно с нейните приятели от гимназията му отговориха в един глас:

— Скъпи, никой друг не е против това, освен теб.

Стаята гръмна от бурни ръкопляскания и Шеба се поклони с престорена скромност. След овациите застана мирно пред монсеньора, сякаш прехласнатото му по нея лице беше огледало. Откакто познавам Макс, той винаги, подобно на Шеба, е обичал да бъде в центъра на вниманието и очевидно много му допадна, че последното й представление е в негова чест. И това наистина би бил съвършеният завършек, ако Шеба не беше успяла да раздразни майка ми с безсрамното си кълчене.

— О, Шеба, престани, ако обичаш — рече тя. — Достатъчно ни занимава със себе си за една вечер.

Шеба обаче прецени, че сега е моментът да й го върне.

— Никой друг не е против това, освен теб.

Неодобрението на майка ми, изглежда, я зарадва и едновременно разтревожи, защото и двете останаха с изопнати физиономии.

— Бог ти е дал истински талант — продължи майка ми, — но ти предпочиташ да играеш улично момиче.

— Такава роля ми предложиха — отвърна й Шеба, — щеше ли да ти хареса повече, ако бях преметнала торба през рамо и обула войнишки ботуши?

— Чела съм всичко за теб, всичките ти холивудски истории — продължи майка ми. — Знам какви са били предпочитанията ти, знам също, че и ти като всички нас си родена със свободна воля.

Взех трескаво да мисля как да сменя темата на разговора и да разсея сгъстилото се напрежение.

— Майко — започнах неубедително, — чудя се как да ти кажа по-любезно да си затваряш устата.

— Лео, майка ти е моя гостенка — намеси се Чад. — А всеки мой гост има право на свобода на словото.

— Колко мило, наистина — подхвърлих. — Чад, що не си го начукаш.

— Лео, по-спокойно! — предупреди ме Найлс.

— Хайде да хвърлим мръвките на скарата — подкани ни Айк.

Но майка ми и Шеба още не бяха приключили. Ето че Шеба започна най-откровено да се заяжда:

— Майко игуменко, може ли да ми дадеш назаем един тампон? Забравих си моите в клиниката на Бети Форд.

— По-скоро бих ти измила мръсната уста с вода и сапун — възмути се майка ми. — Как смееш да говориш така в присъствието на монсеньор Макс?

Той обаче я потупа успокоително по ръката.

— Не забравяй, скъпа, че съм прекарал голяма част от живота си в изповедалнята. Нищо не може да ме шокира.

Шеба обаче не свали очи от майка ми.

— Това е игра, майко игуменко, най-обикновена актьорска игра. Отпусни се и се наслаждавай на илюзията.

— За никаква илюзия не става дума, скъпа моя — отвърна майка ми. — Това, което виждам, е как малко по малко си изгубила душата си. Аз никога не бих раздвижила и частица от тялото си, за да възбуждам похотливостта на всеки срещнат мъж.

— По дяволите, доктор Кинг — намеси се Фрейзър, опитвайки се да разведри атмосферата. — Аз например бих го направила, но изобщо не им действам на мъжете.

— На мен ми действаш — рече Найлс.

— Доктор Кинг, Шеба е филмова звезда — продължи Фрейзър, — да бъде сексапилна е част от служебната й характеристика.

— То е част от служебната характеристика на всяка жена — каза Бети и се изсмя.

— Да си сексапилна е едно нещо — отсече майка ми, — а да си уличница — съвсем друго.

Без нито миг забавяне Шеба грабна една малка ленена покривка от близкия бюфет и покри с нея главата и раменете си. Постоя известно време със затворени очи, после рязко ги отвори и отведнъж се преобрази, сякаш прилагайки методите на странна алхимия, които я превърнаха в нещо като девствена монахиня. Обърна лицето си към нас, вглъбено и бледо, сякаш живяло зад високите зидове на далечен метох. Превъплъщението беше изумително, сякаш райска птица се беше преобразила в най-обикновена гарга.

Но артистката сред нас не беше в закачливо настроение. Шеба изви лицето си на светица към майка ми и се озъби без никаква милост или въздържание:

— Майко игуменко, аз също съм посветила живота си на молитви и добродетелност. Мога да играя монахиня много по-добре от теб, дори в най-отдадените ти на Бога дни в онзи манастир. Защото Бог ме е дарил с талант и аз съм му вярна, затова мога да играя ролята на счетоводителка или астронавтка, на покорна съпруга и лесбийка. Но ти си права, мога да играя и уличница, стриптийзьорка, курва, прелъстителка на чужди мъже или луда.

— Някои от тези роли ти идват отвътре, Шеба — отвърна майка ми. — Не е нужно да играеш.

— Майко, моля ти се, би ли си затворила устата — извиках. — Моли, защо го направи, защо я покани?

— Погрешна преценка.

— Погрешните преценки са стихията на Моли — намеси се Чад и подигравателно вдигна чашата си към нея.

— Но само една от тях се оказа фатална — отвърна му Моли, преди Шеба отново да завладее сцената.

— Доктор Кинг, този прекрасен мъж, бащата на Лео, възбуждаше ли се от одеждите на монахиня? — попита я Шеба. — А на теб правеше ли ти кеф да държиш бащата на Лео натопорчен и съкрушен през всичките тези години, докато се подвизаваше в манастира? Кога разбра, че се възбужда от дрънченето на молитвени броеници под диплите на килограми от черни одеяния? Някои мъже харесват бикини с тънки връвчици. А на Джаспър какво му действаше? Скритото и недостъпното ли? Недостижимото момиче в манастира ли? Помислила ли си изобщо, че си вършила с него същото, което върша аз, като си въртя задника по Мадисън Авеню?

— Шеба, ти отиде твърде далеч! — отсече Бети.

— Тук аз съм адвокатът на Шеба — намеси се Чад и издрънча с леда в сребърната си чаша. — Засега не е нарушила никакви закони.

— Освен законите на доброто възпитание — подхвърли Фрейзър.

— Шеба никога не ги е спазвала — рече Найлс.

— Шеба — започна Бети, — всички в тази стая се отбиваме при майка ти от време на време, но най-често го прави Лео, затова не се нахвърляй срещу майка му. Не е честно.

— Да сменим темата — предложи Найлс. — Или ще ви завържа и двете. Шеба, остави на мира майката на Лео. Тя е забранена територия. Винаги е било така.

— Не и за мен, Найлс — сопна му се Шеба, — защото доктор Кинг ме мрази от деня, в който ме видя. Така ли е, доктор Кинг?

— Не, не е — каза майка ми. Долових убийствена и до болка позната нотка в гласа й, която — в това съм сигурен — друг не можеше да разпознае. Подготвих се за най-лошото и то дойде: — Трябваха ми два-три месеца, докато омразата ми се уталожи — продължи майка ми. — Но тя пак се върна, Шеба. И ти си права. Никога не ме е напускала. Винаги и всичко беше свързано с теб; ти беше центърът на вселената. Сигурна съм, че в най-затънтеното кътче на ада ще намериш да се курдисаш под някой прожектор.

Шеба стисна още по-силно покривката върху главата си. От гласа й въздухът се нажежи от омраза:

— Знам ти ролята, майко игуменко. Знам я от самото начало. Отдавна те дебна.

Монсеньорът, който изглеждаше преобразен и прехласнат, изведнъж се обади:

— Знам кога една вечер е стигнала момента, от който връщане назад няма. Линдзи, май трябва да оставим младите да се забавляват на спокойствие.

— Коя е Линдзи? — попита Найлс.

— Това е малкото име на доктор Кинг — отвърна му някой.

— А пък аз винаги съм си мислел, че е Доктор — додаде Найлс.

— Само една минутка, Макс — рече майка ми и вдигна пръст към монсеньора. — Шеба, спомняш ли си какво ти казах в деня, преди да завършиш гимназия?

— Как бих могла да забравя? — отговори й Шеба. — Бях хлапачка на осемнайсет години и бях имала труден живот. Единственото ми престъпление беше, че се сприятелих с твоя самотен син, на когото викахме Жаба. Така ли беше, Лео?

— Дотук няма грешка.

— Двамата с брат ми приехме Жабата в нашия живот и в нашите сърца, както и той нас — в неговите. Беше същата година, когато онова селянче се спусна от планината заедно с наранената си сестра, над която трепереше и я пазеше от целия свят. Спомняш ли си, майко игуменко? Всеки път, когато играя трагедия, си мисля за онова момиче от планината. Ако трябва да представя кураж, тогава мисля за брат й. Актьорът е роден крадец и аз крада на воля от всекиго. Когато трябва да съм мила и любезна, ставам Бети. Когато трябва да играя силна, черпя от Айк. Виждате ли Фрейзър? Крада от нейната честност и прямота, когато ми трябват за някоя роля. За красота си имам Моли. За успешен живот и самочувствие — Чад. За добро сърце затварям очи и виждам Жабата. Твоя невероятен син, който и сега се е изчервил ей там в ъгъла, момчето, което така и не намери сили в себе си да обикнеш.

— Кажи им какво ти казах тогава — заповяда й майка ми. — Речта ти е артистична, но се отклони от темата.

— Каза ми, че аз съм най-талантливото момиче, което някога е завършвало гимназията „Пенинсула„. — Шеба се развълнува, гласът й секна. Този път не играеше.

— Продължавай — настоя майка ми. — Беше първото нещо, което ти казах. Но не спрях дотам, нали така, скъпа?

— Някой няма ли да спре това нещо? — извика Фрейзър и си запуши ушите.

— Бети, застреляй Шеба — провикна се Найлс. — Айк, изведи от тук доктор Кинг. Ето го единствения начин.

— Каза ми, че мога да създам лекарство против рака или да стана най-голямата курва на света — рече Шеба и захвърли ленената покривка на земята зад себе си.

— Излязох наполовина права — продължи майка ми. — Ракът продължава да е заплаха за обществото.

— Боже господи, майко — изпъшках. — Монсеньор Макс, не си правете труда да я отвеждате до колата. Направо я хвърлете от балкона на улицата.

— Бях още дете — извика Шеба през сълзи.

— Ти никога не си била дете — отвърна майка ми светкавично.

— Добре, тогава сега се дръж като възрастна и забрави всичко, чу ли, Шеба? — каза й Моли. — А вие, доктор Кинг, трябва да се успокоите. Шеба е преживяла много и никой не знае това по-добре от Лео. Вие с Айк налейте на хората по още едно питие. Шеба, ела в кухнята да ми помогнеш да сложим масата за вечеря.

— Моли, кого се опитваш да баламосваш? — присмя й се Чад. — Ти и Шеба в кухнята! Няма да знаете за какво е масата, освен ако някой не ви катурне отгоре.

— Мери си думите, скъпи братко — извика му Фрейзър. — Не и пред монсеньора.

— Ето я съвършената реплика за довиждане — заяви монсеньор Макс и стана да си върви. — Ще се престоря, че съм смъртно засегнат от непристойния език на Чад, ще се обидя и ще изчезна от тук заедно с Линдзи.

— Мисля, че е страхотна идея — побързах да кажа. — Майко, онова, което каза на Шеба… трябва да се засрамиш.

— Тя започна първа — отговори майка ми. Но въпреки това забелязах, че вече беше охладняла и оглеждаше лицата наоколо, за да се увери в пораженията, които беше нанесла.

— И много се радвам — озъби й се Шеба. Майка ми отново се разгорещи:

— Не си мисли, че не знам кой отне девствеността на сина ми. Бял боклук! Уличница!

— Мили боже! — извиках и се изчервих до мозъка на костите си от унижение и ужас при вида на това изпортено до уродливост парти. Обърнах се към монсеньора. — Моля ви, изведете я от тук.

Айк зяпна Шеба, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Ти си забола Жабата?

— Тя отне на Лео най-ценното нещо, което притежаваше — додаде майка ми. — Неговата невинност.

— Не, Линдзи! Не, майко игуменко! Не, доктор Кинг! — изрепчи й се Шеба. — Единственото най-ценно нещо, което той притежаваше, беше същото, което ти обичаше най-силно: синът, когото изгуби. Спомняш ли си го, Линдзи? Аз не. Никога не съм го виждала. Обзалагам се, че е бил сладур като Лео. Стивън, Стив, така ли се казваше? Доколкото знам, самоубил се е, преди да дойда в града. Не можеш да ме обвиниш за самоубийството на Стив, но бас държа, че би искала. Убедена съм, че винаги си предпочитала онзи с прерязаните вени да е бил Лео, Лео да е мъртвият. Но в твоя шибан, извратен и прецакан свят губиш винаги красивите момчета. Грозните оцеляват. Винаги си се отнасяла към Лео като към второразреден трофей, нещо като утешителна награда, задето си изгубила златното си момче.

— Зла си, Шеба — извика ужасена Фрейзър. — Ти си самото зло.

Айк сграбчи Шеба отзад, вдигна я със силните си ръце и я изведе през кухнята. Моли отиде да отвори външната врата, а Бети помогна на майка ми и монсеньора да се качат в неговата кола. Вечерта свърши, но още не беше приключила.

Отпуснах се в коженото канапе, затворих очи и се оставих да потъна в уюта на редиците добре подбрани книги. Миризмата на кожа ми действаше успокоително, защото имах чувството, че съм положил глава в меката вътрешност на бейзболна ръкавица. Доколкото знам, в продължение на всички тези години никой не се беше осмелявал да спомене името на брат ми Стив в присъствието на майка ми. Дори сега, насред отровата на отминаващата вечер, когато се опитвах да извикам в съзнанието си лицето му, единственото, което се мержелееше пред очите ми, беше някакъв призрачен портрет с размити очертания в червеникавокафяво. Всичко, което си спомням, е, че Стивън беше златното момче, красивото момче и че неговата загуба сякаш заби заострен кол в сърцето на моето семейство. Някак успяхме да оцелеем след онзи ден, но никой от нас никога повече не се съвзе, не оздравя напълно. И тогава разбрах, че човек може да остави зад гърба си всичко, но не и ранената си душа.

9

Нощ на забавления

До себе си чух драсването на клечка, после подуших миризмата на дим от скъпа пура. Отворих очи и видях Чад Рътлидж, който ме гледаше втренчено. Изпусна струйка уханен дим в лицето ми.

— На това му се вика купон с главно „к„.

— О, Чад, радвам се, че не си скучал.

— Само като си помисля какво можехме да изпуснем двамата с Моли, ако не ни бяха изритали от „Портър-Год„ през лятото преди последния клас на гимназията — ухили се той. — Не познавахме човек, който по нещо да прилича на теб, Найлс, Старла, Айк или Бети. За нас това беше прекрасният нов свят.

— Значи чрез нас за пръв път надникна в низшите недра на Чарлстън.

— Винаги си бил болен на тема класово разделение — изкоментира Чад.

— Невинаги, а след като се запознах с теб. Когато се срещнахме в яхтклуба — тогава за пръв път жив човек ме погледна така, сякаш съм най-долнопробен сорт миризливо сирене.

— Не е така. За мен ти беше камамберът на миризливите сирена.

Едра сянка се появи на прага и като вдигнах очи, видях, че е Найлс Уайтхед.

— А какъв сорт миризливо сирене съм аз, Чад? — попита Найлс.

— Ти, Найлс, си роднина. Моят възхитителен зет. Съпругът на единствената ми сестра. Бащата на моите красиви племенник и племенница.

— Но сигурно си даваш сметка, че семейството на Лео принадлежи към далеч по-висша класа в сравнение с мен. Нека ти припомня, че когато Лео ни видя за пръв път, ние със сестра ми седяхме закопчани с белезници за два стола.

— Възхищението ми към вас двамата е огромно — каза Чад. — И двамата се оказахте амбициозни млади мъже. Найлс се отличи много в училище. Ожени се в едно от най-старите семейства на Чарлстън, което не е никак лесно за момче с твоя произход. Лео пък стана известен журналист. Колонката му е едно от първите неща, които всеки изчита, щом отвори сутрешния си вестник. Това не е никак малко.

— Божичко! Чувствам се като кораб, който свещеникът благославя, преди да поеме на лов за скариди — казах.

— Уау! — извика Найлс. — Само като си помисля, че в очите на Чад изобщо притежавам нещо, достойно за уважение!

Чад се изсмя, след което погледна пурата си с видимо задоволство.

— О, тази Шеба! Страхотно представление ни изнесе тази вечер! Ако не ви познавах, щях да изпусна цялата тази мелодрама в живота, който вие смятате за нормален. Щях да изпусна раздорите, скандалите, виковете, с които посрещате всичко случващо се. Хората, сред които аз се движа, са до един от висшите класи, тоест цивилизовани, което е друг начин да се каже — досадни, поне така мисля аз. На нас всяко оплакване, мърморене и хленч са ни забранени по рождение. Тази вечер обаче беше истинска оперета.

— Чад, трябва да ти кажа, че и досега съжалявам, че още в гимназията не ти смених физиономията — каза му Найлс.

— След малко трябва да се връщам в кантората — рече Чад невъзмутимо. — Следващата седмица имам важно дело.

— Моли знае ли? — попита Найлс.

— Моли обича да живее в големи къщи. Обича живота, който моята адвокатска професия й осигурява. Обича да е омъжена за богатството на моята фамилия, както и ти, Найлс — продължи Чад.

— Отдавна съм те предупредил, Чад — намесих се. — Не се заяждай със селянчето. Не е никак безопасно.

— Кажете на Моли „лека нощ„ от мен — продължи Чад. — По всяка вероятност ще работя цяла нощ.

— Което страшно ще й хареса — казах.

— Това е положението — намигна ми Чад, махна с ръка и излезе.

Двамата с Найлс постояхме известно време в мълчание, но после подушихме миризмата на цвъртящите върху огъня котлети. Найлс се надигна, тръгна към бара и попита:

— Да ти налея ли нещо?

— Опитвам се да изчисля колко трябва да изпия, за да забравя всичко, което се случи тази вечер, и в същото време да успея да се повеселя все пак.

— Ако питаш мен, няма да ти стигне цялото пиене на света — отвърна ми Найлс. — Но засега Шеба и Чад се чупиха, което означава, че колкото са осрали кукувичето гнездо — толкова. Отлетяха.

— Шеба беше много зле. Никога не съм я виждал такава — казах.

— Обзалагам се, че и майка ти мисли така. Беше гадно.

— Шеба не е на себе си.

— А колко мило момиче беше навремето, нали? — попита Найлс.

— Най-милото момиче на целия свят — съгласи се Моли, която най-ненадейно се материализира и цъфна на прага на кухнята. — Къде е Чад? Не, нека позная! Върнал се е на работа, защото го чака важно дело. Ама много, ама дяволски важно дело. Спестете ми подробностите. Знам наизуст монолога му. Прави го от любов към мен и децата. Аз не мога да дишам без огромна къща и бронирана кола, фрашкана с пари. Найлс, би ли слязъл долу да помогнеш на жена си? Трябва на четири очи да поискам прошка от Лео, задето събрах Шеба и майка му на едно място.

— Огън и лед — каза Найлс. — Къде са Айк и Бети?

— Приспиват госпожица Шеба. Зле й се отрази завръщането в родния град. Не стана, както го искаше.

— След малко идваме с мръвките — каза Найлс и го чух как изтрополи по стълбата.

Моли отиде до бара.

— Лео, жената понякога има нужда от цветя. Понякога — от масаж или някой да подържи ръцете й, да я приласкае до себе си. Понякога има нужда да се обади на стара приятелка, с която не се е чувала от години, или да прочете тъпа книга, наблъскана със секс сцени. Понякога има нужда някой да я изчука. Или да потича, или да изиграе три сета тенис. Но има нощи като тази например, когато жената иска да се напие.

Моли си наля една водка и сложи лед в чашата.

— Искаш ли да ти приготвя нещо по-специално? — попитах я.

— Чаша арсеник, ако обичаш, може и с тоник, ако не те затруднява, а за мезе — кутия от пури, пълна с хапчета за сън. Отдавна не бях присъствала на по-грозна сцена.

— О, не говори така, Моли — предупредих я. — Бог слуша. А Той обича предизвикателствата.

— Бог няма нищо общо с онова, което каза Шеба.

— Напротив, има.

— Наистина ли си ходил с Шеба в гимназията? — Само при мисълта за това Моли не успя да сдържи усмивката си.

— Познаваше ме, докато бях в гимназията. Би ли тръгнала тогава с мен?

— О, след време се разхубави — призна тя.

— Никога не съм се разхубавявал.

— Знаеш ли, Лео, по едно време ти бях хвърлила око и много ми се искаше да се пробвам с теб.

— Сега не говори твоето либидо — отвърнах й. — А алкохолът.

— Понякога е нужен алкохол, за да проговори либидото.

— Моли Рътлидж, това е най-мръсното нещо, което съм чувал от теб.

— Сигурно е така — каза тя и се замисли. — Но ми хареса, докато го изричах.

— Колко жалко, че и двамата сме женени — подхвърлих.

— Може и така да е, Лео — продължи тя. — Но аз не съм сляпа.

— Да не би аз да съм?

— Вие със Старла нямате истински брак — напомни ми Моли. — Вярно, тя се появява понякога, живее с теб известно време, после нещо я прихваща и пак хуква нанякъде.

— Бях наясно, че Старла има проблеми, още преди да се оженя за нея. Знаех в какво се вкарвам.

— Наистина ли?

— Не, всъщност нямах никаква представа какво ме чака — признах си.

— Както стана и при мен.

— Моли, ти си омъжена за един от най-преуспяващите адвокати в града. Потомък на стар и уважаван чарлстънски род. Била си определена да се омъжиш за Чад Рътлидж още в деня на раждането си.

— Колко трогателно! — Забелязах, че гласът й прозвуча по-различно от друг път. — Но невярно. — Взе един стол и го сложи срещу мен. — На Чад му бе писнало от мен много преди да се оженим. Ти го знаеш, както и аз; всички мои приятели го знаят. А най-лошото е, че и Чад го знае.

— Моли, всеки, който те познава, е влюбен в теб. Това е всеизвестен факт. Знае го и Чад.

— Милият ми Лео — усмихна се тя. — Никак не умееш да лъжеш. Забрави! Дай да си говорим за нещо по-приятно, като тази вечер например. Смяташ ли, че ще успеем да преглътнем случилото се?

— Страшно се изненадах, не бях никак подготвен за онова, което стана — казах. — Не знаех, че лошите чувства са така неизкореними. Нито че продължават вечно.

— Не бяха точно лоши чувства. — Моли прокара пръст по ръба на чашата си. — А чиста проба омраза, като в Шекспирова пиеса. Лео, за Шеба могат да се кажат много неща, но тя никога не е била зла и злобна. Всички я помним като добро и мило момиче.

— Аз продължавам да вярвам в нейната доброта.

Бети се появи с първия поднос скара. Сложи го върху голямата кухненска маса на семейство Рътлидж, след което атакува бара.

— Как е възможно да седите тук като влюбени птички и да си гукате след всичко, което стана? Не мога да повярвам на очите си. Налей ми чаша бяло вино. Ето какво се получава, като дружиш с бели хора. Сто пъти предпочитам гадното си черно гето. Като подивеем до такава степен, ние най-откровено се стреляме. Лео, съкровище, никога не съм знаела, че си имал брат. Винаги си ми приличал на единствено дете.

— Трябвало е да ти кажа — обадих се. — Но ми е трудно да говоря за Стив. От друга страна, ако ей сега влезе в стаята, не мисля, че бих го познал.

— Тревожа се за Айк — обади се Бети. — Твърде дълго вече слага Шеба да спи.

— Скоро ще се върне — успокоих я. — Благодаря ти, че изведе майка ми от тук и я придружи до колата. Чувствах се като парализиран, не можех да помръдна.

— Всъщност черната работа я свърши монсеньорът. Никога не съм виждала майка ти толкова разстроена. Но негово преподобие пусна в действие цялото си красноречие. Не мога да не му го призная — как умее с голи думи и лайно да позлати. Говори точно както човек си мисли, че трябва да звучи Бог, ако Бог беше католик, но, разбира се, Той не е.

— Само неговите проповеди пълнят катедралата — намесих се.

— А какъв хитрец е в същото време. — Бети седна до мен, хвана ме за коляното с едната ръка, а с другата надигна чашата си. — Преди да се върна в къщата, монсеньорът ме попита дали Шеба може да му вземе четири билета на първия ред за „Танцьорите„, който ще се играе следващия месец на Бродуей. Какво общо има Шеба с Бродуей?

— Известно време беше любовница на един от продуцентите на въпросното шоу — отвърна й Моли. — Поне така пишеше в „Пийпъл„.

— Ти си абонирана за „Пийпъл„? — удивих се аз.

— Не, прочетох го, докато чаках пред лекарския кабинет — каза Моли. — Срамно удоволствие, но все пак удоволствие. Това е единственият начин да поддържам връзка с Шеба.

— Винаги съм се чудела какво четете вие, аристократичните дами на юг от „Брод„ — намеси се Бети. — Говоря за сериозни книги, когато си в тоалетната например. Имам усещането, че всички вие, белите момичета, сте зарязали книгите още с настъпването на така наречения „южняшки начин на живот„, където най-важното нещо е да излезеш сутрин рано в градината и да садиш далии, ароматен грах и какво ли не още.

— Вечерята е готова — извика Найлс и двамата с Фрейзър внесоха останалата част от скарата, както и картофи с лук в алуминиево фолио.

От силните емоции на вечерта всички бяхме изгладнели. Бяхме почти приключили с яденето, когато Айк се върна. Красивото му чело бе прорязано с дълбоките бръчки на тревогата.

— Скъпи, сложи ли Шеба да нанка? — попита го Бети.

— Трябваше и аз да дойда да ти помогна — обади се Моли.

— Наистина трябваше — каза й Айк. — Всички вие трябваше да дойдете. Но никой не си помръдна задника.

— Защо говориш така — рече Фрейзър, — искаш да ни накараш да се чувстваме виновни ли?

— Шеба си мисли, че сте взели страна в спора — поясни Айк. — И сте предпочели доктор Кинг пред нея.

— И двете бяха откачили — отсече Найлс. — Не можех да избирам между тях.

— Айк, кажи какво да ти налея — стана от стола си Моли. Докато си миеше ръцете, Айк се замисли върху предложението й.

— Май искам един коктейл „Куба Либре„.

— Ром и кола — извика Фрейзър. — Не съм го чувала от времето, когато непрекъснато се наливахме с него в гимназията.

— Моят съпруг Че Гевара — рече Бети.

— Твоят съпруг Пилат Понтийски — рече Найлс. — Би ли престанал да си миеш ръцете?

— Нашето момиче е загазило. Много е загазило — каза Айк. — Шеба припадна в банята. Влязох да видя какво става и целият под на банята, както и всичко наоколо, беше в кокаин. Хвърлих в тоалетната две пакетчета и пуснах водата. От носа й течеше кръв и не можех да я спра.

— Трябваше да ни се обадиш — казах му.

— Трябваше да я арестуваш — намеси се Бети. Правотата на думите й, както и тихият настойчив глас, с който бяха произнесени, ни изправиха на нокти и ни потопиха в напрегнато мълчание. — Ако я беше заловил някой от нашите хора с толкова много кокаин, вече да е зад решетките.

— И за това си помислих — каза Айк. — И за какво ли не още. Така би трябвало да постъпя. Но не и според вас, нали? Не и заради нашето общо минало. Реших да предпочета миналото пред значката.

Фрейзър изрече на глас онова, което останалите си мислехме:

— Може да те уволнят, Айк. Точно преди да станеш шеф на полицията. Ще бъде нечуван скандал.

— Затова пък от него ще излезе чудесен материал — подхвърлих.

Всички погледи в стаята се обърнаха враждебно към мен. — Ето един от недостатъците на чувството за хумор. Моите приятели ме приемат буквално, когато им говоря смешки.

— Защо Шеба е решила да се върне? — попита Моли. — Лео, на теб каза ли ти защо си е дошла?

— Мисля, че е нещо, свързано с Тревър — казах. — Мисля, че нещо се е случило с него.

— Тя ли ти каза? — попита Фрейзър. — Или просто гадаеш?

— Нито веднъж не спомена името му — отвърнах. — Според мен именно това е най-странното.

— Ти кога последно си се чувал с него? — попита Найлс. — А ти, скъпа, кога получи онази картичка?

— Преди повече от година — отвърна Фрейзър. — Беше от аквариума в Монтерей, където, както пишеше, бил с приятеля си за този месец. На картичката имаше морска видра, на която той беше нарисувал огромен член.

— Типично в негов стил — каза Моли.

— Тревър ми се обади миналата година някъде по това време — намесих се аз, — искаше да му дам хиляда долара назаем. Било спешно. Но не ми каза за какво са му.

— Хиляда долара взе и от нас назаем — каза Моли. — Не си спомням точно кога беше, преди известно време.

— И вие, идиоти, изпратихте ли му? — попита Бети.

— Разбира се — отговорихме едновременно с Моли.

— За какво ли са му трябвали пари на нашето момче? — зачуди се Айк. — Винаги е печелил добре с пианото.

— Новините, които пристигат от Сан Франциско, не са никак хубави — казах аз. — Особено сред гей обществото.

— Тревър гей ли е? — попита Фрейзър с пресилен южняшки акцент, докато си вееше със салфетката.

— Лео, спомняш ли си, когато доведе Тревър в къщата на родителите ми на остров Съливан? — обърна се Моли към мен. — Бях легнала да се пека по бикини. Лео и Тревър вървяха по пътеката към плажа. Тревър ме погледна и веднага се обади с онзи негов, уж учуден глас: „Лео, Моли е повече от прекрасна. Защо не съм лесбийка?„ Не бях чувала друг човек да говори като него. Двамата с Шеба бяха неимоверни чешити. Мисля, че Чарлстън не е виждал такива образи нито преди, нито след тях.

— Спомняш ли си телефонните му обаждания? — попита Найлс. — Изтръпвах, когато чуех гласа му. Беше готов да говори с часове.

— Беше невъзможно да го откъснеш от телефона — съгласи се Бети. — Можеше да плямпа с часове, без да казва нищо, и да звучи, сякаш ти споделя най-интересните неща на света.

— Лео, как смяташ, възможно ли е да има СПИН? — попита Фрейзър.

— Тревър не е нито целомъдрен, нито предпазлив — каза Моли.

— Ако няма, ще е цяло чудо — свих рамене.

— Не е само Сан Франциско — обади се Айк. — Болестта е пристигнала вече и в Чарлстън и едва ли скоро ще си отиде. Имам две ченгета със СПИН.

— Значи в града си имаме полицаи педерасти, така ли? — попита Фрейзър.

— Имаме си всичко в този град — отговори й Айк.

Фрейзър се замисли, после рече:

— Когато бях малка, си мислех, че светът се състои от бели хора и черни хора, и това беше единственото нещо, което знаех със сигурност.

— Нали бяхме момичетата на Чарлстън — добави Моли. — Отглеждаха ни така, че да се превърнем във възможно най-очарователните идиотки. От нас се очакваше да бъдем сладураните, бонбончетата, захарчетата, които са гордостта и радостта на едно умиращо общество. Мисля, че родителите ми дори не са подозирали, че са съконспиратори в проекта за изглаждане на мозъчните ми гънки.

— Не знам какво чувствате — обади се Бети, — но отстрани ми се струва, че вие, белите момичета, си живеете прекалено добре.

— Но на каква цена? — обади се Фрейзър. — Единственото, по което ние с Моли се различаваме от момичетата, с които сме израснали, е това, че познаваме вас — приятелите, с които сме се събрали тук тази вечер.

— Фрейзър, ти не се вместваш в клишето — каза й Найлс. — Омъжи се за мен, а аз не бях в списъка на предпочитаните кандидати в годината, когато се венчахме.

— Така е, но затова пък пипнах най-доброто парче — усмихна се Фрейзър. — Въпреки че родителите ми и досега отказват да го признаят. — След което отиде и седна в скута на мъжа си. Двамата се целунаха лекичко. Виждаше се, че са родени един за друг.

— Страшно се радвам, че бракът ви проработи — каза Айк. — Едва не припаднах, когато Найлс ме покани да му стана шафер.

— Ти едва не припадна! — рече Бети. — А какво да кажа аз, която бях първата чернокожа шаферка в цялата история на църквата „Свети Михаил„?

— Изглеждахте прекрасно онзи ден — каза Фрейзър. — Мисля, че от всички на сватбата вие двамата бяхте най-готините.

— Ами какво ще кажеш за Тревър и Шеба? — попитах.

— Те не се броят. Шеба беше вече известна. А Тревър винаги е бил красавицата на бала — рече Моли. — Негови думи, не мои.

— Едва ли ще ви изненада — продължи Фрейзър, — но родителите ми не бяха никак доволни от нашия избор на шафери и шаферки.

— Бъди откровена, скъпа — каза Найлс. — Истинският проблем беше твоят избор на съпруг.

— Да, ти изобщо не влизаше в сметките им — призна Фрейзър.

— Ей, селянче — извика му Айк. — Според мен господин и госпожа Рътлидж биха предпочели по-скоро мен за неин съпруг, отколкото теб.

— Айк, май прекали в предположенията си — присмя му се Моли.

При тези думи нашата компания избухна в добронамерен смях, както често ставаше при нашите сбирки. Защото самото отпускане и разтоварване действаха като балсам върху раните ни.

— Айк — обади се Бети, — дай да разкажем на белите хора тук как се почувствахме, като отидохме на сватбения прием в Мидълтън Плейс Плантейшън.

— Бети, те не се интересуват от такива глупости.

— Точно така — извика Найлс. — Обзалагам се, че не сте се чувствали по-кофти от мен, а аз бях младоженецът.

— Значи помниш всичко — рече Бети. — Преди да ви срещна в гимназията, смятах, че всички бели са абонирани за седмичника „Ку-клукс-клан„. Какво ли знаех тогава изобщо? Смятах, че там се дават съвети как мъжете да си ушият по-изразителни и страшни костюми. Как да се приготвят за пикника, преди да поемат със семейството към мястото на линча и така нататък.

— Ей, колко ми липсват тези линчове — обадих се аз. — Те бяха най-хубавото нещо в младостта ми.

— Двамата с Айк цъфнахме на рецепцията с чувството, че ще бъдем обесени на първото дърво отвън. Ей така, за десерт — продължи Бети.

— Колко ужасно наистина, че изобщо сте си помислили такова нещо — рече Фрейзър. — Добре ли се държаха гостите с вас?

— Повече от добре, сякаш бяхме невидими — продължи Айк. — Само веднъж през цялата вечер бях забелязан. Младоженците вече идваха към масата ни и аз отидох да донеса пиене за всички. Наредих пълните чаши върху един поднос и тръгнах да се връщам, а белите започнаха да си вземат от подноса, докато чашите свършиха, защото ме взеха за келнер.

— Тогава Жабата се напи и ме покани на танц — обади се Бети. — Казах му: „Махай се, бял оръфляк, стой далеч от мен.„ Но Жабата ме вдигна на ръце от стола и ме завлече на дансинга.

— Старла ми каза, че ще ми се разсърди и няма да ми говори, ако не стана да танцувам с теб — признах й. — Не спря да ме рита под масата, докато не те взех в обятията си.

— Тогава пък Старла покани мен — обади се Айк. — Какъв кошмар!

— Знаех много добре, че с брака си бях прекрачила границите на обществената поносимост в Чарлстън — каза Фрейзър. — Но не знаех, че съм станала родоначалник на междурасовото танцуване.

— Маловажни неща — подхвърли Найлс. — Коя беше песента, на която белите и цветните боклуци танцуваха за пръв път заедно под небето на Чарлстън?

— Беше блус — спомни си Моли. — Опитах се да изкарам Чад на дансинга, но той не искаше и да чуе.

— Пиян до козирката, Жабата дори се опита да танцуваме буза до буза — припомни им Бети.

— Бети, похотливостта действа странно на мъжете — казах й.

— Много хубава песен — каза Моли. — Сетих се… казваше се „Нощем в Страната на чудесата„.

Тя стана от стола си и прекоси стаята.

— Бърт Кемпфърт, нали така? — Отвори грамофонния шкаф, сложи една плоча и ние се пренесохме във времето на нашите гимназиални години.

Айк и Бети станаха да танцуват, Найлс и Фрейзър също се надигнаха от стола си. Много скоро двамата с Моли долепихме страни един до друг, сякаш бяхме родени да сме заедно. С танцова стъпка тя ме поведе встрани от останалите към голямата гостна на къщата. Озовахме се между рояла и арфата. Усетих топлината на тялото й, както и сладкия й дъх, когато прошепна в ухото ми:

— Лео, наистина ли си падаше по мен в гимназията? Всички казваха, че си хлътнал по мен, дори Чад го твърдеше.

— Не. Съвсем честно, не.

— Лъжец! — възмути се тя. — Знаеш отговора, от който имам нужда тази вечер. И знаеш защо имам нужда.

— Не лъжа, Моли. Кълна ти се.

— Тогава ми кажи истината. Имам нужда да ми я кажеш сега. Ти, Лео Кинг, си най-добрият приятел, когото някога съм имала. Само ние двамата го знаем. И като твоя най-добра приятелка трябва да науча истината от теб: беше ли хлътнал по мен в гимназията или не?

— Не, не бях. Това е горе-долу истината. А цялата истина е следната: цял живот съм бил влюбен в теб. Започна от срещата ни в яхтклуба и свършва с танца под звуците на „Нощем в Страната на чудесата„.

— Съжалявам, Жаба — отвърна ми тя. — Започва с „Нощем в Страната на чудесата„.

Целуна ме — дълга, дълбока целувка, която исках да продължи завинаги, но песента свърши и я прекъсна.

Вдигнах очи и зърнах лице, което ни зяпаше през един от високите прозорци на гостната с изглед към площада. Лице налудничаво и дрогирано, непознато дори на себе си, лицето на Шеба Поу, която изпиваше с поглед и Моли, и мен с концентрацията на актриса, която се подготвя да излезе на сцената.

10

Махмурлук

На следващата сутрин се събудих в празната ми къща на Трад стрийт с леко главоболие и очевидно раздразнение, когато видях, че е пет часа сутринта и слънцето не беше дори започнало да изгрява. Тъй като съм женен за вечно отсъстваща, неспокойна и непоносима жена, никога не знам кога или откъде Старла може да ми се обади. Опитах да се разсъня докрай, но оставих телефона да иззвъни още четири пъти, преди да го вдигна. Тогава чух Чад с напълно овладян и хладнокръвен глас да казва:

— Лео, съжалявам за безпокойството в този ранен час. Може ли да говоря с Моли?

Светнах нощната лампа до леглото, направих опит да си събера мислите и да разбера какво означава всичко това. Откакто познавам Чад, той никога не си е позволявал нетактични постъпки. И въпреки че умът ми беше размътен и сякаш покрит с мрежа против комари, му отвърнах:

— Чад, приятелю, трябва да има някаква грешка. По последни сведения, доколкото си спомням, Моли беше женена за теб, а не за мен.

— Недей да ми се правиш на шут от сутринта — в гласа на Чад за пръв път се прокрадна гняв. — Искам да разменя две думи с жена си.

Сега вече моят глас стана строг и категоричен:

— Чад, не мога да ти опиша колко много бих искал Моли да е в леглото до мен, да я побутна лекичко, да я събудя и да й кажа: „Съкровище, Чад е на телефона.„ Но по някаква случайност Моли е свястна жена и невероятна съпруга. Знам, че още не си го забелязал. Моли си е внушила, че ти работиш твърде много. Представи си, дори каза, че трябвало да останеш на партито за Шеба.

— Аз наистина работя много и го правя за семейството си. Имам и много неприятности, които спестявам на Моли. Оставям я да се занимава с дребните проблеми — десени, кройки, платове, къде ще играем карти, на кои приеми ще присъстваме, на кои не, както и съдбоносните решения на благотворителната й организация. Тя води пълноценен живот и има важна роля в обществото, защото аз прекарвам дълги часове в моята най-голяма и най-важна адвокатска кантора в този град. Не правя нищо, което да не е в интерес на нея и децата.

— Чудесно, Чад. Но защо се обаждаш тук посред нощ и искаш да говориш с жената, която е имала невероятния късмет да се омъжи за страхотен пич като теб?

— Дай да се държим като зрели хора — каза Чад. — Просто подай слушалката на Моли.

— Целуни ме отзад — по кралския ми червен ирландски задник. Как да ти го кажа бе, Чад? Тя не е тук. Никога не е била и никога няма да бъде за мое най-голямо съжаление.

— Завиждам ти, Лео — Чад повиши глас и долових злоба. — Имаш жена, която вечно отсъства, и вестникарска колонка, с която всяка седмица разбиваш нечий живот.

— Е, и на теб не ти липсва щастие, приятел, щом, както изглежда, и твоята жена не си е вкъщи. Сестра ти прави пикник за Шеба в неделя вечер. Така че, дотогава.

— Нищо не мога да обещая. Затънал съм до гуша в работа.

— Аз ще бъда там — казах му. — Един съвет от приятел, Чад, от човек, който те обича, макар че общуването с теб е като вдигане на тежести.

— Не знаех, че е толкова рано. Просто се паникьосах, като видях, че Моли я няма.

— А може би искаш да говориш с Шеба? — попитах го. — Прекарахме нощта в страстен, див, животински секс.

Чад се изсмя гръмогласно:

— Тя е тук, спи като заклана в къщата за гости. Знам, защото отидох там да търся Моли. Съжалявам, Лео. Лъжата ти не мина.

— О, няма нищо. Обичам събота сутрин да ставам рано — казах му. — За да мога да злорадствам на воля по повод поредния живот, който съм разбил с колонката си.

Чад затвори. Пак заспах, но беше кратък, неспокоен сън. В седем чух как „Нюз енд Куриър„ тупна пред прага и това ме зарадва. За мен е голямо удоволствие, че живея в къща, която навремето обслужвах като вестникарче — от онези, които никога не съм си мислел, че мога да притежавам. Когато излязох навън, първите розовопръсти лъчи на слънцето вече разбуждаха заспалото сребро на тъмно листата мирта отпред. Къщите на Трад стрийт винаги са ми приличали на изящна и в същото време разкривена шахматна дъска, върху която човек не може да направи царски гамбит, нито сицилианска защита, защото архитектът на творението беше отрупал улицата с толкова много топове, офицери, коне и царе, че не беше останало място за пешките. Оригиналната архитектура приличаше на фина дантела; градините бяха невидими, но уханието им се долавяше навред.

Седнах да изчета вестника си в градината с чаша кафе, както правя всяка сутрин. Първо изчитам собствената си колонка и се свивам от притеснение при всяка спъната и неизразителна фраза. Текстът тази събота ми изглеждаше отегчителен, с пресилено чувство за хумор. Но аз добре познавах приливите и отливите при този вид писане, те са като при водите в чарлстънското пристанище. Затова си мислех как всички ще говорят за мен, като излезе материалът ми за Шеба в неделното издание.

Разгърнах спортните страници и в този момент чух как задната врата на градината се отвори. Обърнах се и с учудване видях Айк Джефърсън. Носеше си кафе.

Погледнах часовника.

— Айк, идваш цял час по-рано.

— Трябва да поговорим — каза той и седна до мен. — Ти си единственият, с когото мога да го направя.

Веднага разбрах, че е разстроен. Вдишах аромата на слънчевите градини, които обграждаха дома ми. Докато седяхме, потънали в мълчание, усетих навсякъде край мен силата на земята и нейното плодородие; почти чувах как поникват растенията. Корените, още крехки, си пробиваха път през черната пръст. Отидох в края на градината, където има най-много слънце, и откъснах три напълно узрели розови домата. След това влязох в кухнята, обелих ги и ги нарязах. Блестяха с червените си бузи и розови семки като самото съвършенство. Взех солница и подадох чинията на Айк. Щом първата хапка освежи небцето му, той забрави за новините от деня.

— По дяволите! Страхотни са тия домати — затвори очи моят приятел.

— Началник на полицията — възхитих му се — в най-красивия град на света.

Айк се ухили.

— Когато бях малък, цветнокожите дори нямаха право да гласуват. В „Улуърт„ на Кинг стрийт нямаше да ни дадат да си купим млечен шейк, ако двамата сме заедно.

— А сега, я се погледни! Важна клечка! Май при теб ще идвам с глобите за паркиране. Но ти си заслужи поста. Никой не е работил по-усърдно за него. Затова се разтревожих снощи. Трябваше да арестуваш Шеба. Вкарала те е в опасна дилема.

— Да, знам. Разбира се, че знам. И ако си вършиш работата както трябва, ще напишеш за това как не съм я арестувал.

— Няма да стане.

— Знам, знае го и Шеба. — После продължи: — Искам да говоря с теб за нещо сериозно.

— Нека позная — казах. — Става дума за Чад.

— Откъде знаеш?

— Нали пиша колонка пет пъти в седмицата — отвърнах. — Всичко знам и всичко чувам.

— Чад чука една от секретарките в кантората си. Тя има апартамент на Фоли Бийч.

— Коя от многото — онази от Грийнуд, която му помага с правната работа ли? Или момичето от Бразилия?

— Момичето от Ипанема му е любовница — каза Айк. — На деветнайсет години е. Току-що завършила гимназия. От съвсем порядъчно семейство.

— Откъде знаеш?

— Портиерът в комплекса, в който живее, ходи в нашата църква. Откъде иначе?

— От анонимни писма например — отговорих. — Получавам ги с купища.

— Кой според теб ги изпраща?

— Хора, които не знаят дали щастливката е от Грийнуд или от Бразилия.

— Грийнуд беше миналата година — поясни Айк. — Вие, белите, сте много изостанали.

— Да, бе, трябва да вземаме уроци при вас, черните, как да живеем прилично и пълноценно.

— Лео, Моли не заслужава това.

— Сигурно вече е свикнала. Не му е за първи път. Искаш ли още кафе — попитах и побързах да добавя: — началник?

Върнах се в кухнята и сварих Найлс да си налива кафе.

Вече беше омел на бърза ръка доматите в чинията. Обърна махагоновия си поглед към мен — изпитателен и непроницаем. И той беше подранил. Беше го направил или за да ми даде съвет на четири очи, който не искам, или за да ми каже нещо, което изобщо не желая да чуя. Възхищавах се от простодушната откровеност на Найлс, но нуждата му да споделя истини, които понякога съдържаха семената на отчаянието, беше отблъснала някои от близките му хора. По принцип е мълчалив и интуитивен, затова най-много се боя, когато се разприказва.

— Извинете, сър — казах му. — Приличате ми на планинска горила. Кога слязохте от Апалачите?

— Винаги съм харесвал хумора ти, Жаба. — Той отпи от кафето си. — Понякога е хамалски и хаплив, но, общо взето, си го бива.

— Айк е в задния двор.

— Видях колата му — отвърна Найлс. — Снощното събиране никак не ми хареса.

— О, и на мен ми се е случвало да бъда на по-готини купони — съгласих се с него.

— Шеба ни спретна страхотна сценка — каза Найлс. — Както и майка ти.

— Майка ми мрази жени като Шеба.

— Чад обади ли ти се тази сутрин? — попита Найлс.

— В пет нула нула.

— Какво искаше?

— Да разбере дали „Брейвс„ са спечелили. — Налях си още кафе, но веднага забелязах, че небрежно подхвърлената ми реплика ядоса Найлс. — Да излезем в градината. За да може и Айк да чуе каквото имаш да казваш.

Айк продължи да чете вестника, когато Найлс се появи. После вдигна очи и му кимна.

— И ти си подранил, а, Найлс? — каза Айк. — Защо ти е притрябвало да говориш с Лео на четири очи?

— Чад ни събуди рано-рано тази сутрин. Фрейзър се обади. Чад смята, че Лео спи с Моли — обясни Найлс.

— Истината е, че снощи Жабата и Моли танцуваха заедно и се натискаха в тъмното — отсече Айк. — Ей, приятел, продължихте ли с Моли след това?

— Разбира се, че не.

Найлс отпи бавно от кафето.

— Той е женен за сестра ми, Айк. Старла ми звънна тази седмица, Лео.

— Много ти благодаря за информацията — отвърнах.

— Затова дойдох тук по-рано — продължи Найлс. — Не знаех, че Айк ще ме изпревари.

— О, както съм дошъл, така мога и да си отида — обиди се Айк.

— Не, остани — помоли го Найлс.

— Какво ще кажете за една закуска, а? — попитах ги. — Искате ли?

— И още как — съгласи се Найлс. — И без това трябва да подредя мислите си. Не съм скорострелен дърдорко като теб и Айк.

— Ти си просто тъпо бяло копеле от планинския гъз на географията — каза му Айк и пак отвори вестника. — Такъв си беше и такъв ще си останеш.

Докато закусвахме, подхванахме разговор на спортни теми — белият заглушителен шум, който произвеждат мъжете, когато искат да изразят напиращите в тях чувства, но без агресията, която често съпътства по-дълбоките страсти. В сравнение с останалите ми приятели Найлс беше забил най-голям брой стопове и други предупредителни знаци по пътя към сърцето си. Болезненото му детство беше превърнало мълчанието в първи негов инстинкт и главно убежище. Но когато Найлс си отвори устата, знаеш, че винаги има какво да каже. Той е един от онези мрачни търпеливци, които чакат първо торбата им да се напълни догоре, преди да я изсипят на земята, за да видиш какво са таили у себе си.

— Лео, страхотна закуска. Благодаря ти — каза Айк и се облегна назад в стола си. — Сега, Найлс, хайде да изплюеш камъчето и да приключваме с тая работа.

— Мисля, че Шеба здравата го е загазила.

— Изчакай да изтичам за репортерския си тефтер — подхвърлих. — Не може новина от такъв порядък да остане премълчана.

— Какво искаш да кажеш? — попита го Айк.

— Чад цъфна вкъщи и вдигна скандал на Фрейзър — продължи Найлс. — Каза, че щом се събуди Шеба, веднага ще я изхвърли от къщата за гости. Направо полудя, като чу за кокаина.

— Кажи на Шеба, че винаги може да отседне при мен — подметнах. — Имам прекрасна стая за гости на третия етаж.

— Може да дойде и у дома. Бети ще бъде страшно доволна, както и децата — каза Айк.

— Фрейзър му се озъби и каза, че ако се наложи, Шеба може да остане у нас до края на живота си — поясни Найлс.

— Тогава на кого му пука какво мисли Чад? — попита Айк. — Момчето обича да си чеше езика. Винаги си е падал по гръмки изказвания. По-скоро гръмотевици, отколкото светкавици.

— Лео, Чад току-що разбра, че ти се обаждаш на Моли всеки ден да си говорите — каза ми Найлс.

— Стоп. Малка корекция — намесих се. — Обаждаме се един на друг. Понякога аз се обаждам на Моли, но често се случва и тя да ме потърси. И не го пазим в тайна. Говорим си всеки ден от много отдавна. Между другото, Найлс, през всички тези години съм си говорил и с Фрейзър, както и с Бети.

— Непрекъснато се мъчи да изкопчи някаква клюка от тях — поясни му Айк.

— Тези момичета знаят всичко, което става в Чарлстън допълних.

— Може и да е така, но Чад не иска повече да се обаждаш на жена му — каза Найлс и видимо се почувства неловко.

— Тогава Чад може да ми го каже в лицето — отвърнах. И един съвет, Найлс. Недей да адвокатстваш на Чад.

— Направих го, защото реших, че ако той ти го каже, може да го ступаш. Беше ужасно ядосан.

— Добре, сега казвай за Старла — смених темата с друга, още по-болезнена.

Найлс поклати глава.

— Лео, трябва да зарежеш сестра ми — рече с умолителен тон той. — Трябва веднъж завинаги да се отървеш от нея. Знаеш какво ми коства да ти го кажа. Но бракът ти със Старла те убива по малко с всяка изминала година. Ти заслужаваш нещо по-добро.

— Примирил съм се с това положение — заявих аз.

— Заслужаваш да имаш нормален живот. Да имаш деца. Всички го виждаме. Нищо не може да бъде нормално, преди да се отървеш от откачената ми сестра. Лео, нещата вървят на по-зле, не на по-добре.

— И какво ти каза тя? — попитах. — Всъщност къде е?

— Не ми обясни. Спомена, както винаги, че току-що влиза в някакъв хотел. Искаше да научи всички новини. Искаше да знае как я караш.

— И ти какво й отговори?

— Че само чакаш някоя жена в града да се разведе и веднага й скачаш. Но тя се изсмя.

— Изсмя ли? — попита Айк. — Че защо?

— Защото познава Лео. Нали е католик, дал е обет. Все още й превежда пари всеки месец. Лео, казах й да те остави на мира. Знаеш ли какво има наглостта да ми отговори?

— Не — казах. — Умирам от любопитство.

— Че щяла да те остави, когато престанеш да я обичаш.

Айк изсвири продължително с уста.

— Сестра ти е умна жена.

— И отвратителна съпруга. Питай Жабата — рече Найлс. — Тя не е с всичкия си, а пък ти си кръгъл идиот. Разведи се с нея, Жаба. Приятелите ти веднага ще ти намерят нови, готини гаджета. Всички сме потиснати покрай тая история и лично аз направо не знам какво да правя. Но повече така не може. Кажи му, Айк.

— Лео, току-що установих, че малката ми дъщеря Вернеата смята, че ти не си женен — потвърди Айк. — Знаеш ли, май Найлс е прав. И освен това сигурно не му е никак лесно да ти го каже.

— Бас държа, че ако остане на майка ти, тя веднага ще я затвори в лудница — подхвърли Найлс.

— Не е честно — намеси се Айк, — знае се, че доктор Кинг е винаги против всичко, на което Лео държи, а това включва и нас.

— Майка ми не мрази всички вас. — Ала в същия миг си дадох сметка, че Айк беше изрекъл истина, която по всяка вероятност отдавна е носил в себе си. — Или поне невинаги.

— Тя ни обича, когато спи. Или когато е в безсъзнание. Или когато ние спим или сме в безсъзнание. Но тя ненавижда Старла и никога не го е крила — продължи Айк.

— Така е. Тя мрази сестра ти, Найлс, мрази съпругата ми — признах аз.

— Старла не е никаква съпруга и никога не е била. Случиха й се много неща, когато беше още съвсем малка. На двамата ни се случиха. Неща, които не бива да се случват на никого. Но с течение на времето те взеха да ни се струват естествени. Нещо като насъщния ни хляб, Жаба. Израснахме с мисълта, че светът е възможно най-лошото място за едно дете. После попаднахме в света на Жабата. Той ни прие. Ти самият беше още дете тогава — грозно дете. Но отвори сърцето си за нас, както и за Айк. Което беше повече от достатъчно. Не беше нужно да се жениш за изперкалата ми сестра. Никой не може да й помогне, ако не си помогне сама. Но тя е последният човек, който е в състояние да си помогне.

В последвалото умълчаване тримата останахме край масата, а аз си сипах последното кафе. Избягвахме погледите си; обърнах очи към двете птички колибри с рубинени нагръдничета, които се караха за нещо над хранилката на японския клен.

— Айк? — попитах най-накрая.

— Съгласен съм с всичко, което Найлс каза. Ако Бети беше тук, и тя щеше да ме подкрепи. — Той протегна ръка и ме потупа по рамото с онази нежност, която едрите мъже могат да показват с едно докосване.

— Ама наистина ли бях толкова грозен? — престраших се да ги попитам.

— Приличаше на дрисня — отвърна ми Айк.

— С тия цайси, дето ги носеше — кимна Найлс. — Бяха като фарове на главата ти.

— Косата ти стърчеше неестествено назад — добави Айк.

— Ама това коса ли беше? — изсмя се Найлс. — Тия джамове на главата ти бяха като лупи, с които можеш да преброиш луните на Юпитер.

Айк погледна часовника си.

— Господа, разполагаме с петнайсет минути. Време е да се размърдаме.

— Днес аз ще играя куотърбек — отсече Найлс.

— Не, туземец — каза Айк. — Ти беше миналата седмица.

— Защо аз никога не стигам до куотърбек? — попитах.

— Защото си Жаба — отвърна ми Найлс.

— На жабите им е забранено да играят куотърбек. Такива са фактите — присмя ми се Айк.

Всяка събота точно в десет Айк, Найлс и моя милост играем футбол на стадиона на „Цитаделата„. Играем яростно и енергично. Всеки, който мине, е добре дошъл да се присъедини към нас, но броят на желаещите варира всяка седмица. Обикновено разчитаме на курсантите или пък на изпадналите от класацията помощник-треньори от различни спортни тимове в града. Но днес бяхме само тримата, оставени на собствените си сили.

Тази сутрин всички играхме куотърбек, дори Жабата.

11

Еванджелайн

Гледах поне веднъж в седмицата да се отбивам при Еванджелайн Поу и да преценявам, макар и аматьорски, здравословното й състояние и относителния порядък или безпорядък в къщата й. Когато почуках на вратата й този съботен следобед, изведнъж си дадох сметка, че не я бях посещавал почти месец. Винаги когато приближа тази врата, си представям призрачното присъствие на транспортния фургон на фирма „Атлас„, който докара близнаците в самия център на нашата история, промени житейския път на всички, до които те се докоснаха. От отсрещната страна на улицата виждам построената от баща ми къща, в която бях израсъл — едно объркано, стреснато от провала си момче. Загледах се в двете високи магнолии, символ на любовта на родителите ми един към друг, преди баща ми да получи фаталния си сърдечен удар. Знаех, че все щеше да се намери някой, който да каже на майка ми, че съм посетил враговете от отсрещната страна на улицата, за което имаше да ми трие сол на главата. От деня, в който я беше видяла, тя смяташе Еванджелайн Поу за нещо по-долно и от конска фъшкия и нищо, случило се през изминалите години, не беше в състояние да промени мнението й.

Когато госпожа Поу ми отвори, тя се втренчи в ослепителната светлина навън през веригите на четири заключалки, на които можеше да завиди всеки апартамент в Гринич Вилидж.

— Аз съм, госпожо Кикимора — казах й. — Твоят любимец.

— Мога да те съдя за пренебрегване на задълженията — бавно отключи вратата тя. — Помислих, че си умрял.

— Нали четеш колонката ми — подсетих я. — Знам, че не си съгласна с почти всичко в нея.

— Никога не публикуват моите писма до редакторите. — Отвори широко вратата, целунах я по бузата и продължих към кухнята.

— Напазарувал съм ти от „Бърбидж„ — казах.

— Лео, докато си тук, трябва да ми помогнеш да си намеря очилата за четене — нареди ми тя, докато крачеше подир мен.

— Те са на главата ти, съкровище. — Видях огромната й изненада, като ги напипа сред буйните си прошарени къдрици.

— Напоследък толкова много забравям. Отново си изгубих ключовете от колата.

— Не си карала кола от две години. Нали ти взеха книжката, не си ли спомняш?

— Тия копелета! Да, сега се сещам. Обадих се на онзи негър, по когото всички вие припадате, но и той не ми помогна.

— Виж какво, ако добре си спомням, ти блъсна и одраска над двайсет коли, паркирани на Кинг стрийт, на няколко пъти беше минала на червено, после се заби във вратата на един антикварен магазин, май беше на Джордж Бърлант. Освен това се провали и на алкохолната проба. — Прибрах домашните супи. — Дай да сложи тия чинии в миялната машина, преди да е пристигнала Шеба. — Започнах да събирам чаши и чинии, оставени навсякъде из къщата. — Тази седмица госпожица Симънс не е ли идвала?

— Тя ме напусна преди две седмици — отвърна тя. — Реших да се откажа от цялата негърска раса. Сега си търся сръбкиня, за да ми готви и чисти. Прочетох някъде, че в Ню Йорк всички са луднали по сръбкини.

— В Ню Йорк ли? Май никога не съм виждал сръбкиня.

— Предпочитам ги, защото са бели хора. И с възрастта ставам все по-пристрастна към белите.

— Да не би да си се държала зле с госпожица Симънс? — попитах я.

— О, това е нейната версия, но, изглежда, цениш нейното мнение повече от моето.

— Тя твърди, че непрекъснато си я обиждала с расистки епитети.

— Нищо, което да не е чувала и преди — изсумтя госпожа Поу. — Виж, бях много любезна с нея. Раздразни се веднъж, като й казах „негърка„, което, както знаеш, е израз на голямо уважение, но тя ми се озъби и аз я пернах през устата. Признавам си.

— Ще ти потърся някоя сръбкиня.

— Чувам хубави неща и за мексиканките — продължи госпожа Поу, — но съм твърде стара, за да уча езика им тепърва.

— Имаш ли нещо против да мина една прахосмукачка в гостната? — попитах я.

— Моля, заповядай! Вчера се видях с Шеба. Каза ли ти, че се скарахме?

— Изобщо не знаех, че сте се видели — заявих аз, но тя не ме чу от шума на прахосмукачката.

— И двете ми деца са такива, че само като ги видя, искам да поема.

— Така ли? И накъде? — опитах се да надвикам прахосмукачката.

— Към барчето с бутилките. Разговарям с Шеба и в същото време искам да се напия. Разговарям с Тревър и трябва да се напия.

Отиде до барчето, което винаги бе добре заредено с алкохол, и си наля от една кристална гарафа. Прибрах прахосмукачката в килера, взех един парцал и се опитах да избърша пластовете прах от всички шкафове и маси. В този момент чух, че Шеба влиза през задната врата. След снощното парти си мислех, че ще изглежда по-зле, но тя се появи в целия си блясък — свежа и стилна. Заради майка си тук се обличаше като истинска дъщеря на почтена дама от старата генерация. Трябваше да я заведе на обяд в яхтклуба — благодарение на любезното ходатайство на Моли.

— Мамо, изглеждаш повече от великолепно — каза й Шеба.

Забелязах, че в присъствието на майка си беше смекчила неспокойната си острота. Нямаше я звездата от снощи, която флиртуваше със съучениците си. Двамата с Тревър винаги стигаха до крайност, когато се опитваха да угодят на супер критичната си майка, макар че, доколкото знаех, никога не успяваха. Еванджелайн беше от онези ексцентрични жени, които престават да бъдат майки, когато децата им стигнат определена възраст и трябва да се заемат с неблагодарната задача да се грижат за родителите си. Докато пиеше чистата си водка от голяма чаша, Еванджелайн огледа изпитателно дъщеря си и каза:

— В последния си филм се появи гола. Цял месец не смеех лицето си да покажа в Чарлстън. — После добави подличко: — Гърдите ти бяха доста увиснали.

— Шеба, не я слушай. На мен ми харесаха — обадих се аз.

— Винаги съм разчитала на любезността на най-добрия приятел, когото някога съм имала — каза Шеба и направи реверанс.

— Мразя тия глупости в стил Тенеси Уилямс — рече Еванджелайн. — Като стана дума за педерасти, къде е Тревър? Имам чувството, че е изчезнал от лицето на Земята.

— Говорих с него преди шест месеца — отговори й Шеба, но веднага долових фалшива нотка в думите й и разбрах, че лъже. — Най-накрая Тревър е на прага на голям пробив в музикалната си кариера, мамо. Някакъв тлъст баровец му е възложил да напише концерт за симфоничния оркестър на Омаха. Един приятел му е предоставил къщата си в Мендосино и той каза, че няма да излезе от там, докато не напише нещо, с което да се гордее. Сподели ми, че твори в спартански условия. Пиано, каменна камина и мелодия, която звучи в главата му, преследва го още от детството. Мамо, това е възможност, която отдавна чака.

— Знам, че беше полово извратен още когато беше на една година. За тия неща майката има шесто чувство. Молех се да не се получи така, но от ябълково пюре ябълка не става, нито… — По средата на изречението Еванджелайн изгуби мисълта си.

Винаги се бе отличавала от другите майки, тъй като неизменно гледаше с жестоко пренебрежение на кариерите на децата си; в същото време забелязах как очите й помръкнаха от паника, която не бях виждал преди. Почудих се дали годините, през които беше злоупотребявала с водка, най-накрая не са си казали думата. Отпи голяма глътка от чашата си и се опита да прикрие факта, че е изгубила демоничното острие на словесната си атака.

— Лео, бях на път да кажа нещо от огромно значение. Спомняш ли си поне подлога или сказуемото?

— Коментираше качеството на циците ми — подсети я Шеба.

— Спомням си как ги разголваше още на двайсет години, но тогава бяха съвършени — каза майка й. — Ама сега са провиснали като циркаджийска шатра…

Още една глътка и Еванджелайн допи първата си водка за деня — питие без лед, без тоник или лимон, без вермут или какъвто и да било друг разредител; чиста огнена вода, която беше целият смисъл на живота й. Погледнах Шеба и в лицето й прочетох истински ужас. Бе забелязала онова, което всички ние наблюдавахме у Еванджелайн в продължение на повече от година: пиенето беше започнало да я убива и се беше превърнало в сериозен проблем. Въпреки тежкия грим леко жълтеникава бледност беше изместила естествения тен на кожата й, с който навремето толкова се гордееше. Очевидно черният й дроб не спираше да роптае срещу високия градус на размесената й с водка кръв. Последния път, когато говорих с Шеба, я предупредих, че имам мрачни предчувствия — нещо, всъщност не знам дали алкохолът, депресията или отчаянието на проваления й живот, но нещо беше започнало да опустошава онези меки тъкани, които контролираха връзките и захранването в самия й мозък.

— Имам да кажа още много неща, но няма да се унижавам, няма да стигам дотам, че… — Отново блокира по средата на изречението. Еванджелайн се изправи и с видимо усилие на волята тръгна, но не по съвсем права линия, за да си налее второ питие. — Лео? Бъди кавалер и заведи дамата обратно до канапето.

— Лео, моля те, анулирай резервацията в яхтклуба — помоли ме Шеба тихичко.

— Моли изобщо не я е направила — отвърнах й. — Нали знаеш, че ние всички често се отбиваме при майка ти и сме наясно с положението.

— Трябваше да ми се обадиш по-рано — каза ми Шеба. Още при първите тревожни признаци.

— Обадих ти се, щом чух, че снимките за последния ти филм са приключили. А първите тревожни признаци се появиха още в деня, когато се преместихте в тази къща. Имаш ли номера на Тревър в Мендосино?

— О! Тревър. Да, концертът. Утре вечер ще се видим у Фрейзър и Найлс. Сутринта ще водиш ли майка си на църква?

— Разбира се. Майка ми си е все още моята предишна майка. И аз все още съм нейният малодушен син.

— Само питам, скъпи Лео. Винаги има шанс да направиш нещо неочаквано и да пораснеш. — Докато ме изпращаше до вратата, тя ми каза: — Не ми хареса начина, по който го каза.

— Всичко е наред, Шеба. Погрижи се за Еванджелайн. Скоро ще се превърне в голям проблем за всички. Най-вече за себе си.

От всички подозрителни жители на Чарлстън най-голямо удоволствие съм получавал от дългогодишното изучаване на адвокатите на Брод стрийт. За първи път се влюбих в тази група хора като цяло, когато бях вестникарче и всеки ден ги наблюдавах как флегматично се мъкнат от къщите до канторите си, костюмирано племе, което изкарваше прехраната си с това да заговорничи със съдии и беше винаги налице, когато се появи възможност за лесни пари. Истинският радикал сред тях може да се познае по папийонката или панамената шапка към летния костюм. Или по вярата си в смесените бракове (разбирай съюза, да речем, между англиканка и унитарист), но по принцип те всички завършват един и същ юридически факултет, женят се за един и същ тип момичета, създават едни и същи деца, отглеждат една и съща порода кучета, посещават една и съща църква, карат едни и същи коли, членуват в един и същ клуб, играят голф до дълбока старост (и винаги си служат с измами) и до един са абонирани за „Нюз енд Куриър„.

Веднъж годишно си позволявам пародия на тема адвоката от Брод стрийт в неделната си колонка. Тогава редакторите ми се подготвят за огнен обстрел от сприхави, разпалени писма, които изобличават моята палячовщина и наивност в обрисуването на стереотипа. Някои от отговорите са остроумни и спорни; обикновено публикувам най-добрите и най-смешните от тях още на следващата седмица. Възхищавам се на това племе, но с известни резерви. Резервите идват от близкото ми приятелство и личното ми познанство с Чад Рътлидж и от голямата порция мрак, която носи у себе си.

Часът бе шест без петнайсет, когато се опитах да вляза в луксозната кантора на „Дейвис, Рътлидж & Синклер„ в една от най-красивите сгради на Кинг стрийт. Портиерът се приближи и ми каза, че фирмата ще бъде отворена в понеделник. Дадох му визитката си заедно с пет долара и го помолих да се обади на Чад. Докато се обаждаше, не ме изпусна от погледа си нито за миг, после ми посочи един от малките асансьори, които водят до последния етаж. Озовах се в царството на дебели томове юридическа литература, лампи „Тифани„ и удобни кожени кресла, които изпускат нещо като църковна миризма. Отидох до кабинета му и почуках на вратата. Чад беше разтворил пет книги върху бюрото си и записваше нещо в бележника си с огромно старание. Репутацията му на страхотен работяга беше напълно заслужена. Чувал съм други адвокати да говорят със страхопочитание за щателния и прилежен начин, по който подготвя делата си. Когато спря да записва мислите си, вдигна глава и ме изгледа продължително.

— Лео, съжалявам за обаждането тази сутрин — заяви Чад. — Притесних се за Моли. Оказа се, че се качила на колата и отишла до баба си на остров Съливан.

— Е, нали за това са приятелите — подхвърлих. — Страшно обичам да ми звънне приятел в пет сутринта, а още повече — да ме обвини в прелюбодеяние с неговата съпруга.

— Разбери, притесних се, паникьосах се.

— Не трябваше да бягаш от събирането снощи.

— До гуша ми е дошло от тези събирания — каза той. — Имах работа и още имам.

— Цял ден не си мърдал от тук, така ли?

— Лео, аз съм амбициозен човек. И преуспяващ. Стигнах дотук, защото работих повече от всичките си колеги. В съда вече нищо не може да ме изненада. Но твоята поява тук все още може. На какво дължа това удоволствие?

Чад се отпусна назад във въртящия се стол, сложи ръце зад тила и вторачи зелените си очи в мен. Жестът му целеше да изглежда обезоръжаващ, но повече ми напомни отровна змия в убежище от зелени листа, която се готви да атакува.

— Тъй като работя по случай, който е страшно важен, казвай за какво си дошъл и после се омитай възможно най-бързо. Таксувам клиентите си на всеки петнайсет минути, а сега ти предоставям безценното си време безплатно.

— Ами нашето приятелство, Чад? Ти май не се интересуваш от мен. От това какво мисля и чувствам, от моите идеи и схващания, нито дори накъде е тръгнал светът според мен.

— Лео, какво искаш? Утре и без това ще се видим на пикника. За какво става дума, толкова ли не може да почака?

— Чад, в града се носи някаква мълва, че пак си тръгнал да чукаш когото ти падне — започнах. — Пак си излязъл на лов. Изключително рядко и необикновено явление сред адвокатските среди в Чарлстън.

— Съжалявам, че трябва да те разочаровам — каза Чад, — но в мълвата няма нищо вярно. Сега бъди добро момче и се изнасяй от тук. Върви да си кажеш молитвата, а може да я проточиш и до девет дни. Нали така правите вие, католиците. Новена.

— Слушай, Чад, аз непрекъснато се мотая нагоре-надолу, обикалям територията. Източникът ми не е само един. И то не от вчера.

— Тогава какво те накара да дойдеш точно днес?

— Помоли ме Найлс.

— Любимият ми зет. — Дясната вежда на Чад помръдна нервно и това беше само външен израз на неудобството, което изпита. Правеше се на отегчен от моите безпочвени обвинения. — Доколкото знам, той е прост треньор. Двамата със сестра си — най-обикновен бял боклук — са израснали в някакво сиропиталище за негри и аз вече не помня къде, нали така? Ти, доколкото знам, добре познаваш сестра му. Не беше ли именно ти, който се ожени за малката бяла курва?

— Стига, Чад! — прекъснах го. — Просто се мъчиш да ме ядосаш, нали така, стар мошенико?

— Какво се мъча да направя, не е твоя работа — заяви той с категоричен глас, от който пролича, че иска да сложи край на разговора. — Нито на когото и да било друг.

— Мисля, че на жена ти вече й е писнало. Поне така ми каза, докато се любехме снощи.

Чад се изсмя гръмогласно. Винаги съм се възхищавал на решителността и хладнокръвието му, особено когато е под обстрел.

— Благодаря ти, Лео, но мога и сам да се оправя в тоя живот. Както и с жена си. Сега чупката. Дребен писач на клюкарски колонки! Остави ме на мира най-после. Ще се видим утре у сестра ми. Дори възнамерявам да притисна Найлс и да му скръцна със зъби да си гледа само своята работа.

— Чад, Чад. Много хора знаят. Ставаш небрежен с тези рандевута. Защото малкото ти синьо порше много често е паркирано пред нейния апартамент.

— Значи е време за нещо ново. Виж, Лео, дал съм колата си назаем на една колежка от кантората. Нейната е на поправка. Аз и без това ходя пеш.

— Трябва да погледнеш сериозно на въпроса — предупредих го.

— Тези слухове ме преследват още от гимназията. Да си го кажем открито, Лео. Завиждат ми. Имам страхотна работа, пари — с лопата да ги ринеш, а освен това съм потомък на едно от първите семейства в Чарлстън и по бащина, и по майчина линия. Аз съм част от хайлайфа на Чарлстън, откакто съм се родил. Около мен винаги ще има слухове и клюки.

Държането на Чад, както и гласът му могат да бъдат заплашителни, а и той умееше да подбира оръжията си, когато възникне критична ситуация. Изненада ме, като бръкна в бюрото си и извади от там богато украсена Библия от осемнайсети век и я размаха пред очите ми, сякаш бе нещо като безценна наследствена вещ или филмов реквизит в нравоучителната драма, в която и двамата участвахме.

— Давам ти честната си дума, Лео — продължи той. — Ето ти Библията. В залата на чистите измислици и простотии, която ти организира в качеството си на строг съдия, аз, Чадуърт Рътлидж Десети, се заклевам тържествено, че никога не съм изневерявал на жена си и не съм престъпвал обета, даден от мен през лятото на 1974-та в църквата „Свети Михаил„. Доколкото си спомням, този католик и досадник Лео Кинг също присъстваше на въпросната тържествена церемония.

— Булката беше прелестна, младоженецът — красив.

Чад ме изгледа продължително, после каза с равен тон:

— Не се ебавай с мен, приятелче. Може всеки ден да се маскираш, да се правиш на иподякон и да не пропускаш служба, но въпреки това аз много добре знам как понякога охотно скачаш в леглото на доста странни котенца. Аз също дочувам разни работи за теб, приятелю, както и ти за мен. Но съм доста по-дискретен и толерантен, защото знам, че си все още женен, макар и за освидетелствана откачалка, която прекарва живота си, като бяга от теб.

— Чад, понякога ме мъчи самотата. И тогава си лягам с жени, които са ми приятелки. Неомъжени жени, разведени жени, вдовици, дори някои, които са все още омъжени. Но както сам се изрази така красноречиво, нито една от тях не ми е съпруга.

— И това те прави гаден лицемер — извика победоносно той като при гол на препълнен стадион.

— Тук няма нищо лицемерно — отвърнах му. — Признах си, че съм спал с жени, за които не съм женен. А ти си се клел върху Библията, че ще бъдеш верен на Моли от деня, в който се сгодихте. Аз ли съм лицемерът? Съжалявам, готин, но мога да ти изредя имената поне на осем жени, с които знам, че си спал. Чад, просто се опитвам да ти помогна, не разбираш ли? Засилил си се като лавина. Дай да сменим посоката, докато все още е възможно.

— А що да не си поговорим за лавината, която падна, а? — попита Чад. — Твоята проклета жена. Разведи се със смахнатата си съпруга. Готов съм лично аз да напиша молбата ти още сега. Няма да ти взема и цент. Заради старото ни приятелство.

От всички приятели, които имам, двамата с Чад Рътлидж се разбираме най-добре по всички дължини и ширини на меланхоличните си сърца, както и по знойния екватор на клетите ни, наранени души. Не се харесваме много-много, но в същото време и двамата храним уважение към достойнствата и слабостите на другия, тоест и двамата признаваме родството си в нашето изпълнено с напрежения, несъвършено братство. Никой от нас не се бои от другия, но знае, че в комбинация и двамата сме взривоопасни.

Никога не съм показвал онова уважение към Чад, което той смята, че му се полага по рождение. Защото той държи в ръцете си всички аса на съдбата — възможности, положение, семейство, — ала в същото време никога не подценява нарастващата сила у онези от нас, които идват от низините на обществото; дори напротив, винаги е смятал, че удаде ли ни се случай, на него няма да му се размине. Чад е арогантен и не умее да се прикрива, не умее да свежда аристократично навирения си нос. Въпреки това, ако наистина изпадна в сериозна беда, веднага се обаждам и искам среща с Чад Рътлидж. Той е човек, на когото не можеш да имаш доверие по отношение на жените, но иначе е воин, който на мига ще излезе от непристъпната си крепост, за да застане до теб в името на старата мъжка дружба и да те защити.

— Исках да ти помогна, нищо друго — казах му. — Правя каквото мога, за да разсея слуховете, които стигат до мен. Но тази твоя небрежност наистина ме учудва.

— Затова пък да си пъхаш носа, където никой не те е молил… да душиш хорските задници, това е смисълът на живота ти, нали, Лео? — отвърна ми Чад. — Защото за теб гадният слух е колонка на седмицата, нали така?

— Никога не съм писал нищо такова за теб. Никога няма да напиша и ти го знаеш.

— Но не се поколеба, когато ставаше дума за приятеля ми Банкс Приоло.

— Банкс беше подал иск за пет милиона долара срещу любовника на жена си за уронване на семейното достойнство. Щом такова нещо стане публично достояние, сезонът е открит и Банкс го разбра, но на цена, която не беше готов да плати.

— Заради теб беше лишен от адвокатски права — озъби ми се Чад и тогава разбрах, че кръстосаният разпит е в разгара си.

— Той сам се лиши от тях, Чад. Беше наел частен детектив да подслушва разговорите на жена си, на нейния любовник, на бившата жена на любовника, на собствените си родители и семейното куче. А самият той държеше апартамент в хотел „Форт Съмтър„ за любовницата си и с лекота крадеше пари от завещанието на Гъртруд Рагсуърт, чийто алцхаймер беше в напреднала фаза. Когато данъчните започнаха да душат около него, откриха сметка в офшорна фирма на Бермудските острови. Както и че Банкс дължи няколко стотици хиляди долара от укрити данъци. Беше се забъркал в страшна каша, Чад, самичък се беше постарал да оплеска всичко. Нямаше нужда от моята или друга чужда помощ.

— Как се почувства, когато Банкс се самоуби?

— На седмото небе, нещастнико! Почувствах се ужасно. Той беше много свестен човек, но попадна в капана на най-лошата човешка дилема. В края на краищата стигнал е до заключението, че е опозорил себе си и семейството си. Решил е, че куршумът ще поправи нещата. Което, разбира се, не е вярно.

— Децата му са съсипани, още не могат да дойдат на себе си. Не мисля, че някога ще се съвземат — въздъхна Чад. — Ако питаш мен, ти също помогна да се зареди оръжието, което го уби. Да се опозориш е едно нещо. Да се опозориш публично — съвсем друго.

— Ето от това съм дошъл да те предпазя. Защото ти също си на крачка от публичното опозоряване, което ще е твоят най-черен кошмар и едва ли ще ти се хареса. Нямаше да бия път чак до тук, ако Найлс не ме беше помолил.

— Планинската горила! — процеди Чад и поклати глава.

— Найлс не обича много този прякор — напомних му. — Бети, Айк и Фрейзър също не го смятат за много остроумен.

— Дори и ти можеш да видиш иронията на съдбата в случая. Едно сираче от планината Блу Ридж някъде на майната си пристига в Чарлстън и се жени за сестра ми само защото тя има пъпчива конска физиономия и рамене на борец тежка категория. Найлс стигна от нужника до резиденцията в рамките на едно-единствено поколение. Иска ми се да стана на крака и да изпея „Бог да благослови Америка„.

— Найлс и Фрейзър са от малкото добри хора в нашия живот. И двамата го знаем. Цяло щастие е, че ги има.

— Божичко, ти толкова приличаш на майка си, че чак е престъпление. Наследил си от нея педантичната набожност, която тя ни натресе тук направо от манастира. Но при майката ти благочестието е истинско. При теб обаче е фалшиво и ме кара да си повърна червата ей тук насред съвършено обзаведения ми кабинет. Може ли да ти кажа няколко думи за мен, за теб и за този град? Как стоят нещата тук и сега? Мога ли да ти кажа истината, Лео?

— Моля, заповядай. — Леко ме втресе, но в същото време бях любопитен да го чуя.

— Точно сега се чувствам, сякаш ти си едновременно моят тъмничар и изповедник. Аз съм маймунката на твоя латернаджия, която трябва да танцува под аплодисментите на добрите хора. А аз, Лео, стигнах дотам, че мразя добрите хора. Мога да си го призная пред теб, защото смятам, че и ти си същото лайно. Вече мразя да съм добър, да се преобличам за църква всяка неделя, да ходя в клуба за обяд два пъти седмично, да си слагам черна вратовръзка за всяка идиотска благотворителна проява в този град. Нали е в името на нещо добро, ще кажеш ти. Разбира се, че е в името на нещо добро. Кой ще дава пари да подкрепи нещо лошо? Обличам се официално и написвам тлъст чек за фондацията, която подпомага бъбречно болните. Или асоциацията, която подпомага сърдечно болните. Или диабетиците. Или страдащите от множествена склероза. Или рак на пъпа… всичко е прекрасно и толкова жизнеутвърждаващо. Но е в коловоза на клишето, нали? Аз го живея това клише. Събуждам се с него. Дишам го. Тъпча се с него… семейството, за него става дума. Единствената цел, единственото всичко… Обществото. Трябва да се отплатя. Ако го чуя още веднъж от поредния самодоволен никаквец в този град, ще започна да крещя. Да се отплатим на обществото. „Чад, Чарлстън винаги е бил добър към теб, стари приятелю, време е да му се отплатиш.„ Мразя го тоя свят, Лео, а той ме е хванал за гушата и няма мърдане. Добре познавам тази хватка на удушвача. Твърде добре. Но ето че сега се събуждам всяка сутрин и откривам, че искам да се отплатя на себе си, да дам нещо на себе си. Да дам нещо на Чад Рътлидж, който умира бавно поради факта че е само един Чад Рътлидж. Умирам от това, което съм роден да бъда.

Опитах се да осмисля всичко, което Чад ми изповяда. Той е човек, когото лесно можеш да намразиш, ако не бяха тези чести изненади с отровни, скорпионски откровения, които говореха за мъчителен вътрешен живот, за разстроен човек с неведома, но истинска дълбочина. Онова, което ми призна, разбира се, ме трогна. Дори ме жегна едно болезнено утешение заради жена му.

— Чад, аз само предадох съобщението. Не съм се натискал да го направя, дори не съм искал. Защото изобщо не ми влиза в работата. Постъпи както намериш за добре. Ако държиш на любовната си връзка, препоръчвам ти дискретност. Трябва да кажеш на приятелката си да не обсъжда връзката ви със секретарката на Томи Аткинсън. — И веднага извадих тефтера от джоба си и го отворих на мястото, което си бях отбелязал предварително. — Нейното име е Кристин Еймар и тя е тази, която говори наляво-надясно. Не ти отива да се хващаш с някаква си секретарка.

— Тя не е секретарка — заяви Чад с метален блясък в погледа. — Тя е помощник-юрист. Какво още знаеш, Лео?

— Много. Проверих я. Изглежда свястно момиче от добро семейство. Но си е избрала неподходящ душеприказчик в лицето на госпожица Еймар. Плъзнал е слух, че ще напуснеш гадната си съпруга до края на следващата учебна година. После двамата ще се ожените в Лас Вегас и ще прекарате медения си месец на Хавайските острови. Чад, направо се надървям, като си представя как ще танцуваш хула-хула. Но Лас Вегас? Лас Вегас? Един Рътлидж от Чарлстън да се венчае в някоя от онези долнопробни църкви, облицовани с червено кадифе?

— Лео, писна ми от теб! — изпъшка Чад и в думите му усетих нов полъх на гняв.

— Това е положението. Историята е вече на пазара. От теб зависи как ще свърши.

— Вече знам как ще свърши. Винаги съм имал повече въображение от всички вас, взети заедно. Утре няма да дойда на събирането у сестра ми, Лео. Ще се обадя, разбира се, в последния момент, за да вбеся Моли. За да могат Фрейзър и Найлс да се чудят какво става и да се пекат на бавен огън. Случаят, върху който работя, е най-големият в цялата история на тази адвокатска кантора — включва морското право на три континента и на повечето големи пристанищни градове в света.

— Обзалагам се, че знам къде да открия синьото порше, когато цялото това изпитание приключи.

На вратата се почука тихо. Видях, че това изненада Чад въпреки смелите му опити да прикрие раздразнението си.

— Влез!

Красива млада жена от южноамерикански произход закрачи енергично към бюрото на Чад и докладва:

— Господин Рътлидж, направих копия на трите дадени под клетва показания, както искахте. Освен това прегледах преводите от адвокатите в Неапол и Лисабон. Засега не съм открила никакви несъответствия.

— Соня Бианка — каза Чад, — запознай се с моя стар приятел Лео Кинг. С Лео сме съученици от гимназията.

Бях станал още при влизането й и с един поглед оцених екзотичната й, невероятна красота. Здрависахме се, ръкостискането й беше здраво и без следа от смущение. Нещо ми подсказа, че още преди да влезе така делово, е знаела, че тя е главната тема на нашия разговор.

— Господин Кинг — усмихна ми се тя. — За мен е удоволствие. Всяка сутрин ви чета.

— Откъде сте, госпожице Бианка? — попитах.

— Родена съм недалеч от Рио де Жанейро — отговори ми. — Но баща ми беше дипломат, така че съм израсла в много страни.

— Соня владее пет езика — съобщи ми Чад.

— Това ли е всичко за днес, господин Рътлидж? — попита тя. — Имам среща по-късно за вечеря.

— Кой е щастливецът? — попита Чад.

— Просто приятел. Господин Кинг, надявам се отново да се видим — каза Соня.

— Наричайте ме Лео.

— Лека вечер, господин Рътлидж. Лека вечер, Лео.

Чухме как токчетата й потракват по дървения под на сградата от осемнайсети век. И ето ни отново сами с Чад, оставени на собствените си прибързани заключения. Седнах и поднових неприятната си задача.

— Кога за последен път си се любил с жена и си я накарал да вика от чисто удоволствие? — попита ме Чад. — Кога за последен път жената в леглото ти е изживявала повече оргазми, отколкото си могъл да преброиш?

Погледнах часовника си.

— Преди час-два. Забравих името на жената, но тя определено умееше да се забавлява.

— Колко странно.

— Значи, ако кажа на Моли да вика и да крещи от удоволствие, така че да събуди децата и всички кучета в квартала, и да се престори, че е стигнала до повече оргазми, отколкото можеш да преброиш, тогава има шанс за брака ви, така ли излиза?

— Никой не трябва да се преструва, никога повече. Дължа го на себе си — продължи той. — Лео, хрумвало ли ти е, че този разговор ти доставя удоволствие само защото винаги си си падал по жена ми?

Дръпнах се назад от бюрото му и двамата безмилостно впихме погледи един в друг. Лицата ни останаха безизразни като на картоиграч, който е броил картите наум и в момента знае точно кой колко държи в ръцете си. Чад ме гледаше мрачно.

— Сигурно е трудно да си грозен — каза той и демонстративно ме премери с погледа си на всепризнат красавец. — Не че в това отношение не си постигнал много през годините. Хенри Бърлин те научи как да се обличаш, за да има у теб поне известна доза изисканост. И, слава богу, някой вече измисли контактните лещи, за да се коригира зрението ти като на прилеп. Очевидно някой полага грижи за косата ти, въпреки че продължава да стърчи на къдрави стружки като на рошав териер. Но да се родиш грозен в град, където красотата е на почит — и това важи еднакво за мъже и жени, — е истинска трагедия. От първия ден, в който те срещнах, не съм чувал някоя жена да каже, че би искала да спи с теб. Разбира се, навремето никога не би ми хрумнало — нито на мен, нито на когото и да било, — че ще станеш една от знаменитостите на града. Спомняш ли си допитването, което излезе миналата година във вестника? Ти беше на пето място сред най-известните хора в Чарлстън. Това вече не е моят град, не е градът, в който съм израсъл.

— Vive la difference! — казах. — Да извикам ли Соня да ти го преведе?

— Не съм докрай честен с теб, Лео. Не казвам цялата истина. Знам много добре, че жените, които ще присъстват на вечерята утре, страшно си падат по теб. Именно те те обичат най-много — моята скъпа съпруга, моята грозна сестра и най-прелестната негърка, която някога е работила в пътната полиция. Признавам, че винаги си се държал кавалерски с тях. При това от дълго време, от толкова много години, че започвам да смятам отношението ти за искрено. Държиш се добре и с техните съпрузи, помниш рождените Дни на децата им, носиш кокали на кучетата им и шоколадови бонбони на прислужничките им. Умееш да обграждаш приятелите си със специално внимание. Това е дарба. Дарба, за която истински ти завиждам, Лео.

— А какво ще кажеш за себе си? Кажи, Чад, как те карам да се чувстваш?

— Като човек, на когото държиш. Аз съм от категорията на знаменитостите. Не сме много на брой. Това причинява известно неудобство и трябва време да се приспособиш. Научих се да живея с усещането, защото нямах избор.

— А мислил ли си някога за възможността да станеш по-добър с хората? Да гледаш на тях по-приятелски?

— Не, тази възможност съм я оставил на по-издигнатите в света, тези като теб. Подлизурковците. Подмазвачите. Не е в стила ми. Но затова пък преуспявам далеч по-бързо от моите съвременници. Повечето от онези, които ме мразеха и подценяваха, сега се страхуват от мен. Което ми доставя огромно удоволствие. Вдишвам страха им, Лео. Усещам го и за мен той е като чист кислород. Но ти като че ли се радваш на успеха ми. Това ме озадачава. Лично аз винаги съм искал да те видя как се проваляш, как се издънваш. С нетърпение очаквах пълното ти фиаско, надявах се скромният ти талант бързо да изтлее. Но трябва да призная, че ти много ми помогна в моята собствена кариера. Често ме споменаваш в колонката си. Хората непрекъснато ме разпитват за нашето приятелство. Кога и как е започнало, какво го поддържа — онова, което всъщност искат да знаят, е, как добро момче като Лео Кинг може да харесва задник като Чад Рътлидж.

— Много смислен и честен въпрос — казах. — Въпрос, който сам си задавам все по-често. Какъв е твоят отговор?

— Мълчание — отвърна ми той. — Отговарям им с мълчание.

— Знаеш ли, имам един съвет към теб. Обади се на Моли и я изненадай. Заведи я на вечеря още днес. После ела на събирането у сестра ти утре.

— Ще видя какво мога да направя по въпроса.

— И още един съвет — продължих. — Ако дойдеш, сложи си една усмивка на лицето.

* * *

В неделя сутринта поведох майка си по стъпалата на катедралата „Свети Йоан Кръстител„. Под лъчите на яркото слънце сградата от червен пясъчник сякаш кървеше в оттенъци от променливо златисто. Влязохме в преддверието и видяхме как вътрешността на катедралата блещука с презрялата красота на всяка европейска църква. Пътят ни сред богомолците минаваше покрай слепите очи и безмълвните лица на светци, властващи над страничните олтари в познатите ни пози на религиозен екстаз.

Когато двамата с майка ми заехме местата си, дочух припрян шепот зад гърба ми. Обърнах се и едва не избухнах в смях, като зърнах Шеба Поу със слънчеви очила и възможно най-безформения и престорено скромен тоалет от целия й репертоар. Тази безсрамна кралица на възбудата и екстаза се опитваше да влезе в катедралата незабелязано, да се прокрадне ненатрапчиво по пътеката и да се озове право в изповедалнята.

Със съвършен усет за драматичността на момента, който можеше да съперничи единствено на усета на Шеба, монсеньор Макс изскочи от една почти неизползвана врата в задната част на катедралата с цялото великолепие на неделните си одежди с цвят на злато и слонова кост. Движеше се като райска птица под извисяващите се олтарни свещи и стигна до кабината за изповядване в същия миг, в който Шеба се скри зад тежката тъмночервена завеса, и откъм енориашите се разнесе дружно ахване. Поради голямата известност на Шеба сред жълтите вестници тази реакция на нескривано учудване можеше да бъде простена на богомолците в „Свети Йоан Кръстител„, тъй като пред тях стоеше една от най-дръзките грешници на нашето време, която беше престъпила прага на изповедалнята със смирението на августински отшелник.

— Ако е искрена, ще трябва да се изповядва поне седмица — подхвърли майка ми на достатъчно висок глас, за да последва сподавен смях около нас. Смушках я да мълчи.

— Ако се наложи, още днес мога да се изправя пред Божия съд, да погледна Бог в лицето и да му кажа, че неговата смирена робиня е сторила каквото е било по силите й. А ти, Лео, ти какво ще кажеш в Деня на Страшния съд?

— Че майка ми е като трън в задника — прошепнах.

— Как смееш, такива думи в молитвен дом!

— Добрият наш Бог ще ме разбере. Нали и той е бил от плът и кръв като мен. Но си е избрал Дева Мария да го възвиси. Докато аз си имам теб.

Майка ми забеляза някакво раздвижване от лявата си страна и каза:

— Боже Господи, още не са минали пет минути, и тя вече излиза. Кого баламосва?

— Това е нещо лично — между нея, Бог и изповедника й.

— О, божичко — изпъшка майка ми, — идва насам. Ако се опита да седне при нас, напускам. Сериозно ти говоря, Лео.

Най-обикновено черно було покриваше косата на Шеба и тя изглеждаше ангелски красива, докато се приближаваше към нашата пейка. Преместих се да й направя място, но от едната си страна срещнах непоклатимата съпротива на майка ми, чието тяло стоеше като вкаменено. Блъснах я с лакът и успях да направя място за Шеба, която ми намигна съзаклятнически и коленичи в знак на покаяние, преди да седне.

Изпаднала в неконтролируем гняв, майка ми стана — видима отвсякъде като гърбат кит в тихи води — и ме помоли за разрешение да седне другаде, за да може по този начин да унижи Шеба пред голяма част от католическото население на Чарлстън. Сграбчих китката й и процедих през зъби:

— Майко, сядай долу и се моли. Трябва да се радваме. Шеба се завръща към вярата. Погледни я. Коленичила е в основата на кръста с вдигнати към разпнатия Христос очи.

— Много лоша актриса е — изсъска майка ми и седна. — Кариерата й бързо залязва. Вече има два лифтинга на лицето си.

— Три — обади се Шеба, без да отваря очи.

Когато монсеньор Макс тръгна да излиза, паството се изправи на крака. Гледах го в захлас. Дори като момче, когато самият аз служех в църквата всеки ден, бях страстен почитател на цялата тази показност в католическото богослужение. Католическата църква има много недостатъци, но на моите хора трябва да им се признае едно — умеят да правят шоу. Въпреки че през годините вярата ми неведнъж е страдала от отливи и охладнявания, аз продължавам да се възхищавам на нетлеността на нейните ритуали и завинаги ще си остана в плен на божественото величие на Евхаристията.

Започнах молитвата си, която ме обърка и изплаши, защото идваше от най-черните ми дълбини, дойде неканена, връхлетя ме с неочаквана сила. Но веднъж споходила ме, не бях в състояние да направя нищо друго, освен да се вслушам в настойчивото й послание: „Господи, нека помагам на приятелите си. Но се нуждая и от друго и го искам от теб: нека същите тези приятели подкрепят и мен. Дари ме със смирението, за да приема помощта им. Нека ме спасят от мрака вътре в мен, от страховете и тъгата ми. Носих ги в себе си твърде дълго. Моля те, подкрепи ме, дай ми цялата си помощ. Трябва да се хвана за нещо, да се уловя за нещо, което да ме спаси. Дай ми знак. Простичък знак, но отчетлив. Моля те, дай ми го.„

Като отворих очи, ме скова страх, защото почувствах молитвата си по-скоро като нервен припадък, отколкото като разговор с Бога. Опитах се да успокоя дишането си, докато чаках да ни призоват за вземане на причастието. За голямо мое учудване обаче Шеба се изправи, преди да прозвучи въпросното повикване. Тя се наведе, целуна ме по бузата и ми прошепна:

— Доскоро, сладък.

После пристъпи вдясно, където монсеньор Макс слезе по стъпалата от олтара, за да я посрещне. Шеба падна на колене и той постави хостията върху езика й. Тя я прие, помоли се, прекръсти се и после беше придружена да излезе през една странична врата, докато цялото паство гледаше как тази сценка се разиграва пред очите му. Ето че богомолците от първите редове бяха подканени да приемат причастието, а в същото време свещеници, досущ като ято врабчета, се пръснаха навред, понесли в ръце потири, препълнени с бяла като слонова кост хостия.

Майка ми долепи устни до ухото ми и рече:

— Нашият монсеньор е егоманиак. Беше грозно и ненужно.

— Истински театър — прошепнах й.

— Това е храм за прослава на Бога, а не на силиконовите цици на Шеба — каза тя.

Отидохме до олтара и приехме хостията от свещеника, който беше венчал моите родители и ме беше кръстил. После заедно с цялото множество излязохме на Брод стрийт. Майка ми обаче продължи да коментира Шеба.

— Това момиче е същинска Вавилонска блудница. Рожденото й място е Содом и Гомор.

— Точно така, много е готина, нали? — не се стърпях да я подразня, защото в такива моменти става ужасно сприхава.

— Намирам вътрешната красота за далеч по-привлекателна. Говоря за духовната красота, като тази на света Тереза, на Лимската роза, на свети Франциск Асизки.

— Не и аз — отвърнах. — Аз си падам по силикона.

Тя ме ощипа по ръката и двамата избухнахме в смях, докато се спускахме по стъпалата на катедралата. Макар и да е приятно да чуеш майка ми да се смее, бях сигурен, че в същото време крои нещо.

12

Найлс и Фрейзър

Бракът между бедния планинец Найлс Уайтхед и чарлстънската дебютантка Фрейзър Рътлидж с нейното безупречно родословно дърво и най-искрени намерения разтърси града със силата на земетресение, което бързо покачи степените си по неумолимата скала на Рихтер. Беше 1974 г. Ударните вълни се разляха във всички къщи и за пореден път доказаха, че бурната ера на шейсетте беше успяла да проникне дори през границите на Чарлстън, щом един безимотен сирак, роден в пълна анонимност, можеше да спечели сърцето на булка, сред чиито предци има човек, подписал Декларацията на независимостта и чиито дядовци и по бащина, и по майчина линия са били президенти на дружеството „Света Сесилия„. Това вече беше удар по всички правила на порядъка и добрите обноски. Въпреки че нищо в потеклото на Фрейзър не говореше за революционна или опозиционна жилка, тя мигом разпозна превъзходните качества в характера на Найлс още при първата им среща. Като една от най-добрите баскетболистки в щата Фрейзър знаеше много добре как трябва да се позиционира и какво да брани на живот и смърт. Нейната скромност и духовен финес бяха пленили Найлс, който дори не беше чувал за просто нещо като танцова забава например, преди да ги запозная през лятото на последната ни година в гимназията.

Уърт и Хес Рътлидж бяха подели мощна, но безплодна кампания, с цел да ги разделят, но техните неудачни, груби и често недостойни опити само засилиха решителността на дъщеря им, както и пламенната страст на Найлс. Дори в Чарлстън старите достолепни семейства започнаха да разбират, че когато младите се обичат и тази любов се окаже трудна, но затова пък устойчива и калена, обществените правила и семейните закони не струват пет пари. Найлс и Фрейзър се нуждаеха единствено от споделената си страст. Фрейзър го хвана за ръка и двамата прекосиха невидимата, но отдавна установена граница на юг от Брод стрийт. Той вдигна булката на ръце и я пренесе през прага на къщата, която нейните родители й бяха подарили за сватбата. В сърцата си обаче и майка й, и баща й се молеха за брак, който ще бъде кратък и бездетен. Щяха да минат много години, преди майката на Фрейзър, Хес, да признае, че любовта на дъщеря й към Найлс се беше оказала нещо, което не можеш току-тъй да отмиеш или да изхвърлиш със сутрешния боклук.

От собствената си къща на Трад стрийт поех на запад към Чърч стрийт и тогава усетих как чарлстънското лято ме лъхна с горещата си вълна от влага и безветрие. Къщите от двете страни на „Чърч„ блестяха като скъпоценни камъни върху тротоара; пчелите очевидно полагаха извънреден труд, за да обходят всички сандъчета с цветя, а уханието на жасмин и момина сълза ме изненада със силата на аромата си, докато чувственият мирис на портокалите направо ме опияни.

Пристигнах по-рано, за да помогна в подготовката на вечерята и освен това да се опитам да разбера дали Фрейзър е чула слуховете за брат си. Сварих я да чисти скариди в просторната им кухня с изглед към съвършено подредена и поддържана градина.

— Хей, Фрейзър, светлолилавото страшно ти отива. Какво ще кажеш да се изчукаме набързо, преди да са дошли другите? — попитах и я целунах по бузата.

— Говори си, говори си — усмихна се Фрейзър. — Ти само това правиш. Плямпаш, без да действаш.

— Ще го направим на бърза ръка, или по-скоро на крак.

— Ама трябва да е много бърз крак — отсече тя.

— Чух те какво казваш, жено — извика Найлс, който се появи от стаята си, където все още се чуваше гласът на баскетболния коментатор по телевизията.

Вдигна ме във въздуха със силните си ръце, завъртя ме веднъж и после внимателно ме положи на земята. Това е поздравът на Найлс, неговото здрависване както с мъже, така и с жени.

— Здрасти, дребен — казах му. — Улови ли нещо снощи?

— Толкова червена сциена, че да има за всички и да остане. Освен това децата хванаха доста раци.

— Каква е моята роля? — обърнах се към домакинята.

— Ако направиш твоята специална супа от раци, то стига.

— Тогава отивам да ги чистя.

— Вече съм го направил — и раците, и рибата — успокои ме Найлс.

— Децата ги няма, Лео, изпратихме ги да си играят на басейна у братовчедите — започна Фрейзър. — Кажи сега, говори ли с Чад?

Погледнах към Найлс, тъй като нямах представа доколко Фрейзър е запозната с въпроса, а той ми каза:

— Целият град знае, приятел. На мен първо Фрейзър ми каза. Не се изненадах, като разбрах, че двамата с Айк също сте чули.

— Мисля, че Чад и Моли ще дойдат днес — казах им. — Някой от тях обаждал ли се е?

— Поне засега не са отказали поканата — каза Фрейзър. — Изглежда, Чад те е послушал.

— Не бих казал — продължих. — Със сигурност не му стана никак приятно, че знам.

— А на нас, да не би да ни е станало приятно — обади се Фрейзър. — Мисля, че ако Моли научи, ще й призлее. Както и че този път няма да стои със скръстени ръце.

— Мисля си дали пък да не му клъцна кренвирша — рече Найлс. — Ще го използвам за стръв.

Фрейзър продължаваше да чисти скаридите, но ето че пак се обади:

— Не съм ти казвала, Найлс, но миналата седмица отидох при Чад в кантората му.

— Обзалагам се, че не се е зарадвал на сестричката си — изсумтя Найлс.

— Мисля, че му се прииска да ме изхвърли през прозореца — изсмя се Фрейзър. — Разбира се, отрече всичко. Работел от сутрин до вечер за благото на семейството си. Абе, неговите познати до болка приказки.

— А как реагира на твоето посещение, Лео? — попита Найлс.

— Сякаш бях конска фъшкия, която някой е подхвърлил в стаята му. Но за да бъдем справедливи към Чад, бих казал, че всеки би се подразнил от мисълта за подобен разговор.

Когато в пет гостите започнаха да пристигат, на нас ни оставаше само да сложим филетата на скарата и да поднесем яденето. Айк и Бети донесоха салата, която стигаше да нахрани цял футболен отбор. Айк залиташе театрално под тежестта на огромната купа. Шеба танцуваше наоколо, фръцкаше се с тесните си шорти и жълта блуза, на която горните три копчета бяха небрежно разкопчани, с колан в цвят нефрит и балетни обувки. Тъй като не можеше да се появи без показност, завъртя се като балерина в кухнята, после направи дълбок реверанс пред гостите, а ние пък — както винаги играехме ролята на публика — взехме да й ръкопляскаме.

Качихме се на верандата на втория етаж, където ни лъхна ветрец откъм пристанището, а в далечната зърнахме кораб. Двамата с Найлс сервирахме на всички джин с тоник, чукнахме се и вдигнахме тост в чест на завръщането на Шеба. Усетила вниманието ни, тя веднага се оживи и ни оказа привилегията да ни разкаже задкулисни слухове за смахнатия свят на Холивуд. Каза ни кой актьор в света на киното има най-голям пенис и как една от най-мачо звездите пък го вади най-малък. Въпреки че на всички ни беше интересно да слушаме холивудски клюки, нито един от нас не посмя да я попита откъде, по дяволите, е толкова сигурна за въпросните размери.

Чу се клаксон откъм алеята за коли — две леки бибиткания, да се покаже, че идват свои хора. Надигнахме се и видяхме Чад и Моли, елегантно облечени, да излизат от синьото порше със свален гюрук. И двамата с шапки и модни слънчеви очила — страхотно изтупани, сресани, лъснати. Тръгнаха към вратата от ковано желязо, която водеше към градината. Взаимно се допълваха в своята изтънченост, сякаш искаха да подчертаят съвършенството на връзката си — чифт изящни канделабри.

Моли изглеждаше царствено и в същото време бе винаги някак свита и притеснена. Говореше тихо и сдържано и може би затова силният й заразителен смях често изненадваше. Имаше буйна коса с цвета на ирландски сетер. Когато Чад застана до нея, двамата ми заприличаха повече на брат и сестра, отколкото на съпруг и съпруга. Но като си помисли човек, в чарлстънския лабиринт от преплетени кръвни родства с участието само на посветени избраници, такава картина не се среща никак рядко.

— Чад! — извика Шеба. — Не съм те виждала вече двайсет и четири часа. Криеш се от единствената си истинска любов.

— Тези дни проклетото право е моята единствена истинска любов, Шеба — отвърна й Чад, а тя се хвърли в обятията му. — Питай Моли, тя ми е свидетел.

— Амин! — процеди Моли.

Тогава Шеба отвори голямата си чанта и измъкна от там режисьорско кепе и чифт слънчеви очила, след което заметна един шал около врата си.

— Шоуто започва! — обяви тя с безапелационен тон. — Всички вън на ливадата! Бегом марш, статисти! Ако трябва да ви плащаме според препоръките на профсъюза, трябва да се изпотите и под езика.

— Стига, Шеба! Дай да се напием и толкоз — изпъшка Айк.

— Млъкни, сенегалски принце — сряза го Шеба.

Мърморещи и недоволни се изнизахме към ниско окосената ливада с размер на средно голямо игрище. Шеба плесна с ръце и ни изкомандва да се наредим в две редици — момичетата отпред, момчетата отзад, после се разпореди:

— Сега живо и енергично започваме „Любовният зов към „Ренегатите„.

Всички се размрънкаха отегчено в хор, но Шеба ни спря, като размаха във въздуха въображаемата си палка и насила подкара жените към отдалечения край на ливадата. Раздели ги на разстояние от приблизително метър една от друга, после ги аранжира в предизвикателните пози, които заемаха преди футболните ни мачове, докато невидимият говорител изброяваше имената ни. Мина покрай тях, извади от косите им по един кичур — да увисне небрежно над дясното око — и после ги донагласи в най-сексапилните пози на мажоретки. Любовният зов на момичетата на „Ренегатите„ към момчетата от отбора на „Ренегатите„ в гимназията „Пенинсула„. Хореографията беше дело на Шеба, а думите, отделно казани към всяко едно от момчетата, си беше личен неин принос още когато най-ненадейно се беше появила в последния клас на гимназията. Препълненият стадион винаги потъваше в благоговейно мълчание, когато тези красавици излизаха заедно с играчите. Шеба започна първа като разкърши ханш, протегна ръка към мен и ме посочи с пръст. Поклати глава, отметна коса назад и започна да скандира:

— Аз подкрепям Лео, цялата съм „за„, три пъти ура за победителя!

Като чух името си, тоест знака за излизане напред, изтичах до Шеба. Като бяхме в гимназията, тя обикновено ми лепваше лека целувчица, след което се връщах на мястото си и заставах с лице към публиката. В този случай обаче Шеба ме изненада с дълбока френска целувка, като напъха езика си почти до сливиците ми, с което така тотално ме стъписа, че аз взех да се дърпам и да се давя за голяма радост на останалите. Погледнах ги убийствено и се върнах на мястото си с демонстративно залитане.

После дойде ред на Бети, която излезе напред и също отметна коса. Никой не можеше да изглежда по-секси от Бети Джефърсън, когато посочи своя избраник и извика:

— Аз подкрепям Айк, знам, страшно си го бива и ако играе с Лео, победа — да, ще има!

Айк изтича до жена си и двамата се целунаха, след което той тръгна бавно към мен. Чукнахме си челата, какъвто беше ритуалът, и той се обърна към публиката, която бе изчезнала от живота ни преди осемнайсет години. Хванахме се за ръце, когато Фрейзър излезе напред — неуверена в себе си, по-атлетична от всички мъже, но начинаеща в изкуството на мажоретките. Провикна се:

— Аз подкрепям Найлс, той е супер на терена, няма ли го Найлс, няма и победа!

Найлс изтича до жена си и я целуна. Целувката им продължи толкова дълго, че взехме да дюдюкаме. После той се върна при нас и пак си чукнахме челата и си стиснахме ръцете.

Дойде ред на Моли и тя започна веднага:

— С две ръце подкрепям Чад и такива сме вече милиони; без него ще бъде ад, с него ще станем шампиони.

Докато стоях заслушан в гласа й, се разчувствах от този сблъсък на събитията, който бе пълен с толкова много спомени за мен — едни от тях прегръщам с изненадваща дори за мен нежност; от други обаче кръвта ми изстива и падам на колене пред прага на агонията. В гимназията одобрителните възгласи и аплодисментите ми изглеждаха безкрайни и безсмислени, защото горях от нетърпение да започне играта. Сега, в този момент, ми се искаше радостните викове да нямат край, тъй като това беше единственото извинение да стисна ръцете на тези толкова важни за мен мъже и да погледам чувствено разкършените тела и разпилени коси на тези толкова важни за мен жени. Гласовете им сякаш ме зовяха, като в далечните дни на моето отчаяние и ето че за малко да ме обземе носталгия.

Наблюдавах Чад, който се запъти към Моли, след като възгласите стихнаха. Не е лесно да забравиш, че още навремето Чад беше олицетворение на добрия вкус; бавно прекоси двора, самоуверен до мозъка на аристократичните си кости. Застана до Моли, сви пресилено устни и същевременно намигна съзаклятнически на своите приятели. Всички бяхме в страхотно настроение.

Но ето че останахме като гръмнати, когато Моли Рътлидж сви ръката си в юмрук и го заби право в носа на съпруга си с удар, който ни изненада не само със силата си, но с постигнатия резултат. Във въздуха се разхвърчаха капки кръв и опръскаха лицето и блузата на Моли. Нашата онемяла група, стаила дъх и замръзнала на място, приличаше на лоша картина. Никой нищичко не каза и най-накрая се обади Шеба:

— Май това е краят на веселбата.

Моли избухна в гняв, който очевидно дълго време беше държала под карантина:

— Ти, долен гадняр! Как смееш да ме унижаваш пред най-добрите ми приятели, пред семейството ми, пред хората от града, в който сме израснали! Въртиш любов с деветнайсетгодишно момиче, развяваш се с нея по купони, плащаш й наема, специално държиш стая в „Милс-Хайат„ в случай че ти се причука. Смятах, че съм се омъжила за един от най-изисканите мъже от висшето общество в Чарлстън, а се оказа, че е най-долнопробният женкар в целия щат.

— Всичко това е едно голямо недоразумение — прекъсна я Чад, но се обърна към нас, не към Моли. — Мога да обясня.

— Няма какво да обясняваш, те знаят всичко — изкрещя му Моли. — Ти си толкова недискретен, че и чайките знаят любовните ти връзки. Всички знаят. Четирима от адвокатите в твоята кантора ми се обадиха, както и три от техните съпруги. Но моите най-добри приятели — тези прекрасни, повече от прекрасни хора — не ми казаха и една дума. От месец виждам как те усещат, че в живота ми става нещо ужасно. Истинските приятели биха ми подхвърлили нещо. Това се отнася за всички вас, поне толкова заслужавам… нали така?

Моли се обърна и избяга от градината. Зави надясно към „Ист Бей„ и изчезна от погледите ни.

— Тя просто си въобразява — каза Чад. — Нещо е мръднала. Следващата седмица ще я водя на лекар.

— Не е ли време за истината, Чад — обади се Бети. — След като я кажеш обаче, ще трябва да се отървеш от онази курва, която и без това носиш на гърба си.

— Моли е в нервна криза — продължи да настоява Чад, но човек трудно можеше да му повярва, като гледаше разкървавения му нос. — Сигурен съм, че още следващата седмица ще се обади да ви се извини. Отдавна проявява тези симптоми. Ще ми трябва помощта ви, на всички вас.

— Чад, защо не я догониш и не си поговорите сериозно? — предложи му Фрейзър, след което отиде до съда с лед и натопи една салфетка във водата.

Много внимателно започна да почиства носа и шията на брат си от кръвта. Той обаче изтръгна салфетката от ръцете й и сам я притисна към кървящия си нос. Разбира се, ние всички знаехме, че Чад е избухлив човек, освен това не обичаше да го докосват.

Фрейзър продължи с най-мекия си, сестрински глас:

— Чад, просто се прибери вкъщи. Все още можеш да поправиш нещата. Не е късно. Моли нямаше да е толкова бясна, ако не те обичаше.

— Млъквай, Фрейзър! Поне веднъж в живота си се опитай да млъкнеш! — озъби й се той като приклещен натясно рис. — Винаги и във всичко вземаш страната на Моли.

— Само се опитвам да помогна — каза му тя. — И аз като нея те обичам.

— Тогава го покажи. Започни да ми вярваш. Поне веднъж приеми, че съм прав — изкрещя в лицето й той, после направи тактическата грешка да добави: — Госпожо Кривокракова!

Ако двамата с Айк не се бяхме хвърлили едновременно към Найлс, Чад щеше да получи далеч по-тежки физически травми. Въпреки че с Айк сме по-тежки от Найлс, той е по-висок, по-едър и много по-опасен, когато се разяри. Забавих безразсъдния му щурм към Чад, като го улових за колана и по този начин дадох възможност на Айк да го хване в мечешка прегръдка.

— Ако те докопам — изкрещя Найлс към Чад, — ще ти отхапя носа. Заклевам се, че ще го направя, без да ми мигне окото.

Фрейзър изтича и застана между двамата, като по-скоро гледаше да предпази брат си от гнева на Найлс.

— Да щракна ли белезниците на Найлс? — обърна се Бети към Айк със строг професионален тон.

— Не, захарче — отвърна й той. — Найлс ще кротне. Я по-добре ми донеси палката от колата, за да мога да халосам Чад.

— С удоволствие. — Бети забърза към колата.

— Чад — каза му Айк, — днес май не си в настроение за съвети, но въпреки това ще ти дам един.

— Не ми е до съветите ти, полицай — скастри го Чад. Никога преди това думата „полицай„ не е била изговаряна с такова презрение.

— Съветът ми е следният: бягай, копеле! Изнасяй се от тук колкото можеш по-бързо, защото не мисля, че двамата с Лео сме достатъчно силни да удържим Найлс задълго.

При тези думи Найлс се отскубна от ръцете ми, а Айк падна на земята. Затича се, преди двамата с Айк да го настигнем и да го повалим на земята. Всъщност и тримата се затъркаляхме и след десет секунди вече го бяхме приклещили здраво. В това време Чад беше успял да проумее мъдрия съвет на Айк и да изтича до поршето, като продължаваше да притиска окървавения парцал към носа си. Колата му изръмжа и потегли драматично с шумно свистене. Предположихме, че Чад ще завие наляво по Чърч стрийт и ще потърси Моли, но той включи на втора и зави надясно по Мийтинг стрийт, след което даде газ и продължи със скорост, която е доста безразсъдна за улиците на Чарлстън.

Бети се обади първа:

— Въпреки всичко той все пак ще отиде при приятелката си.

— Знаете ли какво — обади се Шеба, която винаги си е падала по хаоса, по най-неконтролируемия хаос. — Вие, южняците, наистина умеете да правите купони.

13

Шеба моли за услуга

След вечерята разговорът тръгна вяло и напосоки. Прескачаше от тема на тема, докато Шеба изпълняваше на пианото онези известни забавни мелодии, които за пръв път научихме от нея и брат й, когато цъфнаха в живота ни. Започнаха танци, аз си налях чаша коняк и се облегнах на малкия роял. Трудно бе човек да повярва, че Шеба не бе най-добрата пианистка в семейството и че в сравнение с виртуозния си брат нейното свирене бе аматьорско. Но затова пък гласът й бе божествен.

Когато приключихме с танцуването, се настанихме в удобните тапицирани кресла под редиците книги, които стигаха от пода до тавана по три от стените на стаята. Найлс грижовно ни поднасяше чаши с портвайн и коняк, а когато нощта навън взе да замира, свещниците ни обляха с приказно бледна светлина. Двамата с Шеба седяхме един срещу друг. Тя искаше да ми каже нещо, но забелязах как преглътна думите си.

— У мен има нещо отровно — реши се да заговори най-накрая тя и стаята утихна. — И винаги е било така. Във всяка стая, в която влизам. Не умея да оставям нещастието си у дома. Винаги върви по петите ми, преследва ме навсякъде. И тази вечер, още като пристигнах, то вече ме чакаше тук.

— Глупости — казах й. — Въобразяваш си. Моли и Чад са достатъчно големи, за да могат сами да си прецакат живота. Ние просто се оказахме всмукани в техния водовъртеж. Това, скъпа, изобщо не променя факта, че си липсвала на всички ни.

— Никак не съм ви липсвала — отсече Шеба. — Изобщо не си е струвало да ме познавате през тези последни десет години. Сериозно ви говоря. Не се правя на интересна. — Тя се изсмя, но толкова силно и безрадостно, че смехът й бързо се превърна в нещо тежко и мрачно.

После тихо заплака. Жените в стаята веднага я наобиколиха, за да я утешат. Ние, мъжете, останахме като парализирани по местата си, поразени от въздействието на тези няколко сълзи от очите на жена, която обичахме още от деца. Бети й подаде носна кърпа и Шеба май се поуспокои.

— Ужасно съжалявам. Ужасно — разхълца се отново тя.

— Пред нас не е нужно да се извиняваш — каза й Фрейзър. — Ние сме твоите истински приятели. Или поне така си мислим.

— Беше ме страх да ви поискам услуга — продължи Шеба, — а всъщност се върнах затова.

— Искай! — каза й Найлс.

— За теб — всичко — подкрепи го Айк.

— Кога за последен път някой от вас се е чувал с Тревър? — попита тя и отново се разплака, но този път без задръжки. Трябваше да мине известно време, преди да се съвземе.

Ние се спогледахме. Пръв заговори Найлс:

— Ами той се обади тук преди година. Беше поискал разговор за наша сметка.

— Вие приехте ли да платите? — попита Шеба.

— Разбира се, че приехме — кимна Найлс. — Беше Тревър. Но истината е, че беше толкова пиян, че изобщо не му се разбираше, затова дадох слушалката на Фрейзър.

— Предимно пиянски приказки — продължи Фрейзър. — Нали ги знаете, от типа „обичам ви„, но завалено и повторено по сто различни начина. „Ужасно ми липсвате„ — пак заваляно и пак повтаряно до безкрай. Типичен Тревър. Ако се беше родил мъж, щеше да се ожени за мен или за Моли. Ако се беше родил жена, щеше да се омъжи за Лео. Съвършено пиянски приказки, нищо конкретно, но в неговия типичен стил. Опитах да се обадя на следващия ден в апартамента му на Юниън стрийт, но телефонът беше изключен. Написах му писмо, но то се върна с надпис „неизвестен адрес„. Затова реших, че се е преместил.

— Беше изхвърлен за неплатен наем — поясни Шеба.

— Защо не се е обадил на нас? — попита Бети.

— Въпросът е защо не се е обадил на прочутата си сестра? — каза Шеба.

— Ти знаеш ли защо? — попитах я. — Тъй като наистина е чудно.

— Тревър отдавна ме мрази — започна тя. — Спомняте ли си моя първи ангажимент в Лас Вегас? Трябваше да го моля на колене да дойде и да седне на пианото. Всъщност единствената причина, поради която склони, беше заради възможността да се види с всички вас. Отдавна ме е изключил от списъка на любимците си.

— Но защо, Шеба? — попита Фрейзър. — Двамата бяхте толкова близки. Никога не съм виждала брат и сестра да се обичат толкова много. Може би само Найлс и Старла в един определен период. Чад например винаги се е държал с мен, сякаш съм сътворена в лабораторията на Франкенщайн. Докато вие с Тревър бяхте всеотдайни един към друг.

— Тревър имаше много причини да ме мрази. Като се почне от моя успех, та се стигне до самоубийствения ми начин на живот. Винаги е казвал, че не може да ме гледа как се убивам бавно, но сигурно. Пък и аз не съм се държала много добре с него. Както и с никого между другото. Дори с вас. Единственото нещо, което истински ми се удаваше, беше да се държа като безподобна гаднярка. Тревър ми действаше на нервите, особено когато и без това бяха опънати докрай от кокаина. Казвала съм му неща, които не биваше да му казвам. А един от съпрузите ми направо го пребиваше от бой.

— Блеър Ъптън ли? — попита Бети.

— Същият. Знам, че това беше най-големият актьор, който успях да заведа до олтара, и за нищо на света не исках да се откажа от него заради тази нежна фея, брат ми.

— Тревър ми се обади преди шест месеца и ми поиска хилядарка назаем — казах аз. — Прозвуча ми някак уплашен. Разбира се, веднага след това добави, че ако аз съм бил гей, никога нямало да търси друг приятел. Щял съм да задоволя и най-похотливите му желания. И оттогава не съм го чувал.

— Къде изпрати чека? — попита Шеба.

— До пощенска кутия на Полк стрийт.

— Наех частен детектив по случая — продължи тя. — И научих нещо много лошо: Тревър умира от СПИН.

— Обади ли се на приятелите му? — попитах. — Те ще ни помогнат да го открием.

Шеба взе да рови в бездънната си чанта. Извади червила, кутийки с козметика и опаковка от сандвич, пълна с марихуана.

— Сушен риган — обърна се тя към представителите на закона. — Напоследък си падам по италианска храна.

Айк затвори очи, а Бети погледна към Найлс с молба да й долее чашата. Най-накрая Шеба измъкна една снимка от страничния джоб на чантата и ми я подаде. Снимката беше правена през 1980-а и на нея бях аз в трапезарията на Тревър — прегърнал него и Том Бол, любовника му в онзи момент. Дванайсет други гейове гримасничеха срещу апарата и аз веднага си спомних налудничавата вечер — една от най-забавните в живота ми. Двамата с Тревър приготвихме типично южняшка храна за всичките му приятели в Сан Франциско. Бях пристигнал в града с такова количество скариди, риба, раци, домати и царевица, че можех да нахраня всички вярващи богомолци и случайни зяпачи от Проповедта на планината. През онази вечер Тревър беше в супер форма, разговорът беше бляскав и високоинтелектуален. След вечеря той седна пред пианото и свири с часове. Всички гости имаха приемливи гласове, с изключение на мен, а някои направо пееха превъзходно.

— От утре започвам да им звъня — казах аз. — Обзалагам се, че не знаят, че Тревър е в беда.

— Вече го направих. Опитах да им се обадя — каза ми Шеба.

— Бяха ли се чували с него? Поне някои от тях? — попита Айк.

— По-лошо, Айк, всички те са мъртви. Всеки един от тях вече не е между живите.

— Шеба, къде смяташ, че може да е Тревър? — попита Найлс, отиде до нея и седна върху подлакътника на креслото й.

— Предполагам, че се е скрил като болна котка някъде надалеч, за да умре. Не знам какво друго да мисля. Един продуцент ми е оставил къщата си в „Пасифик Хайтс„. И съм дошла тук да поискам нещо, което нямам право да искам. Ще се радвам, ако един-двама от вас ми помогнат да го открием.

— Аз и без това щях да излизам за малко в отпуск — казах. — Но чак след четвърти юли.

— Нали се канихме да заведем децата в „Лисни Уърлд„ — обърна се Айк към Бети.

— Твоите родители с радост ще ни отменят — подхвърли тя. — Самите те харесват „Дисни Уърлд„.

— Найлс, бейби, и ние можем да се освободим, нали? — попита Фрейзър. — Можем да направим това за Тревър.

— За мен е идеалният момент — отвърна й Найлс. Той беше директор по спортната част в „Портър-Год„, а учебната година току-що бе приключила. — Още утре ще купя билети.

— Ще открием Тревър и ще го върнем у дома. Ще го доведем в Чарлстън — казах аз.

— Ще бъдем край него, когато умира — рече Фрейзър. — Ще му помогнем в изпитанието.

— Разполагам със самолет — каза Шеба. — Реактивен, марка „Лиър„. Пак подарък от продуцента.

— Какво толкова му правиш на тоя продуцент? — попита Бети.

— Достатъчно за една къща в „Пасифик Хайтс„ — отвърна й Шеба. — И за един „Лиър„, който ни чака на летището в Чарлстън.

— Първо да мине четвърти юли — казах. — Това устройва ли всички?

— Да — съгласиха се те.

След като думите ни огласиха въздуха и се издигнаха като белия пушек при избора на нов папа, Шеба отново избухна в плач. Фрейзър я прегърна от едната страна, Найлс — от другата, а тя взе да се люлее напред-назад и да стене.

— Защо плачеш, момиче? — попита я Айк.

— Защото знаех, че всички ще кажете „да„ на молбата ми — отвърна му Шеба. — Бях сигурна. А аз се държах с вас като истинско лайно.

Вместо да се върна вкъщи, поех към реката. Когато имам нужда да помисля сериозно, винаги отивам там, за да ми олекне, макар и малко. Завръщането на Шеба отприщи нещо в мен и аз отново трябваше да започна да се боря със задънени улици, безизходици и барикади, които бях издигнал като защитна преграда пред убийствената самота, която бях приел като моя подреден начин на живот. Докато крачех по южната стена на „Батъри„, забелязах сърпа на луната, който блещукаше по водите на неспокойния прилив. Като типичен жител на Чарлстън аз познавам приливите и отливите и във всеки момент мога с точност да кажа колко ниско или високо е нивото на водата в пристанището. Голямата жега през деня се беше предала на прохладния бриз, който духаше откъм Атлантика. Въздухът ухаеше на орлови нокти, куркума и сол. Главата ми се проясни и аз се опитах да си изясня какво означават събитията от тази вечер. Освен това направих един съвсем честен преглед на собствения си живот и резултатът от него никак не ми хареса.

Още от самото начало бракът ми със Старла Уайтхед беше едновременно майтап и измама. Когато се втурнах в тази прибързана и недообмислена връзка, бях съвсем наясно с неуравновесената и крехка природа на Старла. Онова, което не успях да преценя обаче, бяха мащабът на нейната лудост и силата на онези вътрешни демони, които правеха нощите й безсънни, а дните — пълни с изтощение и отчаяние. Когато съм честен пред себе си — а аз мога да бъда честен пред река Купър, която се е втурнала към морето от лявата ми страна, както и пред господарската самоувереност на къщите по протежение на Ист Бей стрийт от дясната ми страна, — мислите ме осеняват с пареща яснота. Навремето си въобразявах, че съм се оженил за Старла от любов, но сега, когато поглеждам към миналото под един друг, по-безпощаден микроскоп, си спомням как любовта ме навести по един разхвърлян и хаотичен начин: тогава имах проблеми със самия смисъл на любовта, най-малкото защото така и не бях усвоил докрай изкуството да обичам себе си. През по-голямата част от живота ми за мен любовта представляваше по-скоро мъчителна непохватност. Доколко една жена бе в състояние да ме привлече, зависеше от това колко отворени рани можех да видя по нея, колко слабост и ранимост можех да открия, докато прокарвах пръст по отломките от преживяната разруха. Реших, че променливата нестабилност на Старла е най-очарователната страна на характера й. Лудостта й възприех като гениалност. Неведнъж бях чувал приятелите ми да се оплакват, че са се оженили за дословни копия на своите собствени майка или баща. При мен положението беше още по-страшно, защото аз се бях оженил за своето детство, което бях прекарал в усмирителни ризи след самоубийството на брат ми. Това беше и най-големият ми страх по отношение на Старла — че съм се оженил за брат ми Стив, защото така и не можах да се примиря с ужасния си провал, че не успях да даря родителите си с едно, макар и бледо, подобие на изгубения им син, след като знаех, че от мен те очакваха само това и нищо друго. Когато си дадох ясна сметка за голямата апатия у Старла, за нейния отпаднал дух и нездрав разум, най-големият ми страх беше, че може да се самоубие и отново да ме захвърли в ада, на който бях станал вече поданик след погребението на Стив. Но реката е край мен и солената вода винаги е изпълвала душата ми с лечебен балсам. Сега вече мога да си кажа — с пълното съгласие и подкрепа на реката, — че бих искал да живея с жена, която да ме обича, която да споделя къщата и леглото ми, която да ме гледа така, както Фрейзър гледаше Найлс, на която моята компания ще й е скъпа, както и моята къща, така както това се случваше с такава лекота между Айк и Бети. И, да, бих искал да имам дете — момче или момиче, — едно от двете или пет на брой, бих искал да стана баща и да показвам снимките на децата си в редакцията, както правеха другите татковци във вестника. Стоях с лице към Форт Съмтър, към Маунт Плезант и остров Джеймс. Вятърът задуха на пориви и донесе уханието на рози, по улиците нямаше никакво движение и звездите бледнееха като нощни пеперуди.

Разходката ми помогна да си изясня нещата и на връщане към къщи спрях да мисля. Наслаждавах се на щедрата красота на моя град, на неговите палми. Въпреки че през годините стотици пъти съм писал любовни оди за Чарлстън в моята вестникарска колонка, май нито веднъж не бях успял да разкрия докрай неуловимата му мистерия. Докато вървях по северната страна на „Батъри„, си дадох сметка, че думите някак не стигат — те се спъват и залепват по небцето ми точно когато искам да лумнат и да излетят от устата ми като отмъстителен рояк оси. На връщане към къщи не оставих нито едно усещане да мине покрай мен незабелязано — нощта, тази невероятна нощ, която възкреси въображаеми мажоретки, бойни песни, спортна злоба, рани и кръв, преследване на победата, приемите на нашата аристокрация. Богата, преливаща от задоволство нощ, която ме изпълни до пръсване с нещо, което мога да опиша единствено като радост.

Трад стрийт беше европейска улица, не американска. Къщите издаваха напред фасадите си с декоративна мазилка до самия тротоар. Ако не бяха уличните лампи, тъмнината на нощта щеше да изглежда зловеща и клаустрофобична. Външната лампа пред къщата ми откъм южната страна светеше, въпреки че не си спомнях да съм я палил на излизане. Такава немарливост беше нетипична за мен. Отключих тайната врата, която водеше към верандата на първия етаж, и видях, че в гостната, която никога не използвах, свети. Чух музика, която идваше от моя кабинет на третия етаж.

— Ехо! — провикнах се. — Надявам се, че вие сте добронамерен крадец, а не някой главорез като Чарли Менсън.

Чух звънливия смях на Моли, който не можех да сбъркам с нищо друго, а от това, че тя все пак се смееше, ми олекна. Качих се при нея и я сварих да седи в едно от кожените кресла, от което имаше изглед към покривите на града. Тъй като виждах съвсем ясно камбанариите както на „Свети Михаил„, така и на „Свети Филип„, се считах за голям щастливец.

— Може ли да се преоблека в нещо по-удобно? — попитах. Видях красивите крака на Моли, вдигнати върху табуретка.

— Разбира се, нали си си вкъщи — усмихна се тя.

— Ще бъде ли неприлично, ако си сложа костюма „както ме е майка родила„?

— О, несъмнено. Но това, разбира се, може да направи вечерта по-интересна — отвърна тя и отново прозвуча красивият й смях, не онзи тъжният, който можеше да разбие сърцето ти.

— Надявам се, че си си наляла вино.

— Допих отворената бутилка и сега имам значителна преднина.

— Кажи ми, защо ние в Чарлстън пием толкова много? — попитах и си сипах малко „Хенеси„.

— От човещина — отвърна ми тя. — Като всички останали. И колкото повече остаряваме, толкова по-човечни ставаме. Колкото по-човечни ставаме, толкова по-болезнено понасяме всичко. Днес сценката беше ужасна, нали?

— Ще се запомни завинаги.

— Какво се случи, след като си тръгнах? Ужасявам се от отговора, но трябва да знам.

— Ами Чад продължи да кърви в обятията на сестра си. Фрейзър стоеше като Дева Мария и го прегръщаше в стил „Пиета„. Преди да издъхне от загуба на кръв, погледна към мен и каза: „Лео, малък ти е камъкът, ала върху него ще издигна своята църква.„ Айк и Бети се втурнаха навън да преследват убийцата. Хрътки обикалят и душат из целия квартал на юг от Брод стрийт.

— Попитах те съвсем сериозно.

Седнах в креслото до нея. И двамата се загледахме навън през прозореца към покривите, които се сливаха в начупена линия до камбанарията на „Свети Михаил„, която я прекъсваше.

— Ударът ти беше превъзходен. Отначало си помислих, че си успяла да счупиш носа на Чад. Нали знаеш колко трудно понася всяко публично унижение. Отрече да има каквато и да било връзка. Каза, че си луда. Но добрата новина е, че следващата седмица ще те заведе на психиатър и много скоро ще бъдеш подложена на шокова терапия и ще заживееш в изолатор за душевноболни.

— Той ли го каза?

— Не, но това имаше предвид.

— И към болницата ли тръгна?

— Нямам представа. Но тръгна нанякъде. Много бързаше.

— Отишъл е при бразилската си курва, нали?

— Не остави адрес.

— Ти откога знаеш? — попита ме Моли, като продължаваше да не ме гледа.

— Не е честно — отвърнах й. — Аз съм вестникар. Чувам всевъзможни слухове — и верни, и неверни. Например че кметът Райли се е появил в рокля на заседанието на градските съветници. Или че директорът на Националната асоциация за напредък на цветнокожите е претърпял операция за промяна на пола. Ако баща ти превърне дома си в публичен дом, бъди сигурна, че ще разбера.

— Вчера Сара Елън Дженкинс те е видяла да влизаш в кантората на Чад — каза ми тя и ме погледна сърдито, което веднага ми подсказа, че трябва да сменя тактиката. — За неговата любовна връзка ли говорихте?

— Казах му какви слухове съм чул.

— Защо не дойде при мен? Нашето приятелство е по-голямо от твоето с Чад. Или бъркам?

— Не бъркаш. Това е самата истина.

— Никога не си харесвал Чад — каза ми тя.

— Не е вярно — защитих се. — Просто ми трябваше време, докато свикна с него.

— С коя част от него?

— С гаднярската. Здрава наследствена черта, която върви в мъжката половина на целия им род. Между другото отрече да има любовна връзка.

— Видя ли младата бразилка? — попита ме Моли. Трепнах за миг, но все пак кимнах.

— Красива ли е?

— Ами истината е, че имаше много красиви мустаци, които идеално покриваха заешката й устна. Разбира се, протезата й не беше от най-добрите, но затова пък дъхът й ухаеше като торба скариди, престояла на слънце цял месец.

— Толкова ли е хубава наистина?

— Прииска ми се да съм се родил в Бразилия.

Тя ме плесна по ръката и двамата се изсмяхме. Отново погледнахме към бялата кула и чухме как камбаните на „Свети Михаил„ удариха дванайсет. Тя се завъртя в креслото и подпря босото си стъпало върху моя глезен. Допирът на плътта й ми подейства като електрически ток.

— Спомняш ли си танца ни в петък вечерта?

— Не — излъгах аз.

— Спомняш ли си как се целунахме, щом се отдалечихме от другите?

— Не — казах й отново.

— Шеба ни е видяла — каза Моли. — Каза, че сме се целували доста дълго.

— Бях пиян. Нищо не си спомням.

— Тогава нека ти припомня, Лео. Целуна ме така, сякаш отдавна си копнял да го направиш. Сякаш за теб съм единствената жена на света. Целуна ме, сякаш винаги само това си искал. Ти си вторият мъж, който ме е целувал. Много ми хареса. Сега е твой ред да кажеш нещо.

— Радвам се, че ти е харесало. — Станах да си налея още коняк. — Беше един от големите мигове в живота ми. Откакто те видях за пръв път, си мечтая да те целуна. Никога обаче не съм си мислел, че ще се случи. И двамата сме женени. И двамата. Аз само на хартия, но ти си истински омъжена, освен това си давам сметка, че все още обичаш Чад. Знам и нещо друго, в което точно сега едва ли ще повярваш: и той все още те обича и винаги ще те обича. Той е мъж, Моли. Оная му работа не му дава мира и като всички нас понякога прави глупости.

С изненадваща скорост и грациозност Моли стана от креслото и се настани в скута ми. Остави чашата вино настрана, обви ръце около врата ми и доближи лицето си до моето. Очите й бяха бистри, бледи и решителни. Цялата постановка изглеждаше прекрасна и опасна, като молитва от ученическите години, която чак сега е стигнала до Божия слух.

— Лео, смяташ ли, че Старла някога ще се върне при теб? — попита ме тя. — Да те няма цяла година е много време. Преди изчезваше само за по един-два месеца. Нещата стават сериозни и това сигурно те тревожи.

— Моли, тя ми се обажда всяка седмица. Всъщност вече не. Отначало се обаждаше. Сега звънва веднъж на месец-два. Плаче по телефона. Чувства се виновна. Умолява ме да я чакам. Аз й казвам: „Ти си ми съпруга. Винаги ще те чакам.„ Което неизвестно защо я вбесява. Сякаш е последният отговор, който е очаквала. Много често започва да ми крещи. Казва ми с колко много мъже е спала. Изброява ми имената им. Професиите. Имената на съпругите им. После се сепва. Идва на себе си. Истинската Старла. Отново се разплаква. Пак се чувства виновна. И така цяла нощ. И винаги свършва по един и същ начин. Губи съзнание и припада.

— Лео — Моли ме целуна по носа. — Какъв прекрасен, глупав мъж. Не, нека кажа друго. Ще бъда по-ясна: какъв глупав, глупав, глупав мъж.

— Аз знаех много добре какво ме чака — казах, след това се размислих. — Всъщност бях достатъчно глупав, за да си въобразявам, че знам.

— Искам да ми отговориш на един въпрос — рече Моли. — Но сериозно.

— Питай.

— Влюбен ли си в мен?

Наместих се в креслото, ужасно притеснен, опитах се да стана, но тя ми хвана раменете и ме натисна надолу и ме погледна изпитателно с изражение, което не търпеше отказ.

— Мисля, че в петък вечер ти отговорих на този въпрос. Защо продължаваш да питаш? И защо сега? Защо точно тази вечер? Защо не ме попита в най-щастливия ден от живота си, когато се омъжи за Чад? Защо не ме попита в деня, когато смяташе, че си взела най-прекрасния мъж в целия град и бракът ви ще е съвършен? Не е честно да ме питаш сега. Виж, ти току-що разби носа му, изцапа цялото купе на поршето му с кръв и го накара да се откаже от пътуването си до Бразилия.

Тя ме удари с все сила по рамото и изпищя от болка. Беше използвала същия юмрук, с който беше разбила чушката на Чад, и май наистина щеше да се разплаче, толкова я заболя.

— Дай да видя ръката ти — наведох се и обърнах светлината на лампата към нас. Ръката й беше подута и вече посиняла. Опипах я лекичко, но май нямаше счупени кости, въпреки че не можех да кажа дали е сериозно ударена. Помислих си, че Чад е извадил късмет, когато Моли го е праснала с дясната ръка, защото на лявата си носеше голям венчален пръстен, който можеше да му извади окото.

— Утре трябва да отидеш на рентген.

— Наистина ли си влюбен в мен? — продължи да настоява тя. — Отговори на въпроса ми, по дяволите! Всички винаги са ме занасяли на тази тема. Особено Фрейзър, дори Чад. Ами Старла, тя непрекъснато ми го повтаряше в началото, когато на практика живееше с теб.

— Влюбен съм в теб от деня, в който те видях за пръв път, както ти казах и онази вечер — признах си.

— Защо? Това е глупаво. Нечувано. Не ме познаваше, нищо не знаеше за мен.

— Познавах стила ти. Начина, по който се държеше. Твоята любезност и вниманието, с което се отнасяш към всичко наоколо. Хареса ми начина, по който защити Фрейзър, в деня, когато се видяхме за пръв път. Знаех, че си най-добрата партия за Чад. Както и за много други. Усещах силата ти. После да не забравяме и красотата ти, твоята невероятна красота. Моли, отговорих ли ти на въпроса? Досадница такава! Няма ли и мен да халосаш?

— И още как. Този път ще използвам другата ръка.

— Защо си седнала в скута ми? — попитах я.

— Стига, Лео! — рече тя и се разсмя. Протегна ръка и изгаси лампата. Останахме загледани един в друг на лунната светлина. — Нека да измислим нещо заедно. Да погледнем фактите. Аз се скарах, да не кажа сбих, с моя съпруг донжуан пред най-добрите ми приятели. Разкървавих носа му и изтичах вкъщи да го изчакам. Защото съм глупачка. Въобразявах си, че ще дойде да ми се извини, задето ме е накарал да изживея този срам. Но не, мина цял час и тогава си дадох сметка, че той е отишъл да търси утеха в обятията на пина коладата. В Бразилия пият ли пина колада?

— Не съм бил там.

— След това реших, че няма да има нежности и помирение, няма да има любовни думи. Затова излязох да прочистя ума си от лоши мисли и най-ненадейно се озовах в твоята къща. Като всички нас и аз знам къде криеш резервния си ключ — в чучура на водоливника — и влязох. Взех бутилка вино, пропълзях в леглото ти, спах два часа. Почувствах се по-добре и на сигурно място. Отпуснах се. Станах, взех си душ, измих си косата и се настаних като у дома. Застанах пред тоалетката на Старла, гримирах се и си сложих парфюм. След това си пуснах телевизора да гледам мача на „Брейвс„ и зачаках да се прибереш.

— Кой спечели?

— Млъкни! — продължи тя. — Въпросът във въздуха е все още във въздуха. Защо седя в скута ти?

— Опитай ти първа да отговориш — предложих.

— В петък вечер, както ти казах, Шеба ни видяла да се натискаме, след което се върнала в къщата за гости. Сутринта се появи на закуска. Поговорихме си по женски. И какво излезе? Чад се промъкнал скришом и отишъл при нея в къщата. Шеба му казала, че се чувства страшно поласкана и че никога не е получавала по-голям комплимент. Но според нея било проява на лош вкус да се чукат, докато гостува в неговата къща. Която е и на жена му. Той признал, че е права, нацупил се и поел към кантората си. Защото, нали знаеш, работи върху страшно важно дело. Върху голямо, голямо дело.

— Много меко го е отрязала. Чад, вечният кавалер.

— Ние всички знаем кой е Чад — продължи Моли. — И винаги сме знаели. Единствен сред нас, той никога не се е преструвал на добър. И лично аз винаги съм се възхищавала от него. Чад гледа на човешкия род през черни очила. В крайна сметка успя и мен да убеди в схващането си. Но ето че неговата Моли се промени. Ерго, затова, дебелоглав глупако, в момента Моли се е настанила в скута ти.

— Много добър юридически аргумент, но лоша идея.

— Лео, забелязал ли си, че напоследък те гледам с онзи поглед, с който ти винаги си гледал мен? — Тя ме целуна по устните, по двете бузи и по върха на носа.

— Не искам да обвързваш гнева си към Чад с чувствата си към мен — по никакъв начин, форма или поведение.

— Ти нищо не разбираш от жени.

— Запознат съм с някои техни лоши навици — отвърнах й. — Познавам и някои добри.

— Не, чуй ме. Ти си кръгла нула, когато трябва да разчувстваш една жена. Нямаш никаква представа какво привлича жените, какво ги отблъсква, какво ги неутрализира, какво ги възбужда и какво ги кара да се владеят или не, или каквото там се опитвам да кажа.

— Май Чад доста те е изтормозил. Може ли да ти предложа нещо? — попитах.

— О, най-накрая покана за будоара ти?

— Ни най-малко. Ето какво искам да знаеш: ако Чад те напусне, ако Старла напусне мен, както се е заканвала поне хиляда пъти, най-много от всичко бих искал да се оженя за теб. Никога няма да бъда достатъчно достоен за теб — знам го по-добре от всеки друг. Но ако целувката онази вечер е била началото, тогава бих искал това чувство да продължи до края на живота ни. Заедно.

— А какво ще правим междувременно?

— Нека първо ти направя едно кафе — предложих. — Да слезем в кухнята. Защото трябва да ти съобщя нещо важно, нещо, което ще промени целия ни живот. И ще докаже дали Чад е прав в мрачните си предчувствия за човечеството — за неговото тъмно невежество и безнадеждност, — или пък ще докаже, че има защо да се надяваме, че можем да бъдем подобри, отколкото ни мислят.

Моли ме целуна за последен път, но този път някак сестрински, колкото да скрепи приятелството ни и да отвори врата към бъдещето.

— Казвай тогава. Какво може да ни обърне към светлината? Откъде започва този път към доброто?

— От Сан Франциско — отговорих. — Походът на „Ренегатите„. Трябва да намерим Тревър Поу. Той умира от СПИН. Ще го върнем у дома, Моли. Няма да го оставим да умре сам.

Трета част

14

Пасифик Хайтс

Западното крайбрежие е жажда. Както и суха, странна безсезонна рядкост. В Калифорния влудяващият, дълбок дъх на пустинята е винаги наблизо. Често небето над Сан Франциско е така ослепително синьо, че може най-добре да илюстрира думата „небесносин„ или да бъде сравнявано с лапис лазули. Облаците се носят откъм морето и подчертават необикновената дълбочина на загадъчния залив, откъдето мъглата щурмува сушата като милиардоклетъчно безумно отровно създание с формата на амеба, сякаш мъртвороден член на семейството на беладоната. Южните мъгли обикновено ми действат успокоително, като ги гледам как галят блатистите местности с пръсти от млечнобял сумрак. Мъглата в Сан Франциско обаче е като сребрист ловец от семейството на хищниците и тя винаги ме тревожи. Когато се събуждам от сирената за мъгла, тя ми звучи като самотния, отчаян вой на град, изпаднал във вечна сексуална незадоволеност.

Като човек, роден в Чарлстън, от мен не се очаква да припадам от възхищение по хълмисти места в толкова странна и неубедителна пустиня. Но Сан Франциско ме прелъсти още при първото ми посещение в апартамента на Тревър Поу на Юниън стрийт. С изобилието си от рози, евкалипти и палми градът изглежда декадентски сладострастен във всяка своя пора — място, отдадено на безразсъдство, което се въргаля в покварата на всички човешки пороци. И е нещо като хибрид — приповдигнато настроение и живот на пълни обороти; всички гледки са смайващи и при вида им можеш само да ахнеш. Сан Франциско е град като восъчна пита, тръгнеш ли из него, ти трябват здрави крака, град на скали, неизвестно защо наречени хълмове, покрит с фина мрежа от показно бляскави къщи, притиснати една до друга по стръмните улици, впили се една в друга като рапани. Сутрин рано можеш да зърнеш кит, който пори водите между Президио и Сосолито, да обядваш жива змиорка в китайския квартал, следобед да се потопиш в уханието на градините на Шекспир в парка „Голдън Гейт„, да погнеш вълна в Тихия океан, която се носи успоредно на Голямата магистрала, да вдишаш незабравимите пръдни на големите тюлени на пристан 39, да погледаш част от фестивала на гей и лесбийските филми в кино „Кастро„, да си купиш книга, подписана лично от Лорънс Ферлингети в градската книжарница „Лайт Букс„, или да изпиеш едно питие в „Топ ъв дъ Марк„. Тревър Поу ни подари този изключителен град още щом ни напусна и ни остави на нашето далеч не толкова бляскаво ежедневие в Чарлстън.

Къщата му на Юниън стрийт ни служеше за убежище, когато някой от нас искаше да се махне от къщи и да си направи една ваканция в Страната на чудесата. Беше отворил вратите си за нас, освен това се оказа неуморим гид и любител на всички забележителности в града, който го беше осиновил. Затова, когато самолетът кацна в Оукланд и лимузината ни отведе в къщата на Вайехо стрийт, собственост на въпросния продуцент на име Сол Маркс, който я беше предоставил на Шеба, докато издирва своя брат близнак, усещането беше по-скоро за завръщане у дома. Къщата беше в италиански стил с изглед към залива, към моста „Голдън Гейт„, към Сосолито и бялото ленено великолепие на самия град. Лаконичният шофьор ирландец ни каза да му викаме Мъри.

— Какво е трябвало да правиш, за да накараш онзи продуцент да ти предостави такава къща? — попита Бети и изсвири с уста, докато Мъри ни помагаше да внесем багажа си в италианското преддверие на къщата.

— Трябваше да си играя с мъничкото му нещо — отвърна й Шеба.

Плати на Мъри, даде му щедър бакшиш и ни упъти към спалните. Извини ми се, че ме настанява в търбуха на къщата, в спалня без изглед, нито дори прозорец, след което добави:

— Поръчах китайско. Разопаковайте си багажа и ви чакам в трапезарията.

Когато тръгнах нагоре, видях, че шумната група от приятели вече се е събрала пред панорамния прозорец и се любува на залеза на фона на безоблачното небе сред необятност от синева. Слънцето жареше водната повърхност с пръсти от кипнало злато, после лумна в огненочервено, порозовя и изчезна.

— Залезите ме карат да вярвам в Бог — обади се Бети.

— Мен пък ме карат да си мисля, че един ден ще умра — добави Моли.

— Кажете ми, защо ни трябваше да мъкнем Моли с нас? — усмихна се Фрейзър и погледна своята най-добра приятелка и снаха.

— За разнообразие — подхвърлих аз.

— Още един ден, който никога повече няма да видим — продължи Моли. — Един ден по-близо до собствената ни смърт.

— Просто гледката си я бива и толкоз — отсече Айк и отиде до бара да си налее нещо за пиене. — Отдавна ми прави впечатление, че белите прекаляват с мисленето.

Седнахме около трапезата с готовата китайска храна, която бе далеч по-добра от всичко, което съм ял на юг, и се нахвърлихме с удоволствие върху неща, за които не бяхме и чували, преди Тревър да ни покани в Сан Франциско в началото на седемдесетте години. Найлс ми напомни, че бях критикувал малката китайска общност в Чарлстън, заявявайки, че всички китайци забравят как се готви, щом пресекат границата на щата Южна Каролина — това беше след първото ми двуседмично гостуване в апартамента на Тревър, където прекарахме медения си месец със Старла.

— Направо се разтапям — обади се Фрейзър. — Гледката е чудесна, виното — превъзходно. Но сме тук по работа, нали така? Вече ми домъчня за децата. Шеба, възложи ми някаква задача. Кажи ми какво трябва да правя утре.

Шеба ни раздаде копия от дълъг списък с имена. Нейната деловитост беше съвсем истинска и трогателна. С необикновено за нея търпение беше изчакала най-подходящия момент, за да започне издирването. Отвори красиво кожено куфарче и ни раздаде по една папка, пълна с евентуални възможности, съвети, идеи, дори слухове, свързани с Тревър и това кой и къде го е видял за последен път.

— Бети и Айк, искам да отидете в полицията и да се представите. Кажете им за какво сте тук и ги помолете за съдействие. Лео ще се срещне с неговия приятел и журналист Хърб Кан. Списъкът съдържа имената на всички педерасти, за които се знае, че са били приятели или любовници на Тревър през последните петнайсет години. Както и на всички музиканти, които са свирили заедно с него. И на всички домакини, които са го наемали да свири на техни приеми. Искам моите приятелки мажоретки Моли и Фрейзър да проучат всяка следа, която се съдържа в този списък. Нека ви покажа нещо. Ето снимка от последната ми среща с Тревър.

— Нима си му гостувала? — попита Айк, докато разглеждаше снимката.

— Аз съм звезда, скъпи — изсумтя Шеба. — Аз не отсядам в апартаменти, а на последния етаж на „Феърмонт„.

— Много си прост бе, Айк — подразни го Моли. — Да си мислиш, че филмова звезда ще си паркира задника в най-обикновен апартамент.

Шеба се направи, че не я е чула.

— Не забравяйте, че ние с Тревър не бяхме близки през всичките тези години. Той беше много по-близък с вас. Всяка среща ни напомняше за ужасното детство, което и двамата бързахме да забравим. Върху възглавницата на всеки съм оставила лист със задачи. Имате всички необходими карти и диплянки. Ще се наложи някои само да обикалят по улиците през първите ден-два. Това сте вие, момчета. Едно от най-лошите неща на умиращите от СПИН е, че накрая остават без пукната пара. Обикновено свършват в долнопробен хотел в някое затънтено място.

Фрейзър попита делово:

— Кой е последният човек, с когото Тревър се е виждал?

— Неговият лекар в клиниката за болни от СПИН в „Кастро„. Техния квартал — отговори Шеба. — Той ми каза, че през последните две години Тревър е отслабнал с десет килограма.

— Божичко! — извика Бети. — Той и без това беше една торба кокали.

— След което е изчезнал от лицето на Земята — продължи Шеба. — При последната им среща докторът всъщност го е лекувал от саркома на Капоши.

— О, не! — изпъшка Моли. — Това не е хубаво. Причинява рани и лющене на кожата по лицето.

— Кажи нещо за Бен Стайнбърг? За Джорджи Стикни? Или за Тилман Карсън? — подкани я Бети. — И тримата бяха постоянното присъствие, когато преди две години ние с Айк му гостувахме.

— И тримата починаха — отвърна Шеба. — Съвсем млади, почти деца, и вече ги няма.

Моли стана и отиде до огромния прозорец. Силуетът й, излъчващ отчаяние, приличаше на някоя от онези безпомощни свидетелки, които гледат мъките Христови в безбройните картини от времето на Ренесанса. Събрахме се около нея, сякаш в знак на солидарност. Градът блещукаше под нас като огромен кошер светулки. Зърнах моста „Голдън Гейт„ — истинско бижу, което свързва две музикални кутии. Единно трио от архитектура, изкуство и отчаяние, изтъкани от съвършенство. А ние си мислехме за нашия болен приятел.

Шеба ни изгледа един по един и отсече:

— А сега по леглата!

— Шеба — обади се Айк, — не исках да повдигам този въпрос. Мислех си, че просто ще си прекараме добре, но тъй като явно не става въпрос за никакво прекарване, я кажи, къде е баща ти?

Погледнах Шеба. Лицето й се изкриви в свирепа омраза, но тя бързо се съвзе:

— Не искам да говоря за този мръсник. И ти си наясно, Айк.

— Но ти знаеш защо те питам — настоя Айк. — Освен това знаеш, че е много важно.

— Всички трябва да сме наясно какво е правил баща ти през всичките тези години — намесих се аз, — въпреки че на никого от нас не му е приятно да се занимава с този въпрос.

— Шеба — каза й Моли, — ако е толкова болезнено за теб, не отговаряй.

— Моли, недей така — скастри я Найлс. — Трябва да знаем поне къде се намира.

— Прави сте — каза Шеба. — Ето ви историята с две думи: след като завърших гимназия, той ме проследи до Лос Анджелис. Но тогава нямах представа. Той е страшно изобретателен, по-умен от всеки друг. Скоро след това започнах да работя като актриса. Той откри апартамента в Уестуд, където живеех. И ме изнасили.

— Не, повече не ни казвай! — изплаши се Фрейзър.

— Не, момчетата са прави, вие трябва да знаете. Държа ме в плен, какво ли не прави с мен. Всъщност нищо по-различно от онова, което беше правил с мен и като малка. Отдавна съм се научила да се дистанцирам. Отново изключих. После ме пусна, замина за Сан Франциско, за да прави същите неща с Тревър. При следващия филм си наех бодигард. Баща ми едва не уби клетия човек. Какво име можех да дам в полицията? Какво описание? Той използваше стотици имена. Имаше червена коса, посивяла коса, никаква коса. Носеше дълги бради, кози бради, мустаци. Явяваше се с кафяви очи, със сини очи, със зелени очи. С чалми. С ярмулки. С барети. С бейзболни шапки.

— Сега — попита Айк. — Къде е сега?

— Сега е мъртъв, слава богу. Най-накрая допусна грешка. Преди пет години снимах филм в Ню Йорк. По онова време имах толкова бодигардове, че можеха да изземат функциите на тайните служби. Бях отседнала в тузарски небостъргач. Баща ми се яви преоблечен като раздавач. Когато портиерът го спрял, за да го пита къде отива, баща ми го намушкал с нож право в сърцето. Но алармата се беше задействала. И тогава го заловиха. Убийството беше заснето от охранителната камера. Джак Крос се призна за виновен в убийство и беше осъден да излежи доживотна присъда в „Синг-Синг„ без право на обжалване. Тогава обаче реши да се побърка и бе преместен в строго охранявана лудница, след което скочи от покрива й. Край на историята. До този ден никой не знае, че Джак Крос беше мой баща.

— Откъде знаеш? — попита Бети. — Това трябва да се потвърди.

— Джак Крос ми пишеше от затвора — каза й Шеба. — Почти всеки ден.

— Това ли е истинското име на баща ти? — попита Моли.

— Не, разбира се — отговори Шеба. — Когато ние с Тревър сме се родили, той се е казвал Хюстън Поу.

— И ти си сигурна, че е мъртъв? — попита Найлс.

— Държа тленните му останки във ваза в апартамента си в Санта Моника — отвърна Шеба. — Трябваше да ви разкажа част от историята преди това, но предпочитах да си мисля, че той никога не е съществувал.

— В леглата! — изкомандва ни Бети и всички се прегърнахме за „лека нощ„.

— Ще ми разрешиш ли да проверя тази история? — попита Айк, докато притискаше Шеба в мечешките си обятия.

— Разбира се, Айк — отвърна му тя. — Но той е вече прах, който пазя в дома си.

— Пазиш нечий прах — подхвърли Айк. — Дори може да е на Джак Крос, което не означава, че е на баща ти.

Когато влязох в тясната си бърлога без прозорци в сутерена, с удоволствие установих, че има добро осветление, удобно легло и цяла стена с внимателно подбрани книги. Шеба беше написала на машина инструкциите си върху лист за писмо с нейните инициали и докато се събличах, взех да ги чета.

Среща с Хърб Кан в 9:00 сутринта за закуска при „Пери„ на Юниън стрийт. (Ще присъства и Шеба.)

Открий Фред Гейбъл. Твърди се, че е още жив и е в града. Последната му работа е била келнер в „Тадич Грил„ на Калифорния стрийт 240.

Среща с групата в „Уошингтън Скуеър Бар & Грил„ в един за обяд и доуточняване на нещата.

Отбий се до стария адрес на Тревър на Юниън стрийт 1038, за да се срещнеш с новата наемателка — адвокатка на име Анна Коул — и да провериш дали пък тя не знае нещо за него. Може и да пофлиртуваш с нея, Жаба. Използвай чара си, който твърдиш, че нямаш. Записвай си всичко, независимо дали ти се струва важно или не.

Твоя най-любима филмова звезда

Шеба Поу

Загасих осветлението и скочих в леглото, в тъмнината, която ми се стори по-тъмна от всякога, в живота, който по нищо не се различаваше отпреди.

Когато Тревър се премести в Сан Франциско, той непрекъснато се подиграваше на нас, жалките простосмъртни, обречени да живуркаме в тъпата Южна Каролина. Винаги бе имал рядката дарба да разговаря и през първите си години в града често ми се обаждаше и с часове ме държеше на телефона. Възхищавах се на красноречието му, на умението, с което използваше думите, и на точния му наблюдателен поглед, с който забелязваше всеки важен детайл. Първата му работа беше в един пиано бар в квартала на театрите, който се наричаше „Последни аплодисменти„. И никой от нас не се изненада, когато още от първата вечер Тревър се беше превърнал в най-голямата местна сензация. Големият журналист Хърб Кан беше увековечил успеха му, посещавайки „Последни аплодисменти„ на първата година след наемането му там. Беше писал за „млад магьосник на пианото от Юга, който си играе с клавишите с неимоверна лекота и освен това се е прочул с легендарните си остроумия и блестяща духовитост„. Попадането на Тревър в колонката на Хърб Кан се беше оказало повратна точка в кариерата му. Той редовно ми изпращаше колонките на Хърб, за да видя как един истински талантлив журналист описва града си с остроумие, изтънчен нюх и замах.

На следващата сутрин влязох в „Пери„ и веднага зърнах Хърб Кан. Масата му беше вече наобиколена от невзрачни подмазвачи и угодници, които го зяпаха ококорени, двамата захласнати по него собственици, както и туристи, които го снимаха. Аурата му произвеждаше вълни от емоции, които бяха нещо повече от култ към героя и нещо по-малко от дзенбудистко просветление. Тази сутрин задачата ми беше ясна. Още преди да замина от Чарлстън, се бях свързал с Хърб да го помоля за среща. Но сега трябваше отново да се опитам да го убедя да напише нещо за изчезването на Тревър Поу и за пристигналия тук издирвателен отряд от негови съученици от Южна Каролина.

Като ме забеляза, че го наблюдавам, той ми махна да се приближа.

— Лео, съжалявам, но не написах нищо за приятеля ти в неделната колонка. Нали разбираш, в историята му няма нищо интересно. В този град младите хора, умиращи от СПИН, са хиляди. Само тази сутрин на влизане в ресторанта видях поне шестима болни.

— По какво ги познаваш? — попитах.

— След ден-два и ти ще можеш. Трябва да си представиш, че си руски войник, току-що пристигнал пред портите на Аушвиц. Онзи изгладнял, обезумял поглед. Той е свидетелство за смъртта в нашия град.

— Но ти сигурно помниш Тревър Поу — казах. — Писал си за него.

— Беше страхотен. И страшно забавен. Невероятен пианист. Но на мен ми трябва история, разказ. Нямаш ли история, няма читатели. Музикант гей, който страда от СПИН, това ли? Голям праз!

— Седем от неговите съученици от гимназията в Чарлстън долетяха вчера, за да го търсят. Единият от тях току-що получи назначение като първия чернокож началник на полицията в Чарлстън. Историческо събитие.

— Прекрасно. Става за вестникарска карикатура.

Изсмях се. И сега, както и при предишни мои посещения Хърб винаги ме е забавлявал. Но той отиде и по-далеч, като ми подхвърли:

— Ти беше най-добрият гид, когото някога съм имал, когато дойдох в Чарлстън. Но за това вече ти се отплатих. Твоята история може да върши работа в Чарлстън, но в „Голдън Гей„ тя е стар мухъл.

— Може би си прав — продължих аз. — Хърб, нека те почерпя едно „Блъди Мери„. Заради старото ни приятелство.

— Значи не си ми казал всичко — досети се Хърб. — Какво друго имаш? Какво криеш от мен?

— Може да се окаже едно нищо. Голям журналист като теб. Голям град. Накъдето и да се обърнеш — големи имена. Едва ли ще опреш до мен. Сега трябва да тръгвам.

Хърб ме сграбчи за ръката.

— Преди да си тръгнеш, искам да знам какъв е големият кокал, който се канеше да ми подхвърлиш.

— Само ако влезе в колонката ти, Хърб — отвърнах му. Искам да му отделиш малко, но специално внимание. В противен случай се качвам на самолета и си го отнасям с мен на юг.

— След всичко, което съм правил за теб — възнегодува Хърб. — По дяволите! Ти просто не разполагаш с нищо, което мога да използвам. Най-голямата сензация в твоя живот не заслужава и един ред в моята колонка. Слушай, Лео, ние играем в различни отбори и ти си достатъчно умен да го знаеш.

— Така е, Хърб. Ти си симфоничен оркестър, аз съм окарина. Ясно ми е — съгласих се. — Но аз например никога няма да оставя една история да ми се изплъзне, както правиш ти в момента. Виж, приятел, имам нужда от теб. Ти си най-добрият в страната, няма друг като теб, но вече трябва да си тръгвам. Приятна закуска.

— Добре, утре ти давам един ред — провикна се Хърб. — Кажи ми какво имаш, Лео? Не се инати.

— Половин колонка.

— Губиш си времето, човече. Както и моето — изсмя се Хърб.

— Чао, Хърб. Ето ти номера, на който можеш да ме намериш — и му подадох къс хартия.

— Ти нещо ме баламосваш. За наивник ли ме смяташ? — попита Хърб и в гласа му се прокрадна неясно възхищение. — Виж какво ще ти кажа, Лео. Последно — половин колонка. Но трябва да е нещо голямо. Ако не е, получаваш ядец. Comprende?

— Ами аз говоря много чужди езици. Включително идиш и италиански.

— Изплюй камъчето.

— Тревър Поу е брат на холивудската звезда Шеба Поу. Всъщност тя организира това издирване. Пристигна в Чарлстън да ме помоли за помощ.

— Копеле такова!

— Учил съм се от теб и знам, че винаги трябва да държа няколко карти в ръкава си. Покажи им шапката. Никога заека.

— Откъде да съм сигурен, че не ме пързаляш? — попита Хърб.

— По две причини. Първо и преди всичко давам ти честната си дума.

— Разбира се, южняк, това ми е предостатъчно — възмути се той. — С кого си мислиш, че имаш работа? С някой балък от Конфедерацията ли?

— Ще се направя, че не съм чул обидата по адрес на родното ми място.

— Въздухът под налягане продава балони, не вестници — изрепчи се Хърб.

Извадих зеленото стръкче от неговото „Блъди Мери„ и отхапах горната част. При този сигнал една жена, облечена много скромно с черно кожено яке и копринени панталони, свали слънчевите си очила. Стана от масата в ъгъла на бара и развърза шалчето си „Армани„. След това отвори ципа на якето си, под което носеше тясна сребриста блуза, прозрачна като найлоново пликче. Тръсна глава и по раменете й се разля водопад от златни къдрици. Тръгна да прекоси помещението с решителна походка, без онази непринудена чувственост, която влагаше във всяка своя роля. Целият ресторант се хипнотизира от това преобразяване на дамата, която до този момент беше седяла в ъгъла в пълна анонимност. Думите „Шеба Поу„ плъзнаха от маса на маса, а тя впи зеления си взор в захласнатите очи на Хърб Кан.

— Лео, утре си на първа страница — каза ми Хърб, докато ставах да си вървя. — Браво, финяга, направи го с финт.

— Хърб, бих желал да те представя на легендарната Шеба Поу. Шеба, ето също толкова легендарният Хърб Кан.

— Лео, оттук нататък поемам аз — каза ми Шеба. — Ще се видим на обяд — и без да пропуска възможността, добави: — финяга. — После се обърна делово към Хърб Кан: — Изгубих Дирите на брат си, господин Кан. Нуждая се от помощта ви.

* * *

Махнах на едно такси, което ме спря пред стария апартамент на Тревър на Ръшън Хил. Повечето приятели на Тревър от Чарлстън бяха отсядали в добре обзаведената му стая за гости с изглед към вечно оживената Юниън стрийт. Тревър използваше огромната си дарба да се сприятелява и често предоставяше апартамента си на хора, които не му бяха близки, но бяха част от основната група негови чарлстънски почитатели. Ние пък му се отплащахме, като го канехме в скъпи, новооткрити модни ресторанти, които никнеха като гъби в град, който живееше заради едната нощ. В началото Тревър задължително ни водеше в „Кастро„, за да ни показва тамошната гей общност. Той страшно се гордееше с това, че действа като посланик на Юга в този гей демимонд. Югът го беше научил на изискани обноски и умението да прави цветисти коментари. С течение на годините ме беше запознал с много гейове от Юга, пристигнали тук от Тайдуотър във Вирджиния до Озаркските планини в Арканзас. Всички те имаха невероятни произношения, които смятах, че мога да окача да съхнат като пране; различаваха се единствено по географските особености и завалените или провлачени срички с всякакви окраски. Въпреки че съучениците на Тревър знаеха, че е живял в Чарлстън само една година, преди да отлети за „Кастро„ и неговите неописуеми наслади, трябваше да му се признае, че той беше усвоил най-автентичния чарлстънски говор, който някой от нас беше чувал. И умението му да го използва му беше послужило доста добре.

Спомням си как едно лято в градината си взе да философства пред развеселена група гейове от Чикаго:

— Гейовете от Юга са най-очарователните членове на нашето племе. Те умеят най-добре да водят разговор, те са най-изобретателните готвачи и най-много издържат на пиене. Освен това в леглото са престъпно разюздани. Никоя група в този град не струва пет пари, ако в нея няма поне един гей с невзрачен характер и неоспоримо потекло, стига да е роден в границите на добрата стара Конфедерация. Гей активисти с лош дъх и развалени зъби са ме критикували жестоко, че поддържам старите си приятелства с хетеросексуални мъже от Чарлстън. Но тези мои приятели винаги ми носят вести от онзи досаден, отегчителен, асексуален свят, който напуснах и където дори работата на мисионер се смята за революционно отклонение от нормата. Те ми напомнят, че животът е шведска маса с безброй ордьоври, а не кутия сухи бисквити от „Риц„. Освен това те са моите приятели от пясъчника. Казано метафорично, разбира се, но човек никога не напуска, нито унижава прекрасните момчета и момичета, с които си е играл в пясъчника като дете. Дори вие, еснафи от Чикаго, с вашите души, сковани от ледените ветрове на езерото Мичиган, сте в състояние да разберете силата на приятелството, което започва от пясъчника. Или вие, от Средния запад, се сприятелявате само в снежни преспи?

Тревър ми намигна любовно, аз също, макар и окован в моята безцветна, лишена от въображение сексуална праволинейност. Но от сърце се смеех на всичко, което Тревър можеше да каже, измисли или изимитира. Той винаги успяваше да ме накара — мен и, разбира се, всичките си приятели — да си мисля, че водя по-пълноценен и богат живот в неговата романтична и прекалено еротична компания. Той караше Фрейзър да се чувства, като че гледа пиеса на Бродуей, Моли — като че играе в нея. Тревър събуждаше у Найлс топлата му закрилническа природа, у Бети — майчинската, у Чад — вечното му желание да се конкурира, а у мен — склонността ми към мелодраматизъм. Само Айк гледаше отстрани на бравурните изпълнения на Тревър и се дразнеше от пресиления му акцент.

— Тревър, отърви се от този говор. Ти не си роден в Чарлстън. Не си от Юга. И в най-добрия случай звучиш като треторазреден прислужник негър.

— Акцентът ми е като мелодичното дрънчене на полилей от осемнайсети век — отвръщаше му Тревър. — Казвали са ми го дами с имена като Рейвънъл, Мидълтън и Приоло, разбра ли, новобранец?

Когато таксито ме остави на Юниън стрийт 1038, нямах никаква представа дали изобщо ще видя Тревър Поу отново, дали ще вляза в елегантния му апартамент, който беше означавал толкова много за мен през изминалите години. Колите профучаваха прекалено бързо или пък спираха и тръгваха на подскоци, очевидно шофирани от неопитни водачи, които натискаха ту газта, ту спирачките, стъписани от стръмния наклон на „Юниън„ точно там, където завиваше към Норт Бийч. Приближих се до вратата и натиснах звънеца без никакви очаквания, но за всеки случай си лепнах една южняшка усмивка на лицето. Шеба беше написала доста писма на новата наемателка, без да получи отговор; въпросната персона не беше благоволила да отговори и на серията съобщения, които беше записала на телефонния й секретар. Името й беше Анна Коул, млада адвокатка от Гранд Маре, Минесота.

— Анна Коул — провикнах се към един от красивите еркерни прозорци на гостната. — Аз съм приятел на Тревър Поу от Южна Каролина и трябва да говоря с теб. Би ли ми отворила?

Нервна, напориста, но иначе красива млада жена ми отвори с ненужна ярост и ме изгледа кръвнишки през пролуката между опънатата верига и вратата.

— Какво, по дяволите, искаш? — попита ме Анна Коул. — Защо ме следиш?

— Мадам — отвърнах й и изкачих стълбите пред къщата. — Никога не съм ви виждал. Не ви следя. Моят добър приятел Тревър Поу живееше тук. Пристигнах с група приятели да го търсим.

Недоверчивият й поглед мина покрай мен.

— Помислих си, че си онзи перверзник, който върви по петите ми вече цяла седмица. Какво означава това „мадам„?

— Аз съм южняк — обясних й. — В кръвта ми е. Съжалявам, ако съм те обидил.

— Винаги съм смятала, че Югът е най-откаченото място в тая страна.

— Напълно съм съгласен. Но то е, защото не съм бил в Минесота — отвърнах, с което отново възбудих параноята й.

— Откъде знаеш, че съм от Минесота?

— О, ние винаги проучваме пиленцата от Минесота, които са изгонили нашия приятел от дома му.

— Слушай, расист такъв, Джордж Уолас, или каквото е там тъпото ти име, и без това са ми опънати нервите. Представи си, попаднах на някакъв ненормален перверзник. Обадих се в полицията, но те нищо не можели да предприемат, преди той първо да ме изнасили, изкорми и изхвърли в морето. А и аз не съм изгонила твоя приятел от апартамента. Не си беше плащал наема, това е. Къде е моята вина?

— Права си, мадам Гарисън Кийлър. Разбирам защо Минесота заема такова място в предаването му. Вината не е твоя.

— Ти ме шаблонизираш, което никак не ми харесва.

— Ние, Джордж-Уоласовците, имаме навика да шаблонизираме онези от Севера, които шаблонизират нас.

— Не биваше да го казвам — рече тя. — Съжалявам. А сега, ако обичаш, омитай се от тук.

— Трябва да намеря приятеля си — продължих да настоявам. — Имам само няколко въпроса, Анна Коул.

— О, божичко! — Ужасът й беше съвсем истински. — Ето го пак. В онази грозна хонда надолу по улицата. Сега се наведе. Не можеш да го видиш.

Тя ми показа пистолета, който криеше зад гърба си. Боравеше с него крайно неумело, както момиче хваща отровна змия за пръв път — или момче, ако трябва да сме точни.

— Знаеш ли как да използваш това оръжие? — попитах я.

— Ами насочвам го към топките му, натискам спусъка и готово! Той остава без топки. Какво толкова има?

— Може ли да го взема за малко, Анна? — помолих я много учтиво. — Аз знам как се използва. Но ако успея да прогоня онова приятелче, държа да получа отговор на няколко въпроса относно Тревър.

Тя ме изгледа, сякаш чак сега ме забеляза.

— Защо трябва да ти имам доверие?

— На онзи там ли имаш повече доверие?

— Ти би могъл да ме ограбиш. Да ме изнасилиш. Би могъл да ме убиеш, а после ченгетата ще кажат: „Тая тъпа кучка сама му е пъхнала оръжието в ръцете.„

— Точно така, мадам, това е сценарият — кимнах. — Но също така мисля, че бих могъл да те отърва от копелето. Защото имам богато въображение.

— Това как ще ми помогне?

— Е, сега е моментът да проверим дали изобщо имаш въображение. И ще проверим доколко умееш да преценяваш хората.

— Не ми харесва лицето ти — погледна ме тя в упор.

— И на мен. Никога не съм го харесвал.

— Ще гледам от прозореца — каза тя.

С разбираема нервност тикна в ръката ми малкия пистолет калибър.22, който прибрах в джоба на сакото си. Веднага забелязах, че не е зареден. Отново почуках на вратата и, демонстративно ядосана, тя я открехна едва-едва.

— Защо не вземеш да си купиш патрони за това чудо? — попитах я.

— Защото не вярвам в насилието, нито в проливането на кръв, нито в смъртното наказание — отговори Анна Коул с назидателен тон, който ми се стори доста отблъскващ.

— Ами ако твоят перверзник вземе, че ме убие? Няма ли да се молиш да си получи електрическия стол? Или газовата камера?

— Ще се моля да получи доживотна присъда без право на обжалване — отвърна ми тя.

— Значи смяташ, че за него ще е по-добре да прави пътни знаци и регистрационни табелки до края на живота си, така ли? Или може би да изкара курсове за кореспондент в общинския колеж, или да се запише в курса по поезия, в който ще му преподава някой битник на Телеграф Авеню?

— Смятам, че човешкият живот е нещо свято — озъби ми се тя.

— Гарисън Кийлър.

— Да не си посмял още веднъж да ми го кажеш — тросна ми се тя.

— Докато ние си говорим тук, жена ми умира от рак. Обещаваш ли да се погрижиш за моите дванайсет деца, ако останат сираци след престрелката на Юниън стрийт?

— Няма да има никаква престрелка — отвърна ми тя. — Нямаш патрони, забрави ли?

— Но перверзникът сигурно има. Обещаваш ли да помогнеш на сираците ми, ако се наложи?

— Абе, вие от Юга, не сте ли чували за противозачатъчни средства? — изсмя се тя, после съжали и додаде: — Добре де, обещавам да направя каквото мога.

— Сега, Анна Коул, отиди да гледаш през еркерния си прозорец. Време е за шоу. Последна серия от поредната сапунка.

Прекосих Юниън стрийт, тръгнах надолу по хълма и отминах хондата, без да я погледна. Но щом остана зад гърба ми, заобиколих и минах зад нея, записах си регистрационния номер и факта, че колата беше кафява, модел „Акорд„ от 1986 г. Докато си записвах тази доста обща информация, зърнах главата на мъжа, която отново се надигна. Когато тръгнах към него откъм страната на шофьора, той отново се скри. По всяка вероятност се беше проснал на пода отпред. Почуках на стъклото, за да привлека вниманието му, но той не помръдна.

Почуках по-силно.

— Сър, отворете прозореца. Трябва да говоря с вас.

— Майната ти, полицай — провикна се някой от пода. — Не съм направил никакво нарушение. На това място паркирането е разрешено.

— Изкарали сте акъла на една млада дама, която живее отсреща — обясних аз. — Отворете прозореца, сър.

— Майната ти продължава да е моят отговор. Дори втория път ми се струва по-основателно — каза ми той.

Извадих пистолета и с дръжката му пробих дупка в прозореца на колата. След това с мощен десен ритник избих останалите стъкла. Имам голям крак и за мое огромно удоволствие стъклата лесно се пръснаха. Все пак съм завършил военната школа „Цитаделата„ и мога да действам грубо.

— Дотук добре! Сега вече с теб е свършено.

Мъжът избръска парченцата стъкло от дрехите си. Изправи се, зачервен и бесен. Изгледах простата му, с нищо незабележима физиономия, докато той наместваше слънчевите си очила, вързани отзад на темето. Ако трябваше да го опиша в съда под клетва, бих казал, че лицето му е семпло, обикновено и функционално, също като хондата му. Опрях пистолета в челото му, но иначе се усмихвах, за да разберат минувачите, че държа положението под контрол. Свалих слънчевите му очила и ги пъхнах в джоба си. Веждите му бяха дебели и се извиваха над очите му като тлъсти гъсеници. Очите му бяха кафяви, горе-долу като цвета на хондата, а на темето си носеше малка черна евтина перука.

— Портфейла, сър — заповядах му. Като ми го подаде, казах: — Благодаря за високата степен на съдействие, господин Джон Съми. А! Това по всяка вероятност е прекрасната госпожа Съми. И трите ви красиви синчета. О, божичко, та вие сте член на „Американ Експрес„ от 1973-та. И вашата карта „Виза„ е все още валидна. Но трябва да ви предупредя, господин Съми, че сте оставили срока на картата „Дискавър„ да изтече. Ще задържа портфейла ви за месец-два. В това време ще проверя дали ще преустановите следенето на младата дама, която живее на отсрещната страна на улицата. Защото тя каза, че където и да отиде, навсякъде среща грозната ви мутра. След като вече имам вашата шофьорска книжка и знам, че живеете на Вендола Драйв 25710 в Сан Рафъл, може да се получи така, че по-често да срещате моята грозна мутра.

— Аз съм личен приятел на кмета — отвърна ми той. — Ще ти отнемат значката, задник такъв! Много скоро ще седиш и ще изчиташ колонките „търси се„ за някаква работа.

— Чухте ли този звук? Зъбите ми тракат от страх. Нещо не сте разбрали, мистър. Не съм ченге. Аз съм съпругът на онази жена и току-що излязох от „Сан Куентин„. Ключовете от колата у вас ли са, господин Съми?

— Да, сър.

— Имате ли нещо против да ви пусна да си вървите? Обещах на жена си да ви убия, но нали знаете какви са курвите? Сълзливи и сантиментални. Ще й разкажа за вашите три момчета и така ще докосна нежните струни на сърцето й. Нали разбрахте откъде излизам?

— Да, сър. — Той взе да мотае ключовете от колата между треперещите си пръсти, после се опита да запали.

— След месец ще ви върна портфейла по пощата — извиках му.

— Ще ви бъда благодарен.

— Слушайте, Съми, трябва да изиграем раздялата така, че жена ми да остане доволна. Разполагате с двайсет секунди. След това се прицелвам и започвам да стрелям. Две секунди вече минаха. — Никога не съм виждал кола, освен на рали, разбира се, да развива такава скорост.

Върнах се бавно до вратата на номер 1038 на Юниън стрийт и отново натиснах звънеца. Напрегнатият глас на Анна Коул отново прозвуча през заключената врата.

— Ти си по-голям глупак и от него — каза ми тя. Видях силуета й на фона на старите дантелени завеси, които навремето бяха собственост на Тревър Поу.

— Виж, оказа се по-трудно да те отърва от навлека, отколкото си мислех — признах си.

— Защо му счупи прозореца?

— Защото отказа да разговаря с мен и реших, че само така мога да му привлека вниманието.

— Махай се от тук на мига или ще извикам ченгетата. Очевидно си луд. Не искам да разговарям с теб и изобщо не знам какво е станало с приятеля ти. Ако знаех, щях да ти кажа. Върви си и толкоз.

— Окей — съгласих се. — Много благодаря за помощта ти.

Обърнах се и тръгнах да слизам по стъпалата към Юниън стрийт, когато чух, че вратата се отвори.

— Би ли ми върнал пистолета на татко? — попита тя.

— Не, защото ти не вярваш в насилието, нито в проливането на кръв, нали така? Като задържа оръжието, ще ти помогна да живееш благочестиво като истински либерал. Няма да получиш оръжието, както няма да получиш и регистрационния номер на твоя преследвач, нито портфейла му, който гъмжи от всякаква информация за престъпния му живот.

Застанахме настръхнали един срещу друг. Резултатът беше изравнен, но ми се стори, че тя размисли.

— Искаш ли чаша билков чай?

— Не, не искам — отговорих. — Имаш ли кафе?

— Не пия кафе.

— Аз пък не пия билков чай — казах. — Виж, трябва да тръгвам. Ето, вземи пистолета на баща си, но си купи патрони. Ако се окаже, че онзи не е перверзен сексманиак, значи си е сбъркал призванието. Ето и портфейла му. Изпрати копие от шофьорската му книжка на ченгетата.

— А не искаш ли чаша плодов сок?

— Да — отговорих. — Това може.

Когато влязох в гостната, бях изумен: тя не беше променила почти нищо в апартамента. Само дето върху пианото беше сложила снимки на семейството си от Минесота там, където преди стояха снимките на най-добрите приятели на Тревър, както и на знаменитостите, с които се беше срещал. Като й казах, че е собственичка на всяка мебел и произведение на изкуството, които някога са били притежание на моя приятел, тя се опита да ми обясни с разтреперан от паника глас:

— Нищо не съм откраднала. Наех апартамента мебелиран и с удоволствие установих, че мястото е обзаведено от мъж с безупречен вкус.

— Защо ли е оставил всичко? Той толкова обичаше всяка своя вещ, всяка своя книга и сребърен прибор.

— Нямам представа. Мисля, че е бил изгонен преди пет месеца. Аз съм тук от три. Не беше плащал наема си повече от година. Хазяинът му направо се поболя, че трябва да го изгони, но реши, че няма друг избор. Тревър не му беше казал, че е болен от СПИН, нито дори, че е болен. Господин Чао много се разстрои, като разбра, разплака се и настоя да не пипам мебелите му, да не смея да ги размествам. Те продължавали да са на Тревър. „Аз нося отговорност за тях„, така ми каза.

После се обърна към мен и ме попита:

— Случайно да имаш име?

— Лео Кинг. Съученик съм на Тревър.

— Изглеждал доста зле, когато напуснал. Съседите често говорят за него. Направо ме мразят, защото си мислят, че съм му отнела апартамента.

— Къде са албумите му със снимки? — попитах. — Бих искал да ги взема, за да ги разгледаме с моите приятели.

Тя отвори едно чекмедже и извади албумите, после ме попита с любопитство:

— Женен ли си, Лео?

— Да.

— Не носиш брачна халка.

— Жена ми иска развод. Последния път, когато се видяхме в Чарлстън, тя ми я сви, докато се къпех. Оттогава не съм я виждал — нито нея, нито халката.

— Деца?

— Винаги съм искал да имам, но Старла беше против — казах й аз.

— Старла ли? — учуди се Анна. — Какво странно име?

— Идва от езика на чероките.

— И какво означава в превод? — попита тя. — Интересувам се от всичко, свързано с американските индианци.

— Един съвсем буквален превод би звучал така: „Край бреговете на Гитчи-Гуми„.

— Пак минесотски шеги.

— Повече няма — обещах.

— Слава богу. Нито една не беше смешна. Кажи всичко, което знаеш за Минесота.

— Викинги. Градове близнаци. Сейнт Пол е столицата. Минеаполис мрази Сейнт Пол. И обратното. Брашното на Америка. Десет хиляди езера. Великанът Пол Бъниан. Бейб, Синия вол. Клиниката Майо. Горното езеро. Минога. Бобър. Гмурец. Няма отровни змии. Близо до сияйните морски дълбини. Вигвамът на Нокомис. Канадски гъски. Един милион шведи. Много норвежци. Ф. Скот Фицджералд. Езерото Итаска. Езерото Уобегон. И въпреки че не искам да го кажа, защото ще те вбеся… Писателят хуморист Гарисън Кийлър.

— Не е зле, Лео. Впечатлена съм.

— Добре. Чу гъсока. Сега е ред на гъската. Кажи ми всичко, което знаеш за Южна Каролина.

— Май вие започнахте Гражданската война, или нещо от този род — започна тя неуверено.

— Много добре. Знаеш ли нещо за Форт Съмтър?

— Паркът „Рисърч Трайенгъл„. Университетът „Дюк„. Тар Хийлс.

— Не, не. Това е вече Северна Каролина — поправих я.

— За мен няма разлика между двете. Изобщо пет пари не давам за Юга.

— Странно. Минесота пък е постоянна тема на разговор в светските салони на Юга. Слушай, може ли да взема тези албуми с мен?

— Разбира се. Ами другите неща?

— Кои други неща?

— Тук има над трийсет кашона. Опаковах всичко и го сложих в гаража. Дрехите му. Личните му вещи. И онези неща, които не са за казване.

— Ще изпратя хора да приберат кашоните. Какви са тези неща, дето не са за казване.

— Някои от тях… — започна тя.

— Какво?

— Някои от тях представляват най-гнусната порнография, която съм виждала. Не ми пука дали един човек е педераст или не. По дяволите, нали живея в Сан Франциско. Но някои от тези неща могат да те вкарат във федерален затвор.

— Тревър обичаше собствените си порно касети. Наричаше ги „моята колекция от чуждестранни филми„. И тях ще приберем.

— Изгледах няколко ленти. Не е желателно да се пренасят през щатска граница.

— Ще рискуваме. Защо си гледала порнофилмите на Тревър?

— От любопитство — призна си тя. — Мислех, че ще ми подействат възбуждащо. Но се получи точно обратното.

— И на мен не ми действаха добре. Тревър обичаше да ми ги показва, когато му гостувах. Казваше, че се опитва да ме спечели за тъмната страна на живота.

Някаква мисъл осени Анна, а тя имаше от онези изразителни лица, по които можеш да прочетеш всяко идващо отвътре послание.

— Знаеш ли онази снимка, която Тревър държи в тоалетната? Дали е от Чарлстън?

— Да, Чарлстън е. Може ли да я погледна, докато ти ми сипваш обещания плодов сок?

Тръгнах по дългия коридор, после завих надясно към тоалетната, където се намираше увеличената снимка на редицата разкошни къщи в южната част на Батъри стрийт. Те блестяха сред пъстрото великолепие на един съвършен слънчев следобед. Снимката винаги разсмиваше гостите му от Южна Каролина, защото Тревър имаше навика да се провиква през затворената врата на тоалетната: „Винаги си мисля за Чарлстън, като ми се досере.„

Взех снимката със себе си, върнах се в гостната и разказах това на Анна Коул, докато пиех сока, в който беше сложила „Табаско„ и лимон.

— Анна, може ли да взема тази снимка? Тя ще повдигне духа на хората, с които имам среща на обяд.

— Разбира се — каза тя, но с известно неудоволствие. — Ще ми липсва. В коя от тези къщи е израсъл Тревър?

Щях да й кажа истината, но реших, че хората често се нуждаят от митовете, които сами си създават.

— Ето в тази. На ъгъла на „Мийтинг„ и Батъри стрийт отговорих.

— Знаех си, че има аристократично потекло.

— Което невинаги означава пари — подхвърлих. — Между другото, Анна, ще ми разрешиш ли да си запиша данните на твоя преследвач? Тук съм с две ченгета и искам да ги пуснат в системата.

Преписах си цялата информация, която се съдържаше в портфейла му, след това й благодарих за помощта и й дадох нашия адрес.

— Ако си спомниш нещо, което може да ни помогне да намерим Тревър, ние сме тук. Съжалявам за прозореца на копелето. Самият аз се изненадах от себе си и сигурно съм те изплашил.

— Реших, че си поредната откачалка — съгласи се тя. — Знаеш ли, Лео, цялата тази история е много странна.

— Какво имаш предвид?

— Получих две писма от жена, която се представя за Шеба Поу. Както и телефонни обаждания… пак от жена. Можеш ли да повярваш?

— Пази писмата. Един ден ще станат колекционерска ценност. — Станах да си вървя и взех албумите и снимката. — Благодаря ти за помощта. Ето телефонния номер, където сме отседнали. Обаждай се, хлапе.

По пътя се замислих за Анна Коул и нейното отношение към мен като южняк. Дори и не подозирах колко странна порода е това южнякът, преди да започна да пътувам из страната. Чак тогава научих, че южнякът представлява някакъв недъг в душата на нацията, брадавица или цирей, които трябва да бъдат или подробно обяснявани, или надлежно изрязвани, когато се случи да попаднат на американец от Върмонт, Орегон или Небраска. Ставах ужасно сприхав при среща с хора, чиято враждебност към Юга почиваше върху чисто невежество. Затова веднъж във вестникарската си колонка съставих списък на причините, поради които хората ненавиждат Юга, и поканих моите читатели да дадат своя принос към литературата на презрението, с която един южняк може да се сблъска по пътищата на страната. Списъкът ми беше много простичък:

Има хора, които не понасят южняшкия акцент.

Има глупаци, които мислят, че южняците са глупави именно поради този техен акцент.

Има тиквеници, които ме обвиняват за Гражданската война, въпреки че, доколкото си спомням, съм убил само трима янки в Антитам.

Много чернокожи, с които съм се срещал извън Юга, ме обвиняват лично за сегрегацията, за нуждата от движение в подкрепа на гражданските права, за смъртта на Мартин Лутър Кинг, за съществуването на Ку-клукс-клан, за всички линчове и за робството изобщо.

Киноманиаците мразят Юга, защото са гледали „Раждането на една нация„, „Отнесени от вихъра„, „В разгара на нощта„, „Да убиеш присмехулник„ и „Волният ездач„.

Един мъж от Охайо мразеше Юга, защото веднъж ял овесени трици на летището в Атланта. Каза, че им сложил и мляко, и захар, но въпреки това имали ужасен вкус.

Много жени, които са били омъжени за южняци и после са се развели, ненавиждат Юга, както и мъже, които са били женени за южнячки и са се развели с тях. Всички мъже и жени, които са имали брак с южняци и после са се развели, мразят роднините си от Юга, ерго целия Юг.

Всички либерали от други географски ширини мразят Юга, защото той по принцип е консервативен. Отказват да повярват, че може да съществуват истински либерали сред южняците.

Всички жени, които не са от Юга, мразят южнячките, защото те се смятат за много по-красиви от жените от другите щати.

Всички американци, които не са южняци, мразят Юга, защото знаят, че южняците пет пари не дават какво мисли за тях останалата част от страната.

Тази публикация така нажежи страстите в общността, че получих повече от хиляда писма „за„ и „против„ нея. Реакцията на Анна Коул не беше безпрецедентна.

От първия си ден в града Тревър Поу беше направил заявка за главен ексцентрик сред пъстрото племе, което посещаваше „Уошингтън Скуеър Бар & Грил„.

В цялата си сподавена странност и еклектичен декор то винаги ми е изглеждало като прозрачна снимка на душата на Сан Франциско. Поради известността на Тревър като редовен посетител и чест изпълнител в него, за нас заведението беше нещо като дом, когато бяхме далеч от дома. Тревър имаше запазено място до прозореца — чест, с която кварталът го беше удостоил — и в известен смисъл той никога не отстъпи тази почетна маса, от която съзерцаваше големия карнавал на града, целия този превъзбуден сюрреализъм, с който се славеше Норт Бийч.

Веднъж, когато Лесли Аш — най-великата келнерка на света, по думите на Тревър — дойде да вземе поръчката ни, той й посочи през прозореца кулата „Койт„, която стърчеше еротично върху самия връх на Телеграф Хил, и я попита:

— Скъпа, смяташ ли, че Кулата е просто упражнение по фалически символизъм или буквално изображение на пенис в ерекция?

— Сладурче, аз съм само келнерка — отвърна му Лесли. — Нося ти каквото искаш да ядеш и да пиеш, а за онова там трябва да си наемеш професионален гид.

Няма нищо по-хубаво на света от остроумния и неочакван отговор на нахакана жена.

— Вашият барман тук ще може ли да ми направи такова „Блъди Мери„, че да го помня цял живот?

— Майк, в града е пристигнал някакъв селяндур. Пита дали можеш да правиш „Блъди Мери„.

— Блъди какво? — попита Майк Маккорт (най-великият барман в света, пак по думите на Тревър). — Чакай да проверя в наръчника за бармани.

Тъй беше започнала дългата връзка на Тревър с така наречения „Уошбег„, който се превърна в негова щабквартира, убежище и скривалище от дома, който никога не бе имал.

Днес аз пристигнах пръв. Лесли ме прегърна, притисна ме към себе си и ме целуна като сестра. Майк Маккорт ми изпрати въздушна целувка и веднага ми забърка едно „Блъди Мери„. Целият ресторант беше забелязал липсата на Тревър и всички бяха много обезпокоени както за болестта му, така и за изчезването му. Разчувствах се, когато Лесли ми донесе питието и ме покани да седна на неговата маса.

— Ще те държа в течение за всичко, което се чуе за Тревър — каза ми тя. — Лично аз му се чудя — не можеше ли да дойде да живее у нас?

— Нали знаеш как, преди да умрат, котките си намират скришно място, за да са сами.

— Всичките ни посетители питат за него. Освен това имаме хора, които го търсят из целия град.

— Значи ще го намерим — отвърнах.

Скоро групата от Чарлстън започна да пристига и сценката с Лесли и Майк се повтори на няколко пъти. Ние им бяхме устройвали празненства, когато идваха с Тревър на гости в Чарлстън в началото на осемдесетте, още преди епидемията от СПИН да избухне и да плъзне в кръвта на нищо неподозиращото гей население. Сега вече вестниците в цялата област край Залива бяха станали по-дебели, препълнени с некролози, написани от партньори и оцелели, много от които продължаваха да носят вируса у себе си. Когато ги четях, направо ми се доплакваше и в страшните им думи вечно ми се привиждаше лицето на Тревър. Тези некролози представляват нова и ужасна литература, която разкрива болката от загубата и безнадеждната скръб по мъртвите момчета.

Поръчахме си лек обяд и започнахме да сравняваме записките си от сутрешната работа. Шеба влезе в ресторанта, облечена в стила на сивото ежедневие, и, разбира се, никой не я позна. С учудване установих, че не поздрави нито Майк, нито Лесли, и побързах да я смъмря.

— Но аз никога не съм ги виждала — оправда се тя. — Никога не съм идвала тук.

— Как мина срещата с Хърб Кан, след като си тръгнах? — попитах я. — Обещаваше да се превърне в нещо греховно.

— Материал на цяла страница. Утре сутринта. Хърб ще разкаже историята на известната актриса и съучениците й от гимназията в Чарлстън, които са пристигнали да търсят нейния умиращ от СПИН брат. Много му допадна това, че Айк и Бети са чернокожи, Фрейзър и Моли са дами от висшето общество, Найлс е бил сирак, а Лео е събрат журналист.

Всички изръкопляскахме, с изключение на Найлс, който се нацупи.

— Защо е трябвало да му казваш, че съм сирак? Защо не му каза, че съм директор по спортна подготовка в „Портър-Год„ или че преподавам история на спортните отличия и награди?

— За да се получи добър материал — обясних му аз. — Момче сирак търси приятеля си от детство, който умира от СПИН. Ние, журналистите, обичаме патешката.

Шеба се подразни от този аргумент.

— Лео е хермафродит, Моли — лесбийка и курва, аз имам любовна връзка с президента Рейгън, нали! Разбери, че просто искам да намеря брат си. Нямала съм никакво намерение да нараня чувствата ти, Найлс. Ти много добре знаеш какво е нашето мнение за теб.

— Нямам никаква представа какво мислиш за мен, Шеба — отвърна й Найлс.

— Мисля каквото мислят и останалите: ти си най-свестният от всички нас. Най-добрият, Найлс! Имаш характер, кален в огъня, през който си минал като дете. И твоята сестра е луда по същата причина. Ние с Тревър сме гранични случаи, тоест на ръба, защото не успяхме да се справим така успешно с въпросния огън. Но ти и Бети — вас огънят ви направи по-силни. Той разкри вашата издръжливост и стоманен дух.

През следващите няколко минути продължихме да се храним в пълно мълчание. Накрая Айк се прокашля и рече:

— Ето какво открихме двамата с Бети. Шефът на полицията ни представи на един полицай, който в продължение на години е патрулирал в „Кастро„.

— Но Тревър живееше на Ръшън Хил — намеси се Фрейзър.

— Не се безпокой — отвърна й Бети. — Нашето момче е било добре познато и в „Кастро„. Този полицай беше невероятен. Щом се запознахме, веднага ни каза, че е гей и че Тревър има дебело досие. Дори ни обясни как в един момент двамата с Тревър си имали закачка и самият той си мислел, че може да се стигне до нещо по-сериозно. Тревър му признал, че много си пада по мъже в униформа.

— Обзалагам се, че именно затова винаги е харесвал Айк — подхвърлих.

— Млъкни, Жаба! — скастри ме Айк. — Тревър е бил арестуван на два-три пъти за пиянство на обществено място. Веднъж е бил заловен да кара в нетрезво състояние. Платил си глобата, след което посещавал съответния брой опреснителни часове. Четири-пет пъти е бил арестуван за притежание на марихуана, но в този град това е, все едно да те обвинят в притежание на магданоз.

— Най-сериозното нещо в досието на Тревър е обвинението в притежание на кокаин с цел продажба — изчете Бети от тефтера си. — Отново е бил глобен за притежание, но пред съдията не се признал за виновен, като заявил, цитирам: „Господин съдия, възнамерявам да използвам всеки грам от кокаина лично за себе си.„ Което разсмяло съдията.

— Това е то нашето момче — усмихна се Найлс.

— Отбихме се при полицая, който беше арестувал Тревър за шофиране в нетрезво състояние — продължи Айк. — Разбира се, ядоса се, че го викат по никое време и така нататък. Но аз му обясних кои сме и защо го търсим. Тогава ни каза, че Тревър бил най-вежливият, най-любезният, възпитан и смешен пияница, който бил виждал. Тревър му казал: „Виж, полицай, мъже като вас само развалят удоволствието от шофирането в нетрезво състояние. На ваше място щях да се засрамя.„

— Боже господи — скри лицето си в ръце Фрейзър, — ако някой ми беше казал, когато бях на петнайсет години, че един ден ще тръгна да търся болен педераст, който взема наркотици и е правил секс със стотици мъже, сигурно щях да подпиша клетвена декларация, че който го твърди, е луд.

— Защото си родена със сребърна лъжица в гъза, разбра ли, Фрейзър? — сопна й се Шеба и внезапният й гняв ни накара да млъкнем смутено.

— А пък ти, Шеба, си родена красива — отвърна й Фрейзър, доста разстроена. — Бих се сменила с теб, когато кажеш.

— Да не си въобразяваш, че красотата ме е направила щастлива? Да не би някой от вас да си мисли така? Не съм била щастлива и един-единствен ден в живота си! Да не би да си казвате, като ме видите: „Божичко, нека бъда като Шеба Поу„?

— Шеба, остави Фрейзър на мира — скастри я Моли с нетърпящ възражение тон. — Нека чуем какво е успял да научи Лео в апартамента на Тревър.

Започнахме да разглеждаме албумите със снимки, които се оказаха истинско съкровище. Видях десетки мъже, които бях срещал през годините, да се усмихват от миналото — развеселени и неизразимо красиви.

— Мили боже — възкликна Бети, докато двамата с Айк прелистваха албумите, — има ли изобщо грозен гей? Това са най-красивите мъже, които съм виждала.

— Разкажи ни за Анна Коул — подкани ме Моли. — Научи ли нещо от нея?

Предоставих им редактирана версия на срещата ми с Анна Коул и развратника, който й се беше лепнал. Вече се чувствах доста глуповато и неуверено по повод изблика ми на мачизъм. Бях се държал неадекватно, да не кажа, че направо ми идеше да потъна в земята от срам, когато трябваше да опиша сблъсъка си с нейния мрачен преследвач с надвисналите вежди. Изобщо не споменах за пистолета, но прочетох на глас регистрационния номер на колата на Джон Съми, номера на застраховката му и на шофьорската му книжка. Мислех си, че геройският ми подвиг ще предизвика заслужени овации от страна на моите приятели, и техният гняв ме изненадаха.

— Правил си се на полицай, така ли, тъпо копеле? — изкрещя Айк.

— Счупил си стъклото му с ритник? — не успя да скрие възмущението си Моли.

— Жаба, да не си изперкал? — попита Найлс.

— Ще бъде голям късмет, ако Джон Съми не отиде право при ченгетата — обади се Шеба.

— Лео, откъде знаеш, че я е преследвал? — скочи Фрейзър.

— Тя ми каза — обясних. — А той лежеше на пода на скапаната си кола. Кой би направил подобно нещо?

Бети побърза да се намеси:

— Лежал на пода в колата си! Не знам щат, където това да е незаконно. И си счупил прозореца на колата му с ритник! Преднамерено посегателство на лично имущество.

— Лео, ти си журналист — обади се Моли. — От „Нюз енд Куриър„ ще те уволнят на мига, ако тази случка стигне до ушите им.

— Абе, я ми се махайте от главата! — извиках аз. — Никой от вас не е бил там и нищо не знае. Постъпих по възможно най-добрия начин.

— Лео, мъчил си се да свалиш майката, нали? — попита Бети. — Поне беше ли красива?

— Какво значение има? Изпъдих натрапника. Жената остана доволна, толкова доволна, че ме пусна да вляза в апартамента и ми даде тези албуми. Каза ми, че в гаража си има трийсет кашона с вещи на Тревър, и ми обеща да помогне с каквото може. Да ви кажа право, мисля, че се справих много добре.

— Бети, ти си права — обади се Моли с погнуса в гласа. — Лео се е опитвал да я свали и да я изчука.

— Какво ви става бе, жени? Всичко ли на този свят се върти около секса?

— Всичко! — отвърна Бети. И другите жени кимнаха в знак на съгласие.

— Жаба, тук плуваме в непознати води — каза Найлс. — Всички сме в пълно неведение. Трябва да вземаме безпогрешни, умни решения. А ти, приятел, си се осрал. Но нищо, вземи си поука. За всички нас е добре да се научим как не бива да се действа.

Фрейзър се помъчи да отклони вниманието от мен.

— Утре ще раздаваме храна на местни пациенти, страдащи от СПИН, и на изпаднали в крайна нужда от името на група, която се нарича „Подадена ръка„. Жената, която отговаря за тази инициатива, ни каза, че Тревър вероятно живее на социални помощи и се спотайва в някой долнопробен хотел за бедни. Най-вероятно в „Тендърлойн„. Най-развратния квартал. Ще раздаваме храна за обяд в най-ужасните вертепи там. Посъветва ни още с нас да има и мъже, тъй като е опасно. Много често гейовете се подвизавали под чужди имена, за да се скрият от хора като нас, които ги търсят. Ще раздаваме храна на тия типове и ще ги разпитваме. Трябва да съберем адреси, телефонни номера, всичко възможно. По този начин рано или късно ще открием Тревър.

15

„Тендърлойн„

Неделя дойде за нас не като ден за почивка, а като сънливо, меланхолично и в най-добрия случай принудително бездействие. От дете чувствам този Божи ден като пълен с тревожност; от неделната следобедна нервност винаги ми се е свивал стомахът. Станах и отидох на ранната служба. Когато се върнах в къщата, другите се събираха около масата за закуска. Отворих неделното издание на „Егзаминър енд Кроникъл„, и по-точно на колонката на Хърб Кан, за да прочета материала му, наречен „Савската царица„. Ставаше дума за Шеба, естествено. Виждаше се, че наистина го бива, и цялата му колонка представляваше похвала за героичните усилия на секс символа Шеба Поу да открие своя брат близнак Тревър, изчезнал в отписания от всички подземен свят на болните от СПИН.

Шеба отвори голям пакет с листовки, които бяха пристигнали от Лос Анджелис. На тях беше отпечатана красива снимка на Тревър в разцвета на силите си, от която наистина се натъжих.

— Наех цял взвод момчета да разлепят снимката му из града — каза ни Шеба. — Прекрасна снимка, нали? Страшно прилича на мен.

Отвън шофьорът на лимузината натисна клаксона три пъти.

— Мъри ще ни закара до Поуел стрийт — казах.

— Защо не си останем да се излежаваме край басейна и да се напием? — попита Шеба. — Много мразя, като Жабата ни подкара по обекти.

— Ще ти бъде интересно — обещах й. — Ще обядваме, после ще се върнем тук и пак ще се излежаваме край басейна.

— Какво толкова има на Поуел стрийт? — попита Фрейзър.

— Изненада — отвърнах, — но обещавам, че ще ви хареса.

На Поуел стрийт Мъри се облещи само като чу, че предложих на приятелите си да вземем трамвая и да отидем до Рибарския пристан. Очаквах да се разбунтуват, защото и без това се разпъшкаха демонстративно, когато трябваше да излязат от лимузината и да се смесят с тълпата туристи, окичени с фотоапарати. В голямата блъсканица едва успях да скоча на стъпалото и да се хвана за някаква дръжка; увиснах почти на косъм. Въодушевената тълпа вътре очевидно се забавляваше, докато трамваят пълзеше с поклащане нагоре по хълма. Като изкачихме Поуел стрийт, погледнах към залива с разпенените вълни — целият кипеше от платноходки и яхти, които се носеха по водата. Но изведнъж се уплаших, като си дадох сметка, че няма къде да стъпя, за да прехвърля тежестта си на другата ръка. Чак след като отминахме Китайския квартал с типичната му миризма на супа от тестени топчета, соев сос и яйчени рулца и взехме да се спускаме стремглаво надолу към залива, вече взех да се съмнявам в гениалността на идеята си да се повозим на, както се оказа, доста опасния трамвай.

По средата на най-стръмното спускане по хълма чух женски глас, който изкрещя възмутено. За мой ужас го разпознах веднага.

— Махни си гадната ръка от чантата ми, миризливо копеле!

И пътниците, и ватманът, и кондукторът замръзнаха на място. Ето че тя отново изкрещя:

— Глух ли си бе, говедо? Казах ти да си махнеш гадната лапа от чантата и да пуснеш портмонето ми. Недей да ми се правиш на утрепан. Или по-добре да уточня: махни си гадната черна лапа от чантата ми. Това стига ли ти, оръфляк такъв?

Гласът на Шеба Поу е безпогрешно разпознаваем, досущ като във филмите й — задъхан, зноен и театрален, а в този момент на суматоха — и изнервен. Когато трамваят стигна следващата пресечка, повечето пътници слязоха и се разбягаха във всички посоки. Очевидно не искаха да имат нищо общо с драмата, създадена от Шеба. Малкото, които останаха, бяха тези, които се познаваха от гимназията, с изключение на най-едрия чернокож мъж, когото бях виждал: с къдрава разрошена коса и обезумял поглед, почти два метра висок и с тегло около сто и петдесет килограма.

— Ей, лигло — обърна се той към Шеба, като едва сдържаше гнева си при създаденото положение. — Лошо ти се пише, ако не млъкнеш. Чуваш ли бе, врескало такова! Не мога да си издърпам ръката от чантата, защото си стегнала дръжката й около китката ми.

— Пусни ми портмонето и ще разхлабя хватката, разбра ли, миризливо черно копеле?

— Все едно не сме чули намеците за цвят и мирис — предложи Моли тихо с чист чарлстънски акцент.

— О-хо! — обади се огромният мъж, доста окуражен. — Имаме си работа с девойки от Юга. Далеч от мама и татко, а? Внимавайте, пудри, че може да ви се случи нещо, като размахам един нож, което възнамерявам и да направя, за Да науча госпожица Златни къдрици на обноски.

— Слушай, тигре, освен момичетата от Юга имаш и друг проблем — каза му Бети спокойно и опря 38-калибровия си пистолет в главата му. — Аз съм законът.

Без да иска помощ от никого, тя подходи съвсем професионално, като издърпа чифт белезници и ги подаде на Айк зад гърба си с плавен отработен жест. Айк ги взе, после избута мъжа от трамвая и го притисна в една малка уличка. Ватманът и кондукторът, които бяха залегнали в предната част на вагона, сега се надигнаха, както и още шест-седем любопитни пътници. Скоро след това трамваят продължи по пътя си към Рибарския пристан, докато ние седмината се изправихме срещу гнева на мъжа, който ни гледаше кръвнишки.

— Не знаех, че сте ченгета — каза той, като ни обходи с налудничавия си поглед, но всъщност говореше само на Айк и Бети.

— Тук сме по една програма за обмен на кадри — каза Бети.

Видях, че двамата с Айк вече се чудеха какво да правят с арестанта, когото бяха закопчали, без да имат право. По изражението на лицата им се виждаше, че бяха направили нещо толкова незаконно, колкото беше и самата кражба на портмонето на Шеба.

— Нали чухте как тая ме нарече чернилка — извика мъжът. — Това си е чиста проба расистки инцидент. Аз съм жертва на престъпление от омраза.

— Млъквай, кретен! — извика му Бети. — Чакай да помислим.

Шеба обаче притежаваше таланта да влоши докрай всяко объркано положение.

— Точно така, тъпунгер: престъпление от омраза. Винаги съм мразела копелета като теб. Виж си необятния задник, бе! Защо не се хванеш да работиш, да бичиш трупи в някоя дъскорезница или нещо друго, от което се отслабва?

По неясни за нас причини Шеба произнесе въпросните слова с повече от чист чарлстънски акцент, което още повече изостри расисткото напрежение. Направи ми впечатление, че рискува да развали прикритието си от ежедневен тоалет, слънчеви очила, шал и широки дрехи, които правеха както славата, така и красотата й невидими за невъоръжено око.

— Господа полицаи, чухте ли тия приказки — рече мъжът. — Бели боклуци от Юга. Да, сигурно членуват в Ку-клукс-клан. Много добре знам за какво говоря, защото съм отрасъл в Каролина. Мога да разпозная всеки расист, щом го зърна, и два пъти повече — щом го чуя.

— Коя Каролина? — попита Айк. — Южна ли? Откъде си?

До този момент вече всички се бяхме успокоили достатъчно, за да се заслушаме в познатата интонация на неговия глас.

— Там, откъде съм, не сте го чували — отсече мъжът.

— Нищо, пак опитай — подкани го Айк.

— „Гафни„.

— „Гафни„ ли? — извикахме едновременно.

И най-ненадейно, като се обърна да ме погледне, се сетих, че съм виждал някъде тези очи.

— Май познаваме този човек — заявих аз. Обърнах се към Найлс и Айк. — Опитайте да си го представите без мазната коса и брадата, петнайсет години по-млад и трийсет килограма по-лек. Целият само мускули. Щатските четвъртфинали в Кълъмбия.

— Точно така… ти си прав — извика Айк, който още не можеше да повярва на очите си.

Найлс обаче все още не се сещаше и само промърмори:

— Какво, бе?

— Напрегни си мозъка, Найлс — каза му Айк. — Бяхме напълно подготвени да бием „Гафни„. Но не успяхме и защо? Бяхме по-добрият отбор и освен това фаворити. Погледни тези очи.

— Вие сте от Южна Каролина, така ли? — попита мъжът с плаха надежда.

— Маклин Тихуана Джоунс! — извика Найлс най-накрая, удивен от собственото си откритие.

— Биха ни шест на пет — напомних на жените, които ни гледаха, като че сме откачили. — Оставаха петдесет и осем секунди до края на мача. Ах, тези очи. Нашият човек проби линията им на три пъти и всеки път този тук го спираше. Накрая и Айк, и ти, Найлс, имахте само една задача — да го извадите от строя, тоест от играта. Но, както се оказа, Маклин Тихуана Джоунс ни разпердушини всички.

— Баща ми и досега смята, че ти си един от най-добрите футболисти, които някога са излизали от този щат — каза му Айк. — Бети, свали му белезниците. Той е наш човек.

— Не и преди да обещае, че ще се държи прилично — изсумтя тя.

— А, спомням си, вие, момчета, играехте за „Пенинсула„, нали? — попита Маклин. — Точно така, тогава ви скрих топката.

— Така си беше — съгласих се аз. — После игра за Джорджия.

— Отиде при професионалите, нали? — обади се и Найлс. — Ама май нещо стана с коляното ти.

— И с двете ми колена и това ме довърши. „Сейнтс„ ме продадоха на Оукланд и затова се озовах тук. Но вече бях труп.

— Така се получава — от лаврите до лайното — обади се Айк.

— Лош късмет — обади се Маклин. — На всеки може да се случи.

— В какво се упражняваме сега тук? В изкуството на разговора ли? Бийте му шута и да вървим да обядваме — намеси се Шеба.

— Да не би и с нея да съм извадил лош късмет? — попита Маклин и всички се разсмяха.

— Е, човек никога не знае, приятел — рече Найлс.

— Къде живееш сега, Маклин? — попита Бети, без да сваля гарда.

— В „Тендърлойн„ — отвърна й той. — В една изоставена кола, собственост на мой приятел. Паркирана е в задния двор на сградата, която същият приятел притежава. Бил фен на „Рейдърс„, затова се смили над мен.

— Дрогираш ли се? — попита Айк.

— Така се говори — призна си Маклин.

— А навремето беше невероятен спортист. — Айк поклати глава, после го изгледа продължително. — Добре ли познаваш „Тендърлойн„?

— Аз съм „Тендърлойн„ — похвали се Маклин. — Това е моят базов лагер.

— Търсиш ли си работа? — попита го Айк.

— Айк, да не си си изгубил акъла? — извика Шеба.

— Не, но ми хрумна блестяща идея — отговори Айк. — Маклин ще ни помогне да открием Тревър Поу.

— Това е най-тъпото нещо, което съм чувала — разсърди се Шеба.

— Стига, Айк! — възропта и Найлс.

— И без това задачата ни е достатъчно тежка — намеси се Моли. — Дай да не я утежняваме допълнително.

— Какво правят моите брат и сестра от Южна Каролина в компанията на тия бели скапаняци? — озъби се Маклин на свой ред.

— Браво бе, Маклин, прецака нещата точно когато поеха в твоя полза — казах му.

— Не го разбирам това Тихуана — намеси се Фрейзър, обаждайки се за пръв път. — Фамилно име ли е?

— Божичко! — изпъшках аз. — Ако Чарлстън беше змия, няма начин да й видиш сметката с тояга.

— Старецът на майка ми беше мексиканец — отговори й Маклин спокойно, сякаш това беше най-естественият въпрос на света. — А родата на баща ми са Джоунс.

Айк се изсмя гръмогласно при тези думи и добави:

— Бети, свали му белезниците. Той е Джоунс от Южна Каролина.

— Все още не ми е обещал, че ще се държи прилично — отвърна му Бети. — Трябва да ми каже нещо, с което да ме убеди.

— Страшно ми се иска да й го начукам на тая кучка — каза той и погледна Шеба право в очите.

— Изглежда, белезниците му харесват — отвърна Бети.

— Още веднъж кажи нещо по адрес на моята приятелка, Маклин — обади се Айк, — и ще ти пусна един куршум в коляното. И понеже съм справедлив по природа, ще ти разреша сам да си избереш кое от двете.

— Нищо няма да направя, бе — рече Маклин. — Само си говоря. Винаги е така, плещя си и толкоз.

— Добре, поне веднъж си затвори плювалника и слушай. В Чарлстън ние с Бети знаем улиците наизуст. До една. Освен това знаем и хора, които могат всичко да ни кажат: слухове, клюки, имената на търговци, корабите, с които се очакват доставки с дрога. Но в Сан Франциско нямаме наш човек. Досега. Но ето че вече разполагаме с господин Маклин Тихуана Джоунс. Нали всички разбират за какво говоря? — И Айк ни изгледа един по един.

— Едно ще ви кажа — обади се Маклин в тишината, която последва обяснението на Айк. — Повече няма да ме видите. Беше ми много приятно, радвам се, че осъществихме тази междурасова среща, но ако нямате нищо против, аз съм дотук, прекрасни хора.

— Ако това е окончателното ти решение, чао — каза му Айк.

— Ами белезниците? — попита Маклин.

— О, задръж ги — провикна се Бети. — Подарявам ти ги. Порадвай им се.

Докато групата ни се отдалечаваше от Маклин, той изведнъж се развика:

— Не можете да ме оставите тук окован. Нали сме събратя.

Нашият смях го вбеси и той започна да ни ругае с цветиста изобретателност и настървение, с които, вместо да ни уплаши, ни развесели. От самата странност на срещата ни с него на човек можеше да му се завие свят.

След което Айк се обърна рязко и го стисна за гърлото.

— Имаме нужда от помощта ти, Маклин. Ще ни помогнеш ли или не? Решавай бързо! И този път се опитай да бъдеш по-умен.

Маклин се замисли и си пое дъх.

— Какво мога да направя за вас, прекрасни дами и господа?

Бети го обърна с гръб към себе си и му свали белезниците, а Айк се обърна към Шеба.

— Шеба, дай ми портмонето си.

Макар и с неудоволствие, тя сложи портмонето си в протегнатата длан на Айк. Без да свали очи от Маклин Джоунс, той извади триста долара и с театрален жест му ги подаде.

— Ще има и още. Издирваме човек на име Тревър Поу. Свирил е на пиано за повечето тузари в тоя град. Ето ти една листовка, Маклин. Той е болен от СПИН. Ако го откриеш, имаш пет хилядарки, без да задаваме въпроси. На листовката е написано всичко необходимо, за да ни откриеш, докато сме тук. Ако искаш да започнеш отначало скапания си живот, ние сме насреща. Маклин, хиляди благодарности, задето днес се опита да ни ограбиш. Мисля, че сам Бог ни събра.

— Аз пък мисля, че беше Сатаната — измърмори той.

— Съгласна съм с него — намеси се Шеба, свали очилата си и го изгледа злобно.

Маклин също се вторачи в нея. Видя се, че и двамата страшно ги биваше да гледат кръвнишки.

— Виждал съм някъде тая патка — каза той най-накрая и премести погледа си от Шеба към нас. — В реклама или нещо подобно.

— В нещо подобно — отвърна му Шеба и всички хукнахме да хванем трамвая надолу по Поуел стрийт.

Всеки град си има своя „Тендърлойн„. Това е тази част на града, където усещаш как въздухът се променя, докато преминаваш през някакъв невидим епидермис от нищета и окаяност. Онова безрадостно място, където градът е кривнал от правия път и връщане назад няма. Въпреки че „Тендърлойн„ е в самия център, той прилича на изгнил плод, оставен прекалено дълго на слънце, който събира край себе си мухи и стършели. И макар навремето да е бил красив и голяма част от архитектурата му да продължава да привлича погледа с изяществото си, кварталът е западнал от всички онези интриги, които придружават разгула и безпътството. В Сан Франциско веднага разбираш, че си прекрачил в бедняшки квартал, по това, че стаите нямат изглед. В „Тендърлойн„ пък всички възможни изгледи са грозни и потискащи; всички улички вонят на урина, разпилян боклук и евтино вино. През първия си ден там трябваше да раздадем обяд в седем хотела — общо над сто обяда. Нашият план беше да не се отделяме един от друг и да работим колкото е възможно по-бързо. Влязохме в „Кортес„ и Шеба отиде на регистрацията да успокои дежурния, докато ние се пръснахме в хотела, който най-точно отговаряше на думата долнопробен„. Миришеше на плесен, която вирее по скъпите сирена, но също така и на нейните по-неясни метастази, поникнали във влагата, в шахтите и други затънтени дупки, до които дезинфектантите не стигат.

Натоварен с шест кутии обяд, изтичах нагоре по стълби, които като че щяха да се срутят всеки момент под тежестта ми. Зад мен Моли, Найлс и Фрейзър изкачваха стъпалата в такт. Почуках на първата врата и чух плахо помръдване, но с много предпазливи движения. Най-накрая отпаднал глас попита:

— От „Подадена ръка„ ли?

— Обядът е сервиран — извиках в отговор.

Мъжът се изсмя и отключи вратата. И това беше моята първа среща с жив скелет, така опустошен от СПИН, че според мен нямаше да дочака следващия изгрев.

— Ти ли си Джеф Макнотън?

Поставих храната върху олющено бюро. Мъжът беше толкова слаб, че изглеждаше като прозрачен, и наистина забелязах как кръвта пулсира във вените на челото му. Кожата му беше като ципата на лук.

— Бях поръчал хайвер от моруна с блини. Както и изстудена бутилка „Финландия„. Надявам се, че не е станала грешка.

— Джеф, няма да те лъжа, но някой е сменил менюто в последния момент. Чисто безобразие, разбира се. Но аз съм само един прост келнер. Казвам се Лео Кинг. Ще ме виждаш през следващите седмица-две.

Мъжът се разкашля.

— Лео, няма да изкарам цяла седмица с тая бронхопневмония. Тъкмо я преборя, и тя вземе, че пак ме докопа.

— Искаш ли да се обадя на някого? — попитах го. — На твоите родители? На семейството?

— Всички обаждания са вече направени — отвърна ми той. — Никой не отговаря.

— Аз пък търся един приятел. — Измъкнах листовката. — Казва се Тревър Поу. Знаеш ли го?

— Пианистът ли? — Джеф се загледа в снимката. — Виждал съм го да свири в различни барове в „Кастро„, но никога не сме се запознавали официално.

— Ако разбереш къде се намира, ще ми кажеш, нали? — попитах го. — Можеш да звъннеш на номера под снимката.

— В „Кортес„ няма телефони — отвърна ми Джеф. Помогнах му да седне пред бюрото и му отворих кутията с обяда. — Лео, не съм в състояние да излизам навън. Пък и ти си ми единственият почитател. Благодаря за обяда.

Почуках силно на следващата врата. Отвори ми по-възрастен мъж, който обаче имаше много поздрав вид от младия си приятел. Рекс Лангфорд беше по-възрастният, а Бари Палумбо — по-младият. Очите на Бари бяха отворени, но не показваха никакъв признак на живот; ако не беше хрипливото му дишане, щях да си помисля, че е кукла.

— Подранил си. Което е нечувано — каза Рекс.

— Нов съм, затова. Но и така със скоростта, с която действам, някои от момчетата ще получат обяда си в полунощ.

— А, значи си нов — каза той. — Някой в „Подадена ръка„ те мрази, така да знаеш. В „Кортес„ не търпят забавяния в обяда.

— Казвам се Лео. Мога ли да направя нещо за теб?

— О, музика за ушите ми, симфония, концерт. Сякаш братовчед от провинцията е дошъл да ме види.

— Откъде си?

— Озарк, Алабама — отвърна ми той. — Недалеч от Ентърпрайз, известен с това, че на главната му улица се издига скулптура на мексикански хоботник.

— Шегуваш се, нали?

— За съжаление ти казвам самата истина. Лувърът си има Венера Милоска, а Ентърпрайз, Алабама — мексикански хоботник. И двете неща изобразяват нещо съществено от душата на съответното място.

— Сигурно е странно да израснеш в Озарк, Алабама — подхвърлих.

— Да израснеш изобщо си е странно, независимо къде. Това е моята изстрадана мъдрост. Подарявам ти я — каза ми той.

— Харесва ми. Приемам подаръка ти.

— Откъде си, бледолики братко? Не долавям ли нещо от говора на Мобийл?

— Чарлстън, Южна Каролина. Но и в двата говора има хугенотско влияние. — Пъхнах листовката в ръката му. — Търся един приятел. Казва се Тревър Поу. Случайно да го знаеш?

— Отбивал ли се е в „Баните„? — попита Рекс.

— Тревър живееше в „Баните„.

— Тогава може и да сме се отъркали един в друг — рече Рекс. — Ако разбираш намека ми.

— Ако имаш приятели, които ти идват на гости, би ли ги попитал за Тревър Поу?

— Повечето от моите приятели са мъртви. Освен Бари, ей го там. Бари, кажи „здрасти„ на Лео. Той ни е донесъл обяд и това е чудесно, нали?

— Здрасти, Лео. — Гласът прозвуча като от отвъдното.

— Бари е сляп — каза ми Рекс. — Аз го храня, той повръща. После пак го храня и той пак повръща.

— Рекс, вината не е в мен — прошепна Бари.

— Много мило, Рекс, че му помагаш — казах му.

— Никак не е мило. Нищо друго не мога да направя — каза той и сви рамене. — Той ще си отиде, след него и аз. Но на мен няма да има кой да ми помага.

— Имаш ли пари, Рекс? — попитах го.

— Разбира се, че нямам. И двамата с Бари сме на социални помощи, но те буквално изтичат между пръстите ни. Лекарства, наема за този луксозен апартамент и така нататък.

Бари се обади от леглото:

— Питай тоя, дето ни донесе обяда, дали би се обадил на сестра ми Лони?

— С удоволствие ще се обадя на Лони — казах.

— Бяхме толкова близки като малки. Никоя сестра не е обичала брат си така, както Лони ме обичаше.

— Ще й се обадя още тази вечер, Бари.

— Съпругът й ме ненавижда, затова затвори, ако той вдигне. Бих искал тя да дойде още веднъж за последно. Рекс, дай му номера й.

Рекс написа нещо върху листче хартия и ми го подаде на излизане. Тръгнах по коридора към следващия обект и междувременно разгънах листчето: „Не си прави труда — пишеше вътре с нечетлив почерк. — Тя твърди, че той умира по Божията воля, и казва, че това заслужава всеки перверзник. Все пак благодаря.„

Всеки ден се прибирахме в луксозната къща на Вайехо стрийт скапани и разстроени. Старателно проследявахме стотиците сведения, които потекоха към нас след колонката на Хърб Кан. Получихме три писма от мъже, които твърдяха, че са Тревър Поу, както и пет искания за откуп от хора, които настояваха, че го държат като заложник. След което ми се наложи да разговарям с какви ли не побъркани, ексцентрични типове, с петима частни детективи, десетки негови бивши любовници, с неговия масажист, с неговия бръснар и кварталния бакалин, както и с трима луди, които ми обещаха да разберат къде се намира.

В края на първата седмица, по-точно в неделя вечер, се събрахме на сериозен разговор. Бяхме работили усилено и целенасочено, но въпреки това не бяхме по-близо до целта, отколкото като напуснахме домовете си в Чарлстън. Дадохме си клетва да не се отказваме и да удължим престоя си с още една седмица. Легнахме си изтощени, копнеехме за малко почивка.

В понеделник изобщо не очаквах онова, на което попаднах в стая 487 в края на поредния неосветен коридор в хотел „Девъншър„. Вече бях забелязал, че нито един от тези хотели не дава никаква надежда на изпокрилите се в тях обитатели, но в това отношение най-лош беше хотел „Девъншър„. Щом почуках на вратата на стая 487, веднага усетих, че нещо не е наред.

Посрещна ме тишина, от която изтръпнах — никакво прошумоляване, размърдване или бавно тътрене на чехли. Завъртях топката на дръжката и тя остана в ръката ми, но вратата се отвори и изскърца на ръждясалите си панти. Вътре спеше младо момче; с русите си къдрици и пълни устни приличаше на статуетка, застинала в неестествен покой. Не беше повече от двайсетгодишен, но красотата му беше помрачена от вонята на екскременти, петна от които се виждаха върху копринената му пижама и евтините завивки, с които беше покрит. Поставих храната върху едно шкафче, после сложих ръка върху челото му. По мраморната студенина, която усетих, разбрах, че е мъртъв от няколко часа. Спокойното изражение на лицето му беше резултат на онова милосърдие, с което смъртта понякога дарява умрелите в мъки. Дрехите му висяха подредени в мръсния, пълен с миши барабонки гардероб и в задния джоб на най-хубавия му костюм открих портфейл. Снимката на шофьорската му книжка показваше младеж с престорено свенлива и малко дяволита усмивка. Името му беше Арън Сатърфийлд и бе живял в апартамент на Сакраменто стрийт.

В портфейла му открих и няколко интересни снимки, на които се виждаха Арън и четирима негови приятели, преоблечени като каубои на парти по случай Хелоуин. После същата групичка гримасничеше пред обектива в една от онези жалки кабини със завески, които се виждат по евтините автогари. Върху обратната страна на снимката Арън беше написал: „Всички са мъртви, освен мен.„

В горното чекмедже на тоалетката му открих две писма — едното от майка му, другото от баща му. И тъй като аз стоях пред смъртното ложе на сина им, а тях ги нямаше, реших, че имам право да ги прочета. Обзе ме любопитство да узная защо това прекрасно дете е умряло самичко. Тъй като не аз, а семейство Сатърфийлд от Стюарт, Небраска, би трябвало да бди над тялото му. И докато тази мисъл ме измъчваше, усетих как сълзите се стичат по лицето ми, но не знаех дали са сълзи от жал, от гняв или опасна комбинация от двете.

Писмото на бащата беше сдържано, сбито и категорично: „Педал, ако наистина умираш, както твърдиш, значи е по Божията воля. Защото в очите на Бога ти си мръсно и нечестиво създание и това не ме учудва. Каквото повикало, такова отговорило. Няма да ти изпратя и цент, защото ги изкарвам с непосилен труд във фермата. Дано Бог се смили над душата ти. Аз не мога. Твой баща, Олин Сатърфийлд.„

Просълзих се и взех да се моля на Бог, ако нещо подобно ме сполети, да не ми позволява да разсъждавам като Олин Сатърфийлд. Независимо какво повеляват твоите писания, Господи, аз няма да го направя. Отворих писмото на майката.

„Скъпи Арън, тези сто долара са последните от онези, които съм събирала, откакто се омъжих за баща ти. Не знам какво би направил, ако разбере, че през цялото време съм ти пращала пари. Бих искала да съм до теб сега, да се грижа за теб, да ти чистя, да ти готвя, за да се храниш както трябва, да те прегръщам и да ти разказвам приказките, които толкова обичаше като малък. Целувам те и с тази целувка ти изпращам цялата любов и болка, които храня към теб. Вярвам, че със силата на молитвата Исус ще те изцери. Той е умрял на кръста за хора като теб и мен, но най-вече за хора като баща ти. Той те обича не по-малко от мен, но упорството му е такова, че не му дава да почувства тази обич. Нощем се буди с викове, които не са заради реколтата или кравите. Обичам те, както Исус обича всички ни. Мама.„

Смъртта на това красиво момче ми показа, че хотелите — в този град на опустошението ми бяха дошли в повече. Ако исках да прекарам живота си в правене на чудеса сред мъртвите и умиращите, щях да следвам медицина, но аз съм роден да пиша лекомислени, остроумни колонки за ритъма, с който пулсира животът в Чарлстън. Престоят ми сред тези млади мъже, умиращи от слабост, защото някакъв безпощаден вирус се беше развихрил в кръвоносната им система, започваше да ми действа страшно зле. Имах желание да се махна от Сан Франциско и колкото по-скоро, толкова по-добре. В момента не ми беше до Тревър Поу, изобщо не ме интересуваше дали ще го намерим или не. Исках само едно — да спя в собственото си легло, да работя в градината си, да крача по улиците, където всяка къща ми е добре позната. Най-вече исках да избягам от това мъртво момче от Небраска, ала въпреки това седнах на кревата до него и се загледах в красивото му неодушевено лице. После миризмата на лайна ме удари в носа и скочих. Задействах се с енергичност, която изненада и самия мен.

Махнах чаршафите и долнището на пижамата му и го измих с влажна хавлиена кърпа, която намерих в умивалника. Събрах кърпата, чаршафите и долнището, отворих прозореца и изхвърлих вонящия вързоп долу на улицата. Намерих един афтършейв „Пако Рабан„ в чантичката му с тоалетни принадлежности, обръснах го и го полях обилно — от лицето до краката. Внимателно сресах косата му по начина, по който изглеждаше на снимката в портфейла. Покрих го с едно одеяло, което беше изритал на пода и изпитах някакво удовлетворение от свършената работа. Сега вече Арън Сатърфийлд беше готов за всичко — кръщене, погребение или среща с Бога. Като приключих, отново се разплаках и точно така ме свари Моли Рътлидж.

— Къде ли не те търсихме — каза ми тя, после осъзна ситуацията. Отиде до леглото и с покъртителна нежност докосна лицето на Арън. — Божичко, колко е красив!

Подадох й двете писма и тя ги изчете без проява на емоции, без коментар.

— Сякаш е умрял, докато е сънувал нещо хубаво — каза след малко.

— Да, отначало и аз си помислих същото.

— Искам да кажа, радвам се, че мъките му са свършили — рече Моли, като явно предпочете да не реагира на язвителния ми тон. Сълзите ме притесняваха и много ми се искаше да бяха изсъхнали, преди тя да влезе в стаята.

— Трябва да се обадим в полицията — продължи Моли. — Да го откарат в моргата. А ние ще телефонираме довечера на родителите му.

— Тях защо ги няма тук? — попитах гневно. — Защо не са го прибрали в дома си по-рано?

— От срам. Обикновен човешки срам от страна на бащата. А от страна на майката — страх от бащата. Обзалагам се, че бащата е тормозил бедното хлапе, откакто се е родило. Хайде, Лео, ще ти помогна да приключим с последния етаж. Чакат ни. Ако всички се туткаме като теб, останалите момчета в „Тендърлойн„ ще умрат от глад. — Моли взе списъка ми и добави: — Само още три стаи и приключваме за днес.

Тя докосна още веднъж челото на Арън с меките си пръсти с изящен маникюр.

— В какво се забъркахме, а, Лео? Времето, прекарано тук, ще ни промени завинаги. Ще ни повлияе по начин, за който и не подозираме.

— Как беше долу в дупката?

— Ужасно. Няма красива смърт, щом е от СПИН. Всички до един изглеждат еднакво. Не могат да мръднат от леглата си.

— Няма да открием Тревър, нали? — казах. — Цялото това шоу е, за да може ние да се почувстваме по-добре. За да може Шеба да се самозалъгва, че прави нещо.

Моли попи сълзите от лицето ми с кърпичка.

— Не забравяй кои сме, Лео. Заловим ли се за нещо, вършим го докрай. Ще намерим Тревър и ще го заведем у дома. В края на краищата може и да го изгубим, но на смъртния си одър ще бъде заобиколен от хора, които го обичат. Няма да го оставим да умре като Арън Сатърфийлд. Ясно ли ти е?

— Да, малката. Ясно ми е.

Моли облиза с език последните сълзи, които се търкулнаха по бузата ми.

Опитах да възвърна самообладанието си в този ужасен момент във всеки човешки живот.

— Защо го направи?

— Защото ми се прииска. Пък и вкусът беше приятен. Като на стриди. Или на перла от стрида. Солени като океана край остров Съливан. Браво, че си измил момчето — каза тя.

— Откъде знаеш, че съм го измил?

— Айк и Бети са били долу точно когато си изхвърлил вързопа през прозореца. Тогава Бети изтича да ми каже, че трябва някой да ти помогне. Айк събра нещата и ги сложи в контейнера за боклук. Каза, че вонята била непоносима.

— Защо Бети не дойде да ме потърси?

— Реши, че аз мога да свърша тази работа — отговори Моли. — А тя отиде да се обади в полицията. Линейката вече пътува насам. Дай да свършваме и да се махаме от тук.

— Добре. Съжалявам, че се забавих толкова дълго.

— Простено ти е, Жаба — каза тя и се усмихна, — но да не се повтаря.

Същата вечер пренесох телефона в малкия кабинет до кухнята и се обадих на „Справки„ в Стюарт, Небраска. Попитах ги за номера на Олин Сатърфийлд. Водена от състрадателната си телепатия, заради която приятелите й я обичат толкова много, Моли Рътлидж влезе в стаята след мен с две чаши, в които имаше по два пръста „Джак Даниълс„ с лед. Телефонът иззвъня два пъти, преди да се обади бащата.

— Господин Сатърфийлд — казах, — казвам се Лео Кинг и се обаждам от Сан Франциско. С новина за сина ви.

— Сигурно е грешка — отвърна ми той. — Аз нямам син.

— Арън Сатърфийлд не е ли ваш син?

— Вие английски разбирате ли? Казах, че нямам син.

— А имате ли съпруга на име Клия Сатърфийлд? — попитах, изчитайки името от второто писмо, което държех в ръка.

— Може да имам, може и да нямам — отговори ми той.

Едва сдържах гнева си, но все пак продължих:

— Сър, ако Клия Сатърфийлд има син, може ли да говоря с нея?

Последва кратка, но яростна кавга, след това от другия край на линията, която я държеше като вързана към няколкото акра живот, който водеше там, чух гласа на жена, очевидно развълнувана.

— Говори Клия Сатърфийлд — каза тя. — Аз съм майката на Арън.

— Госпожо, боя се, че имам лоши новини за вас — казах. — Арън почина днес в хотел в Сан Франциско.

Тъкмо да продължа, когато се чу писък на неописуема мъка и известно време гласът й звучеше като нещо диво, древно и нечовешко.

— Сигурно има някаква грешка — промълви през задавените си хлипове тя. — Арън винаги е бил много здрав.

— Арън умря от СПИН, госпожо Сатърфийлд — казах. — По всяка вероятност се е притеснявал да ви каже.

— Искате да кажете рак — поправи ме тя. — Казвате, че Арън е умрял от рак?

— Казах СПИН. Не съм лекар, но такава беше диагнозата му.

— Ракът е масов убиец — продължи тя. — Не познавам семейство наоколо да не е било засегнато от тази болест. Истинска напаст. Арън каза ли нещо, преди да умре? Не чух името ви?

— Лео Кинг — отговорих. — Да, каза да предам на родителите му, че много обича и двамата. И двамата. И майка си, и баща си.

— Моето мило момче! — изхлипа тя. — Винаги мисли за другите. Къде е сега? Искам да кажа, тялото му?

— В градската морга. Ето и името на погребална агенция, на която да се обадите. Те могат да подготвят тялото и да го транспортират за погребението където кажете.

Продиктувах й името и номера на агенция, която се занимаваше само с починали от СПИН.

— Той беше красиво момче, нали? — промълви госпожа Сатърфийлд.

— Не съм виждал по-красив мъж — отговорих й.

— Дори ракът не е поразил красотата му, нали?

Чу се странен звук откъм нейната страна и попитах:

— Какво беше това?

— Съпругът ми Олин. Бащата на Арън. Плаче, затова трябва да затварям. Господин Кинг, сигурен ли сте, че Арън е казал, че много обича мен и баща си?

— Това бяха последните му думи — излъгах. — Довиждане, госпожо Сатърфийлд. Аз съм католик и ще поръчам служба в памет на сина ви.

— Ние сме петдесетници. Моля ви, никакви служби — каза ми тя. — Нека само се помолим. Нека го погребем. Ще го направим според стария обичай, както трябва. Едва ли ще ме разберете.

— Госпожо Сатърфийлд — кръвта ми отново кипна, — вие и вашият съпруг трябваше да бъдете до леглото на Арън, когато умря. Не аз. Така е според стария обичай. Така трябва.

Тя ми затвори телефона и аз закрих лицето си с ръце.

— Нямах право да говоря по този начин на клетата майка — казах на Моли.

— Ами да — съгласи се Моли. — Тя имаше късмет, че не бях аз на телефона. Щях много точно да й обясня какво мисля за нея и за ужасния й съпруг.

— Той също беше скапан.

— Много е лесно да си скапан някъде далеч в Небраска — поклати глава Моли. — Да беше дошъл тук, в стая 487 в хотел „Девъншър„. Да го видя тогава. Да вървим да нахраним останалите.

Точно след полунощ вратата на стаята ми се отвори. Протегнах се да светна нощната лампа. Моли Рътлидж влезе, понесла със себе си красотата, която можеше да съсипе един мъж или да промени живота му завинаги. Държеше две чаши, които остави върху масата. Подуших „Гран Марние„. Свали пеньоара си, под който се видя копринена прозрачна нощница, а аз за пореден път прославих Господа за тези невероятни женски извивки. Никак не ми хареса, че Моли поставя и двама ни в това неловко положение, но и не можех да й се сърдя. И все пак нашето приятелство бе така пълноценно, здраво и непоклатимо, че не исках да го излагам на риск само защото нейният заблуден съпруг е развил вкус към дългокраки бразилки на половината на неговата възраст.

Докато Моли можеше да се похвали с класическа красота — невъзмутима и естествена, — аз имам лице, което не би трябвало да се мярка близо до нейното. Тя е една от големите красавици на своето поколение в Чарлстън, докато аз съм само пехотинец, който си знае мястото в йерархията на нещата.

Моли ме погледна и отпи от чашата си.

— Е?

— Мога да ти изброя хиляда причини, поради които това не трябва да се случва, Моли.

— Само толкова ли?

— Снаха ти е на горния етаж. Спи до моя шурей. При дадените обстоятелства според мен е проява на лош вкус да си позволяваме лудории един етаж по-долу.

— На мен пък ми се струва съвсем естествено — каза тя. — Всъщност какво трябва да направи едно свястно момиче, за да преспи с някого? Искам да кажа, на тези географски ширини?

— И двамата сме женени. Аз съм кръстник на дъщеря ти. Бях шафер на сватбата ти.

— Кажи ми, че не ме обичаш, и веднага ще си тръгна.

— Моли, аз не те обичам. Всъщност винаги съм си падал по Тревър Поу.

— Знаех си, че ще пуснеш някоя от твоите тъпи шеги. Сега обаче внимавай. Ще легна до теб.

— Страхувам се повече за теб — заявих аз.

— Защо? Аз горя от нетърпение.

— Защото, боя се, след това светът вече няма да е същият.

— Аз не искам да бъде същият. — Тя се приближи до леглото и загаси лампата.

Тази нощ отново разбрах защо големите световни религии осъждат сладкото, вълшебно престъпление, наречено страст. Когато бях вътре в нея, когато клетките на плътта ми пламтяха в екстаз с огнената истина на тялото, почувствах раждането на цял един нов свят, докато се движехме заедно, стенехме заедно, въздишахме заедно. Моят език стана част от нейния, устните ни горяха в съзвучие, сърцата ни пулсираха в такт. Когато изригнах във вулкан от огнен потоп, от нея се откъсна вопъл. От устата ми ливна порой от думи, които бях премислял през тези двайсет години, но никога не бях вярвал, че ще ги пошепна в ухото на тази жена, а ето че тя ги прие и откликна с порой от свои забранени слова. С вик се откъснах от нея. Тя ме целуна за последен път. Събра ефирните си дрехи в тъмнината и ме напусна гола. Онова, което започна като най-обикновен грях, завърши като тайнство. Докато лежах сам, си дадох сметка, че е права: светът ми никога повече нямаше да е същият.

16

Случаят „Пател„

Когато в понеделник приключихме с работата си за „Подадена ръка„, една полицейска кола стоеше паркирана и ни чакаше пред къщата на Вайехо стрийт. Айк и Бети отидоха да размахат значките си и да поговорят с детектива. Но вместо пробива, на който се надявахме, ни очакваше нова изненада: полицията искаше да ме разпита във връзка с убийство, в което се оказах главният заподозрян. И точно тогава видях Анна Коул да върви към мен.

Детективът от отдел „Убийства„ се казваше Томас Стърнс Макгро, син на влюбени в поезията родители. Баща му преподаваше американска литература в Бъркли, бащата на майка му пък бил трети братовчед на автора на „Пустата земя„. Тъй като да бъда главният заподозрян в убийство беше ново изживяване за мен, не научих тези вълнуващи биографични подробности при нашата първа среща, а много по-късно, тъй като Том Макгро беше блестящ събеседник и човек със странен характер.

Представих Анна Коул на всички и им обясних коя е. Анна беше силно смутена от последното развитие на събитията и ръцете й трепереха видимо. Обърна се към мен и във внезапен изблик на гняв рече:

— Знаех, че не трябва да ти отварям вратата.

— Детектив Макгро, нека влезем вътре да обсъдим нещата на спокойствие — предложи Айк.

Неочакваното пристигане на Том Макгро наруши обичайния ни ритъм, който ни сплотяваше през тази първа седмица. Всички искаха да присъстват, когато детективът ме разпитва, но Айк пое контрола на положението и ги изпрати да поработят с телефоните в трапезарията, тъй като и без това трябваше да се проверят стотиците подхвърлени ни сведения.

Шеба ме целуна по бузата.

— Детектив, ако Лео Кинг е извършил убийство, аз ще скоча от „Голдън Гейт„ и ще ви дам разрешение да снимате самоубийството ми. Дори ще ви предоставя световните права върху лентата.

— Как може да се шегувате с толкова ужасно нещо? — попита Анна Коул, след което избухна в плач.

— Може, тъй като никой от нас не знае за какво става дума — отвърнах й. — Никога не съм убивал никого и се чувствам съвършено спокоен.

— Трябва ли да наемем адвокат за Лео? — попита Шеба.

— За какво му е адвокат — каза Айк. — Той няма дори една глоба за неправилно паркиране.

Анна Коул изглеждаше много разстроена и се наложи да почакаме, докато се успокои, преди да започне разпита.

— Мадам, да ви дам ли чаша вода? — попита я Айк внимателно. — Може да приключим много бързо, ако се овладеете.

Анна се обади през сълзи:

— Единственото нещо, което направих, бе да изпратя в полицията фотокопие от снимката на мъжа, който ме преследваше, както ме посъветва ти, Лео.

— Той беше от Сан Рафъл, нали? — попитах я. — Забравих името му.

— Името му е Джон Съми — подсети ме детектив Макгро. — Живял е на Вендола Драйв 25710 в Сан Рафъл. Работил е като терапевт в център за възрастни хора тук, в града.

— Но имал лошия навик да дебне млади жени от Минесота — добавих аз.

— Така твърди госпожица Коул — продължи детективът. — Но ето че изникна един проблем.

— Какъв проблем? — попита Айк.

— Онзи ден Джон Съми беше открит мъртъв в багажника на собствената си кола, оставена на един от градските паркинги. Ударен по главата с тъп инструмент така, че черепът му беше хлътнал. Беше започнал и видим процес на разложение — с други думи лошата миризма накарала някой да се оплаче. Отне ни цял ден да търсим номера на колата. Разпитахме разстроената госпожа Съми, която още миналата седмица беше уведомила полицията за изчезването му. И тогава, хоп, пристига и оплакването от Анна Коул. Посетихме я и тя ни даде твоето име, Лео Кинг, като последния човек, който е видял господин Съми жив.

— И всичко това, защото направих тая глупост да ти отворя вратата — извика истерично Анна. — Никога през живота си не съм отваряла вратата си на непознат. И после тръгна по петите на онзи и го уби, така ли?

— Спокойно! — обади се Айк. — Да не правим прибързани заключения.

— Госпожица Коул каза, че сте заплашили човека с пистолет — обърна се детектив Макгро към мен. — С оръжието на госпожица Коул. Вие сте го поискали, когато сте тръгнали към Съми.

— Анна изглеждаше уплашена до смърт — обясних. — Държеше пистолет в ръката си, когато позвъних на вратата. Каза ми, че въпросният мъж я преследвал. Аз взех оръжието от нея, в случай че ми се наложи да го заплаша, както и стана.

— Госпожица Коул твърди, че сте счупили прозореца на колата му с ритник — продължи детективът. — И това беше потвърдено от огледа на колата. Бихте ли обяснили защо?

— Отказа да свали прозореца си, а пък аз трябваше да привлека вниманието му с нещо. Освен това исках да узная кой е той.

— И затова сте го заплашили с пистолет.

— Да, заплаших го с пистолет.

— Лео, най-тъпото и упорито бяло копеле — изпъшка Айк.

— После сте му откраднали портфейла и слънчевите очила, така ли е?

— Конфискувах портфейла му с надеждата да остави госпожица Коул на мира — казах аз.

— И сте успели — заключи господин Макгро. — Последният път, когато е бил видян жив, е бил, когато вие сте насочвали пистолет в главата му.

— Да, така е, но после както аз, така и госпожица Коул видяхме как господин Съми полетя по Юниън стрийт с пълна газ и тогава си беше съвсем жив.

— Всъщност, господин Кинг, ние смятаме, че точно в този момент господин Съми вероятно е бил вече мъртъв — каза детективът. — Според нашата хронология на събитията господин Съми сигурно е бил вече мъртъв и напъхан във въпросния багажник. Бихте ли описали човека, който шофираше колата?

— Бял мъж, висок около метър и осемдесет. Черна коса — казах.

— Възможно ли е да е бил с боядисана коса?

— Нямам представа. Не съм фризьор — отвърнах. — Но носеше перука. Само за темето. Евтина.

— Не се опитвай да остроумничиш, Жаба — скастри ме Айк.

— Съжалявам, полицай Макгро — казах, — но истината е, че не го огледах добре.

— На каква възраст беше според вас?

— Приличаше на възрастен мъж, който се прави на по-млад. Хлътнали кафяви очи. Рунтави вежди. Със здраво и силно тяло, но очевидно не беше в разцвета си.

— Господин Съми е роден в Ню Дели, Индия. Пристигнал е тук със студентска виза и се е оженил за Изабел Съми. Съвсем законно променил името си от Пател на Съми, за да звучи по американско. На ръст не повече от метър и шейсет и с тегло около седемдесет килограма.

— Това не е човекът, пред когото аз се изправих — казах натъртено.

— Шофьорската книжка е била подправена. Смятаме, че снимката е на убиеца. — Подаде ми копие от книжката и аз се взрях в снимката, която бях зърнал съвсем бегло по време на инцидента на Юниън стрийт.

— Не мога да кажа дали е същият човек или не. Не съм се заглеждал в него и всичко свърши много бързо.

Детектив Макгро ми подаде втора снимка на дребен индиец.

— Тази е правена наскоро. Снимка на господин Джон Съми, който преди се е казвал Анджит Пател.

— Не, това не е човекът, който шофираше колата — казах. — Няма дори приблизителна прилика с него.

— Госпожице Коул, кога забелязахте, че мъжът ви следи? — попита детектив Макгро.

— Преди два дни. В четвъртък вървя след мен до работата ми. Забелязах го, докато чаках автобуса. А после на излизане от автобуса, близо до кантората ми в центъра, направо се стъписах, като отново го видях. На връщане ме чакаше пред къщи. После същото нещо се повтори и в петък. Изчезна през нощта, но на сутринта, щом се събудих, той беше там. Стоеше и чакаше. В петък вече се обадих в полицията. После Лео звънна на вратата.

— Но не се е приближавал до вас, не ви е заплашвал директно, нали? — попита детективът. — Прав ли съм в предположението си, че не ви е закачал, не ви е заговарял? Възможно ли е да е преследвал някой друг в същия квартал?

— Той ме зяпаше право в очите. Мен преследваше — каза Анна, напълно убедена в правотата си, макар и силно разтреперана.

— Когато тръгнах към него — казах на детектива, — той легна на пода в колата. Очевидно се криеше от някого, освен ако не си бе разсипал фъстъците на пода.

— Имате ли разрешително за пистолета, който сте използвали, господин Кинг? — попита мъжът.

— Той не е мой, взех го от госпожица Коул — отговорих.

— Пистолетът ми е подарък от татко — каза Анна. — Не ми го е дал с разрешително. Пък и не притежавам патрони за него.

— Ще може ли някой от вас да го разпознае, ако ви извикаме на оглед в полицията? — попита детектив Макгро.

— Не — отвърнахме почти едновременно двамата с Анна.

— Ако го видите отново, ще ми докладвате ли веднага? — И той ни подаде две визитни картички, после връчи една и на Айк. Преди да си тръгне, детектив Макгро ме попита: — Пазите ли онези слънчеви очила?

— Мисля, че да. Нека изтичам да проверя. Хвърлих ги в чекмеджето на нощното си шкафче.

— Ще дойда с вас — каза Макгро. — По тях може да има пръстови отпечатъци от човека.

Светнах лампата в моята спалня без прозорци и с учудване установих, че стаята е обърната с краката нагоре. Преди да успея да преценя пораженията обаче, детектив Макгро ме спря с ръка. Избута ме назад и влезе в стаята много предпазливо. Извади тефтер и си записа няколко неща, после ме попита:

— Това ли е шкафчето, в което сте сложили очилата?

То лежеше на земята счупено, а чекмеджето беше захвърлено върху леглото, което пък беше разрязано с нож. В къща, пълна с картини на Пикасо, Моне и Миро, със сребърни сервизи и свещници, както и всевъзможни антики, които бяха безценни дори на черния пазар, изглеждаше направо невероятно, че само най-скромно обзаведената стая е изтърбушена.

— Дошъл е за въпросните очила — отсече детективът. — Откъде знае, че сте отседнали в тази къща?

— Нямам представа. По дяволите! Сигурно от статията на Хърб Кан.

— Ще запечатам тази стая. Утре ще изпратя момчетата от лабораторията да й хвърлят един поглед. Това не ми харесва. Ще огледам банята. Дали друг я е използвал?

— Не, сър.

— Казвам се Том. Не е нужно да ми викаш „сър„. — Извади носна кърпа и бутна полуотворената врата на банята. Видях, че съдържанието на несесера ми за бръснене е пръснато по пода.

— Лео, би ли влязъл? — подкани ме детектив Макгро. — Само не пипай нищо, не размествай нищо. Но ми обясни това, ако можеш.

Ядосах се, като видях съдържанието на всяко шишенце от аптечката разпиляно по пода. Мъжът беше изпразнил флакона ми с крем за бръснене в умивалника, беше счупил одеколона ми и изстискал докрай пастата ми за зъби. Вратичката на шкафчето беше широко отворена и всички скъпи мазила, които продуцентът беше оставил за своите гости, бяха изхвърлени. Но най-обезпокоителното нещо в това посещение не стигна до мен, преди Макгро да затвори въпросната вратичка и тогава видях листовката, в която уведомявахме Сан Франциско за изчезването на Тревър Поу. При вида на рисунката кръвта ми се смръзна. Както и от спомена, предисторията и загадъчната митология, която образуваше гротескната основа на нашето търсене, което се оказа смъртоносно.

— Може ли да поискаме полицейска охрана на къщата? — попитах. — Още от тази вечер.

— Ако има защо — отвърна ми детектив Макгро.

— Нека дойдат Шеба, Айк и Найлс — казах. — Но не и другите жени, ако обичате.

Айк и Найлс дотичаха на мига. Чух как Шеба се съпротивява, докато Том Макгро я дърпа за ръката.

— Какво има, Жаба? — попита Найлс.

— Кой, по дяволите, е направил това в стаята ти? — извика Айк.

Чух как Шеба продължава да се опъва, но най-накрая влезе. Видът на обърнатата наопаки стая я стъписа и тя едва не изпадна в несвяст, като видя ветреещото се парче хартия със снимката на брат си, залепено върху огледалото в банята.

С яркочервен лак за нокти някой беше изрисувал усмихнато лице. От лявото око капеше сълза, преди да се търкулне надолу по безизразните черти.

— Божичко! — каза Айк.

— По дяволите! — ахна Найлс. — Какво означава това?

— Шеба — обадих се аз, — баща ти е още жив. Той е бил човекът в колата.

На следващия ден Айк оглави нашата разбита команда от уплашени до смърт изгнаници. На сутринта вече имаше патрул пред къщата ни, който крачеше напред-назад като пехотинец на пост. Нападателят беше влязъл през оградата на задния двор, което се доказваше от безжизненото тяло на отровения ротвайлер. Полицията обаче не намери никакви отпечатъци, никакви косми или друго доказателство за влизане с взлом. Откри обаче един-единствен отпечатък от гуменка „Ню Баланс„ номер 11 на долната тераса. Разпитваха Шеба цели два часа, изслушвайки подробностите на нейната бурна семейна история, в която се съдържаха съществени парчета от пъзела, който ние години наред се опитвахме да разгадаем. Всички ние знаехме по нещо, но никой от нас не знаеше всичко.

Налях чаша черно кафе на Шеба, когато се присъедини към нас на закуска. Напрежението трептеше в сумрачния, пропит от мъгла въздух. Беше студено в града, който се оказа, че не храни голяма привързаност към лятото, нито вярва в него. Напрегнатата, изпълнена с въпросителни тишина тегнеше над нас, затова, когато Айк реши да оглави бандата ни и да състави план за действие, това беше нещо като спасителен акт на милосърдие.

— Шеба, от снощи всичко се промени — започна Айк. — И ти го знаеш по-добре от всички.

— Не бих изложила на опасност никого от вас — каза Шеба. — Надявам се, че поне за това ми вярвате.

От всички Моли изглеждаше най-разстроена. Нито веднъж не беше споменала за нашата нощ, нито беше направила опит да ме заговори насаме или дори да ме докосне окуражително. Трудно ми беше да си обясня хладния начин, по който ме избягваше, тъй като по природа не е студена жена. Тя е внимателна, грижлива, мила и отзивчива, може би затова през последните няколко дни в Калифорния полека-лека си дадох сметка, че също така е и жена, у която всичко е подредено по категории и важност. Имаше си чекмедже за семейството, чекмедже за приятелите, чекмедже за къщата и ремонтите в нея, чекмедже за Лео, нейния верен слуга и предан любовник. Помислих си, че мълчанието й е продиктувано от факта, че още не е решила какво да прави с чекмеджето, наречено Чад — дали да го изхвърли, или да го реорганизира? Изглежда, цялата тази несигурност я парализираше, а повторната поява на Поу-старши беше изострило усещането й за пълзящ хаос.

Нейният ентусиазъм в общото начинание определено беше угаснал и гласът й прозвуча рязко, когато се обърна към Шеба:

— Идването ни тук, за да открием Тревър, беше много приятно. Беше удоволствие. Даде ни възможност да си докажем нещо един на друг, да изживеем заедно едно приключение. Но ти изобщо не ни предупреди, че това може да ни коства живота.

— Смятах, че баща ми е мъртъв — отговори й Шеба.

— Шеба, ние имаме деца и трябва да мислим за тях — обади се делово Фрейзър.

— Тогава всички се омитайте от тук. Ще открия проклетия си брат сама — извика Шеба, обзета от отчаяние, което идваше от най-тъмните кътчета в душата й.

— Нека ви предложа план за действие — намеси се Айк. — Мисля, че рискът е минимален. Двамата с Бети го измислихме снощи.

— Не е съвършен, но все пак е нещо — добави Бети.

— Да си дадем срок до неделя — започна Айк, — което означава, че сме останали повече от две седмици. Досега се скъсахме от работа. Пускахме обяви по вестниците, разлепвахме листовки по улиците, да не забравяме и статията на Хърб Кан. Шеба беше интервюирана от всички радиостанции и телевизионни канали в града. Цялата гей преса писа подробно защо сме тук. Тоест положихме всички усилия.

— Ние с Фрейзър бяхме готови да се качим на самолета още тази сутрин — каза Бети, — но планът на Айк изглежда смислен. Той винаги успява да запази самообладание.

— Защото не е майка — обади се Моли. — Както и Шеба. Нито Лео е баща. Лично аз по-скоро бих взела една смъртоносна доза хероин, отколкото да оставя Чад и бразилската му кукла да отглеждат децата ми.

— Не забравяй, че по някаква случайност Чад ми е брат — намеси се Фрейзър. — Той обича тези деца не по-малко от теб.

— Точно сега нямаме нужда от женски кавги — каза Найлс, като се опита да тушира напрежението. — Имаме си достатъчно други проблеми.

— Онази нощ те видях да се измъкваш от сутерена — обърна се Фрейзър към Моли. — Бях отишла до тоалетната в хола, за да не събудя Найлс. Предполагам, че двамата с Лео сте обсъждали нуждата от икономически реформи в Шри Ланка.

— Бях слязла да си стопля чаша мляко в микровълновата печка — отвърна й Моли, но лъжата й не прозвуча убедително. — Не можех да заспя.

— По-скоро ми замириса на секс — продължи Фрейзър.

Всички ахнаха. Фрейзър нямаше навика да употребява подобни думи и ако не ги бях чул със собствените си уши, нямаше да повярвам, че ги е казала. По изражението на лицето й видях, че и самата тя е шокирана от себе си.

— А, значи кланът Рътлидж стяга редици, така ли? — попита Моли. — Малкият Чад си прави каквото поиска, а Моли и децата трябва да си държат езиците зад зъбите и да се усмихват пред камерите, докато къщата гори.

— Извини се на Моли — обърна се към Фрейзър с блеснали от гняв очи Найлс.

— Нямам за какво да се извинявам — отвърна му тя. — Трябва да си сляп, за да не виждаш какво вършат двамата с Лео. Освен това не съм дошла тук, за да направя децата си сираци.

— О, какво имаш против сираците? — попита жена си Найлс.

Стаята се завъртя в някакъв вихър и всичко излезе от контрол, сякаш една малка планета се беше отскубнала от законите на гравитацията.

— Съвършено нищо, скъпи — каза Фрейзър и като че ли успя да се овладее. — Просто не бих избрала такава съдба за децата ни, независимо че според теб тя калява характера.

— Никога не съм я възприемал по този начин — каза Найлс. — Това беше най-ужасното нещо в живота ми. Всеки ден се събуждах със страх. Отивах на училище със страх, както и сестра ми. Това съсипа живота й. Твоята любов обаче спаси моя, Фрейзър. Сестра ми беше така жестоко наранена, че дори любовта на Лео не можа да й помогне. Но колкото и голям да беше страхът, в който живеехме със Старла, мисля, че изобщо не може да се сравнява с този на Шеба и Тревър. Аз нямах кой знае какъв баща и това ми се отрази много зле. Докато те са имали баща, който години наред ги — е тормозил и малтретирал. Не знам цялата история, Шеба, не и в подробности. Но знам, че е наистина зловеща.

Айк се изправи. Гласът му беше твърд и успокояващ:

— Ето плана, който според мен и Бети ще проработи. Обещахме на „Подадена ръка„, че ще разнасяме храна във въпросните хотели до неделя. Но сега ще променим начина, по който го правехме. Ние с Бети няма да се занимаваме с храната. Вместо това ще влезем в ролята си на полицейски служители. Ще се движим заедно, хотел по хотел. Полицията на Сан Франциско ще охранява къщата ни денонощно. Първо да свършим тази работа и да я свършим добре. Жаба, ще ни сготвиш ли вечеря, като се приберем?

— С удоволствие.

— Ще се храним тук при спуснати транспаранти и затворени завеси. Никакво плуване, никакви горещи вани.

— Тогава къде отива моят меден месец с Лео? — обади се Моли.

— Моли, млъкни! — скара й се Айк.

— Уплаших се — обясни й Фрейзър, — затова го казах.

— Фрейзър, за пръв път в живота си се показа дребнава и злобна — каза Найлс и погледна жена си, която обаче не намери сили да отвърне на погледа му. — Божичко, ако не те познавах, щях да кажа, че говориш като някой сирак, а сираците са отрепките на обществото, нали?

— Найлс, не е честно! — разсърди се Моли и изненада всички нас, но най-вече Фрейзър. — Нали току-що ти каза, че е уплашена. И това ни оправдава и важи за всички нас.

Шеба най-неочаквано застана на нейна страна. Седеше на стол в дъното на стаята, прегърнала коленете си с ръце.

— Баща ми е в състояние да убие всички нас, без да му мигне окото — намеси се тя. — Аз съм причината за всичко това; мога да поправя стореното. Кълна се, че мога.

— Преди това обаче ни чака работа — каза Бети. — Трябва да разнесем храната на онези клетници. Сигурно вече едва изтрайват.

— Нямам сили да помръдна от тук — каза Шеба. — Имам желание да се върна в леглото, да се напия и да гледам старите си филми. Може би това ще ми помогне да забравя, че баща ми, този психопат и убиец, когото смятах за мъртъв, не само е жив, но и знае адреса ми.

— Лео — подвикна ми Айк, — да ни нахраниш добре. С нещо екзотично. А междувременно ние трябва да си изясним доста неща. Шеба, хайде, момиче, стегни се. Утре всеки един от нас ще знае цялата проклета история от А до Я. Преди двайсет години вие нахлухте в живота ни като гангстери. Никой от нас не знаеше откъде дойдохте, нито защо се настанихте в къщата срещу Лео. Не знаем нищо за майка ви, освен че е родена да създава неприятности. А трябва да научим всичко. Не бива да криеш нищо от нас, защото този човек и преди ни е заплашвал. За нас твоят татко е самият граф Дракула, или прословутият Циклоп, или Франкенщайн, или Чарли Менсън и въпреки това, ако в този момент влезе в стаята, никой от нас не би го познал. Дори името на баща ти не знам.

— Казах ти, Айк, и аз не го знам — извика Шеба, с което изненада всички ни. — И Тревър не го знае.

— Тази вечер, Шеба Поу — продължи Айк, — ще ни разкажеш всичко. Ще свалиш всички карти на масата. Нямам нищо против да умра за теб. Наистина. Но трябва да знам защо го правя.

Тази вечер Шеба зае централното място в разкошната си спалня, която заемаше целия най-горен етаж на къщата. Навсякъде се виждаха възглавници и удобни кресла. Потънали в тях, всичките жени изглеждаха дребни, с изключение на Фрейзър, която се извисяваше над Найлс. Ние с Моли се настанихме на десет метра един от друг, преструвайки се, че населяваме два различни свята.

— Ние с Тревър никога не сме знаели нито къде сме родени, нито кога — започна Шеба.

— Нямате ли свидетелства за раждане? — попита Айк.

— Имаме няколко — отговори му Шеба. — На едно от тях моето име е Каролин Абът, а на брат ми Чарлз Ларсън Абът. Рождените дати си бяха същите. Но на първото свидетелство бяхме родени в Сейнт Луис, а на второто — в Сан Антонио.

— А баща ви? — попита Айк.

— Той променяше името и работата си при всяко преместване.

— Защо, по дяволите? — попита Моли.

— Нямам никаква представа. Когато се местиш всяка година, когато пътуваш от град на град, когато всеки срещнат е непознат, тогава в главата ти всичко се обърква. Като живеехме в Шайен, Уайоминг, баща ми се казваше доктор Боб Марчезе. Говореше с италиански акцент и работеше като ветеринарен лекар. В Питсбърг обаче се наричаше Пиер ла Давид и продаваше коли, главно „Ягуар„. В Стоктън, Калифорния, продаваше застраховки. Аз дори не знам дали истинското ми име е Шеба Поу. По едно време Тревър твърдеше, че е намерил четири или пет фалшиви свидетелства за раждане и три паспорта на татко, в които е използвал три различни фамилни имена, но нито едно от тях не било Поу.

— Не разпитвахте ли майка си? — попита Фрейзър.

— Не много. Ако за нас беше странно, за нея беше истински кошмар. Когато бяхме вече достатъчно големи, за да разбираме някои неща, виждахме, че тя се страхува от него. Естествено, тогава вече бяхме наясно, че има всички основания за това.

— Биеше ли я? — попита Айк.

— Не и така, че да си личи. Но измисляше хиляди начини да я измъчва. Понякога я тормозеше, като не й даваше пари за храна. Винаги сме живеели в провинцията, далеч от населени места и никога не сме имали радио, телевизор, съседи или кола. Татко беше единствената ни връзка с външния свят.

— Спри, спри веднага! — извика Фрейзър. — Нещата не се връзват. Такъв живот, какъвто се опитваш да ни опишеш, не съществува в Америка. Тук никой не расте по този начин. Къде са били твоите баби и дядовци, твоите лели и чичовци? Нали са ви идвали на гости, какво са казвали след това?

— Дядо и баба ли? Лели ли? Чичовци ли? Ако съм имала такива, скъпа Фрейзър, не са дошли да ми се представят. Смяташ ли, че мога да си измисля всичко това и да го повторя хиляда пъти? Да знаеш как само съм се молела някой да види филмите ми и да каже: а, значи това е нашата Шеба. Но очевидно тези митични роднини никога не са чували за близнаци с името Шеба и Тревър. Може би за тях ние сме били Мери и Бил Робъртс от Бъфало, Ню Йорк. Не мислиш ли, че е възможно мама да се е влюбила в татко и да е казала „сбогом„ на семейството си? Има хиляди сценарии, Фрейзър, и толкова по-зле за теб, ако мислиш, че възможният е само един.

— Изобщо не е по-зле за мен — възрази й Фрейзър. — Аз имам късмета да знам с точност кои са моите роднини и къде са живели от триста години насам. Стабилността е най-важното нещо, което съм получила от малка. И именно тази стабилност ще дам и на моите деца.

— Но не знаеш къде е живяла другата половина от роднините на децата ти — напомни Найлс на жена си. — Защото те са наполовина мои. И защото сред предците си имат селяндури от най-дивите планински места, контрабандисти и неграмотни момичета, които не са завършили и трети клас. Нашите деца имат в родословното си дърво не по-малко призраци, отколкото Шеба и Тревър. Баба ми беше убила човек и двете с майка ми влязоха в затвора. И това е само едно от нещата, които знам със сигурност.

— Тази тъжна история няма нищо общо с нашите деца отсече Фрейзър.

— Има много общо с нашите деца — отвърна й той. — Тя е основната история в живота им, но те още не го знаят.

— Аз съм ги предпазила от всичко, свързано с твоето минало — каза Фрейзър.

— Моето минало ще ги намери — отвърна й Найлс. — Защото така действа миналото.

— Така е действало за Старла — призна Фрейзър. — Но аз предпазих и теб от миналото ти.

— Няма такова нещо да се предпазиш от миналото си — изсумтях аз.

Айк вдигна ръка, за да сложи край на спора.

— Темата сега е Шеба. И Тревър. И баща им. Сега се опитваме да си изясним всичко, свързано с нейното минало. А за другите неща можем да говорим и като се върнем в Чарлстън.

— Усмихнатото лице? — обърна се Моли към Шеба. — Не мога да разбера по какъв начин е свързано с появата на баща ти и със злото у него.

— Когато бях малка, обичах да гледам усмихнати лица — каза Шеба и сви рамене. — Нямахме пари, затова си изрязвах усмихнати лица от вестници и списания. Откривах ги и на други места — по картонени чаши и чинии, панделки и балони. Татко обаче не искаше ние да имаме друго хоби, освен свиренето на пиано. Той ни беше учител. Освен това държеше да бъде центърът на нашата вселена. Един ден се връщам от училище и виждам, че върху всяко от моите усмихнати лица той е нарисувал по една червена сълза. Беше използвал червения лак за нокти на мама. Но тогава нещата бяха станали ясни. Мама вече кроеше планове за бягство.

— Какво беше станало ясно? — обади се Моли.

— Той беше започнал да ни насилва — и мен, и Тревър. Особено Тревър. Винаги съм смятала, че предпочита малки момченца пред малки момиченца, но не се отказваше и от двете.

— Достатъчно! — извика Фрейзър. — Не желая дори да се преструвам, че ме интересува краят. И мисля, че говоря от името на всички.

Мълчанието се измерва с малки чашки или с високи халби време. Нашето продължи достатъчно дълго, за да може Фрейзър да се почувства в изолирана и отбранителна позиция. Очите й святкаха като на лъвица, която е подушила миризмата на хиена близо до малките си. Изповедта на Шеба смути и разстрои всички ни, но за прословутото самообладание на Фрейзър тя се оказа тежко изпитание. В сложния колаж, който представляваше нашето приятелство от години насам, Фрейзър беше олицетворение на нормалност в най-висока степен. Човек винаги можеше да разчита на нейното чувство за отговорност и на нейната доброта, независимо колко силни бяха турбуленциите в атмосферата наоколо. И затова беше толкова болезнено да видиш как светът й потъва в плаващи пясъци.

— Найлс, идваш ли с мен? — попита Фрейзър. — Чух достатъчно. Подробностите ще оставя на въображението си.

— Нека чуем всичко до края — отвърна й Найлс внимателно. — Ние всички трябва да запушим тази амбразура в живота ни, особено Шеба.

— Шеба, не е нужно да ни рисуваш всички гнусни подробности как баща ви ви е насилвал — възмути се Фрейзър. — Вече разбрахме. Ти пък трябва да разбереш, че ние се опитваме да живеем прилично и нормално. Ние не живеем в свят, в който възрастните изнасилват децата си. Това ни е чуждо, непонятно и противно. А и едва ли ще ни помогне да намерим Тревър.

— Фрейзър — обади се Найлс, — в сиропиталището например всичко може да се случи на едно дете. Бил съм изнасилван от двама мъже, преди да навърша и десет години, но оцелях. И аз, и Старла оцеляхме.

— Найлс, сестра ти изобщо не е оцеляла. Сестра ти е развалина и ние не знаем кога и как ще свърши — процеди Фрейзър.

— Фрейзър, ние с Найлс знаем много добре какво може да направи сиропиталището с психиката на едно дете — обади се Бети. — Някак се опазихме, но ни предстои още много път.

— Лека нощ на всички — отсече Фрейзър.

Стъпките й по стълбите се отличаваха с онази атлетическа грациозност, която си остана нейна запазена марка. Под нас се затръшна врата.

— Добре ли си, Шеба? — попита Айк.

— Не — отговори му тя. — Усещам как се отчуждаваме и скоро ще започнем да се мразим. Затова нека спра. Съжалявам, че баща ми е изнасилвал мен и Тревър, но това са фактите. Когато се случи, дори не знаех, че е нещо лошо. Той ми каза, че момичетата и момчетата са длъжни да го правят с бащите си. Дължат им го и по този начин се отплащат, че бащите ги издържат. Откъде можехме да знаем, че нещата не стоят така? Сега знам, че е нещо отвратително и недопустимо, но когато бях на пет или шест години, не го знаех.

— Шеба — Бети застана на колене пред разстроената си приятелка и взе ръката й. — Същото се случи и с мен. Приятелят на майка ми. Правеше го, докато не дойдоха социалните служби да ме отведат. Пристигнах в Чарлстън същата година, когато дойдохте и вие двамата с Тревър, от същото сиропиталище, в което бяха Найлс и Старла. Всички си помагахме. Аз бях толкова потънала навътре в себе си, че мислех, че никога няма да се съвзема. Хайде да приключваме, скъпа. Ако някога баща ти попадне в обсега на мерника ми, веднага ще го изпратя на оня свят. Както ще направят и Айк, и Найлс, и Жабата.

— И аз храня същите чувства към него — обади се Моли, — но не мисля, че бих му теглила куршума. Просто не ми е в природата да убивам.

— Така е, Моли — намеси се Шеба. — И аз не бих могла да го направя. Поради най-тъпата причина на света, която, ако си призная, ще ме намразите.

— Можеш всичко да споделиш — каза й Айк. — Няма да те намразим.

— Защото той ми е баща. Ето докъде ме е докарал, докъде ме е извратил — да продължавам да го обичам само и единствено поради това че ми е баща. Да, той е мой баща и баща на Тревър. Бих искала да го видя как ще изчезне, но не и как ще умре.

Тя се разплака и тогава си казах, че Шеба беше измислила себе си от толкова много маски, че вече не можеше да различи собственото си лице сред цялата галерия, която сама си беше създала, за да се прикрива. И тъй като е артистка, беше моделирала цялата си кариера от откраднати идентичности. Докато я съзерцавах — седнала срещу мен, — се хванах, че напълно й вярвам, без да съм убеден, че казва истината. Трудно е да имаш доверие на жена, която идва от къща с много изходи и нито един вход.

— Какво още трябва да знаем? — попита Айк групата. — Шеба, ще гледаме да приключим колкото е възможно по-бързо. Защото положението е страшно — и за теб, и за всички нас.

— След като познаваш баща си, Шеба, какво те накара да повярваш, че наистина е мъртъв? — попита Бети.

— Така ми казаха в Ню Йорк — рече Шеба и сви рамене. — В стаята намерили документите му за самоличност и копие от завещанието му. След това получих урната с праха му.

— Кога се случи това? — попита Айк.

— Преди няколко месеца — отговори тя.

— Тогава той откъде знае, че си тук? — попита Найлс.

— От статията на Хърб Кан, в която се споменаваше адресът на Шеба — подхвърли Моли. — Преди това е тършувал в стария апартамент на Тревър. Защото Лео го беше описал в цял куп статии.

— Шеба, за днес достатъчно — отсече Айк.

— Но ще има още разговори — добави Бети.

— Откъде обаче идва тази мания по отношение на теб и Тревър? — попита Моли.

— Просто е. Абсолютен контрол. Игра, която не предполага бунт — отвърна й Шеба. — Баща ми винаги е наричал себе си господар. А нас наричаше роби. Твърдеше, че това е най-простата, най-древната и най-почтената игра в света. Веднъж дори ни каза: „И ви обещавам, че тя никога няма да приключи.„ Когато ме изнасили в Лос Анджелис, ми призна, че единствената причина да има деца била, за да може да ги чука до края на живота си. „Като ми се родиха близнаци — каза ми, — беше голяма изненада за мен. Двойно удоволствие, двойно забавление.„

17

Нов обитател на „Уошбег„

В петък започнахме мъчителното сбогуване с умиращите мъже, на които бяхме носили обяд две седмици. Прощаването беше почти непоносимо и много емоционално. Въпреки че „Подадена ръка„ ни предупреди да не се привързваме, самата същност на сериозните ни задължение ни промени. Докато се разделяхме с всеки един от тях, прекарахме почти целия ден облени в сълзи. В хотелите, които обслужвахме в „Тендърлойн„, вече бяхме открили четирима умрели. Това, че не успяхме да намерим Тревър, също ни потискаше, а усещането за надвиснал провал ни караше да се чувстваме съвсем безпомощни. Единствено Шеба имаше сили да недоволства. Преди това никой от нас не се беше сблъсквал с такъв несломим кураж, безжалостно остроумие и жажда за живот, които видяхме, откакто пътищата ни се пресякоха с тези опустошени от болестта мъже.

Душата ми беше вече изморена, когато поехме към „Уошбег„. Келнерката Лесли ни посрещна с прегръдка; сред редовните клиенти на заведението вече се беше разчуло, че все още не сме открили Тревър.

— Прахосах времето на всички, като ви накарах да дойдете тук — каза Шеба. — Освен това изложих живота ви на опасност. И все още нямаме никакъв резултат. — Млъкна и се разплака. Не беше проява на актьорско майсторство, а на отчаяние. Преди да се намесим, Лесли задъхана изтича от предната стая.

— Някакъв вонящ и зловещ тип идва насам — уведоми ни тя.

— Какво искаш да кажеш? — попита Айк и стана от мястото си.

— Огромен чернокож. Очевидно бездомник. Каза, че иска да говори с вас.

Междувременно Шеба се беше овладяла и именно тя първа направи връзката.

— Сигурно оня идиот от трамвая! Дето се опита да ми открадне чантата.

Обърнах се към Лесли.

— Приготви възможно най-големия стек с планина от гарнитури. Донеси го на пейката на площада.

Найлс и Айк бяха вече излезли на улицата и разговаряха с най-пробивния нападател на „Оукланд Рейдърс„, който живееше на задната седалка на изхвърлена от употреба кола.

— Може би ни носи някаква новина — казах на жените, които тръгнаха след мен. — Поръчах обяд за нашия човек — обясних на Айк и Найлс.

— Опитах се да вляза — каза Маклин Тихуана Джоунс, истински възмутен, — но те ме заплашиха, че ще извикат ченгетата.

— Не отговаряш на профила на клиентелата им — каза му Айк с успокоителен тон.

— Обещахте пет бона, ако някой намери малкия ви педераст. — Маклин седеше на пейката в парка, а ние го бяхме наобиколили прави. — Къде са ми парите?

— Къде е нашият приятел? — попита Айк. — Парите няма да сменят собственика си, преди да видим Тревър Поу.

— Открих го — рече Маклин. — Както ви обещах. Значи съм надежден. Сега си искам парите. — Извади листовката, която бяхме разпространили из целия град, и се загледа в нея като че ли беше карта на Острова на съкровищата. — Той е, същият. Видях го със собствените си очи. Видях го вчера.

Лесли пристигна с поднос, отрупан с храна, и кашонче с шест бири. Тържествено го постави в скута на Маклин и заяви:

— Стекът не е алангле, а средно препечен. Така ли го предпочиташ, сладур?

— Да, мадам, точно така — отговори й той. — Предайте моите любезни поздравления на готвача и си добавете трийсет процента бакшиш към сметката.

Докато наблюдавахме изгладнелия Маклин, ми направи впечатление колко изискано и културно се храни. После се сетих, че той все пак беше играч от Националната футболна лига и знаеше как да се държи в най-добрите ресторанти на всеки град.

— Дами, господа, прекрасен обяд, много добър.

— Видя ли Тревър Поу? — попита Айк, вече изгубил търпение.

— Със собствените си очи — отговори Маклин между две хапки.

— Можеш ли да ни заведеш при него? — продължи Айк.

— Полицайче, вашето момче го е закъсало — отвърна му той. — Да, мога да ви заведа при него. Но да го измъкнете от там ще бъде много трудно.

— Къде е той? — извика Шеба.

— Бъни го е спипал — отвърна Маклин.

— Кой е Бъни? — попита Айк.

— Хич не ви трябва да знаете — каза бившият футболист и ни посочи с вилицата си. — Ето какво ще ви кажа. Утре в осем сутринта се срещаме на ъгъла на „Търк„ и „Полк„.

— И тогава ще ни заведеш при Бъни ли? — попита Айк.

— Не, разбира се! Бъни ще ме убие, ако разбере, че водя в къщата му ченгета.

— Страхуваш ли се от някого? Не ти прилича.

— Бъни играеше за „Рейдърс„ две години преди мен — каза му Маклин и пак се наведе над чинията си. — Бъни Бънкъм с номер 89. Бяло момче, играеше за Флорида. Тогава тежеше сто и петдесет килограма. Обзалагам се, че вече е двеста. Не е с всичкия си. Абе, откачил е, ама не готино, а гадно. Способен е да пречука собствената си майка и да продаде старите й дамски превръзки за една доза.

— Колко нестандартен образ — обади се Фрейзър.

— Мери си думите пред жена ми — изръмжа Найлс.

— Дойдохме в Сан Франциско, колкото да отморим и разпуснем — намесих се аз. — А виж кого виждаме пак, нашия приятел Маклин. Бащата на Шеба се появи изневиделица да покани дъщеря си на още един танц. Сега пък разбираме, че Тревър се е сприятелил с някакъв чалнат двестакилограмов идиот на име Бъни.

— Защо Тревър ще отсяда при някакъв си Бъни? — попита Бети в пълно недоумение. — Той винаги е ненавиждал подобни типове.

— Госпожо, ти нищо не си разбрала — каза й Маклин. — Вашият приятел Тревър е пленник, да не кажа военнопленник. Както и останалите педали там. Стоят заключени в къщата на Бъни. Той не може да излезе. Не му е разрешено.

— Но той е пълнолетен — намеси се Фрейзър. — Може да се махне, ако поиска.

— Вижте какво, ваше светско величие, нагледал съм се на хора в „Тендърлойн„, които пропадат до дъното. По дяволите, нали и аз от там идвам. Но тук Бъни си е изградил един собствен ад. И в него със сигурност е по-зле, отколкото в истинския. Но първо трябва да умра, за да разбера със сигурност. Както и да е — той си довърши яденето и постави салфетката върху подноса. — Прекрасни бели хора, с вас ще се видим утре в осем и тогава ще видим какво може да се направи. Има едно кафене на източната страна на „Полк„, близо до „Голдън Гейт„. Ще се видим там.

— Откъде да знаем, че ще дойдеш? — попита Айк.

— Пет хиляди причини. Но да знаете, че без тупаник няма да мине. Бъни ще ви натръшка до един, ако се опитате да нарушите спокойствието му. Между другото точно на вашето педалче онзи живот не му понася много добре. Освен това съм готов да се обзаложа, че поне един от вас ще иде зян.

Срещнахме се с Маклин Тихуана Джоунс в кафене в най-мизерната част на „Тендърлойн„, чийто собственик се представи като Джоу Блоу. Ветеран от Виетнам. Маклин всъщност спеше в задния му двор, в една ръждясала мазда на трупчета.

— Поръчвайте си — каза Айк. — Маклин, искаш ли още един стек?

— Хубав начин да започнеш деня — отвърна му Маклин.

— Кажи сега къде се намира Тревър Поу — притисна го Айк. — Нали каза, че знаеш.

— Смятай, че съм мъртъв, ако Бъни разбере — предупреди ни Маклин и внимателно огледа помещението.

— Никой няма да разбере, че имаш пръст в тая работа — успокои го Бети.

— Донесохте ли петте бона? — попита Маклин.

— У нас са — отвърна му Шеба. — Къде е брат ми?

— О, малкото педерастче ти е брат? — учуди се Маклин. — Да знаеш, че няма да го бъде дълго. Целият се е разкапал от тоя СПИН. Били ли сте в „Кастро„? Там се мотаят всички маргаритки. Когато се надървя яко, отивам право в „Кастро„ при някое сладурче да ми го изсмуче.

— Каква мила картинка! — просъска Шеба.

— Ти май си расистка — изсумтя Маклин.

— Точно така, шибана чернилка такава! — озъби му се Шеба. — Няма да ти бутна пет бона, та ако ще да доведеш брат ми с цилиндър и златен бастун.

— Отведи Шеба от тук — обърнах се към Моли. — Къде е Тревър, Маклин? Защо мислиш, че точно него си видял?

— Нали ви казах, че Бъни е невменяем — продължи Маклин. — И е много умен. Учеше бизнес във Флорида. И успя да се дипломира, копелето. Междувременно пострада в един от мачовете. Използва парите от обезщетението да си купи порутен пансион в „Тендърлойн„. Прави по малко от всичко. Аз например си купувам дрогата от наркоман, когото той спонсорира. Никой не смее да мами Бъни. Ако решиш да го правиш, трябва бързо да ти поникнат хриле.

Айк си записваше всяка дума на Маклин.

— Какво искаш да кажеш? — попита го.

— Ами че иначе трудно се диша на дъното на залива обясни му Маклин.

— Да се върнем на Тревър — изнерви се Найлс.

— Бъни беше достатъчно умен, за да види, че може да печели от СПИН. Когато маргаритките взеха да окапват един по един и болестта плъзна навсякъде, той измисли начин да им прибере парите.

— Онези, с които се срещнахме, бяха съвсем обеднели подхвърлих. — И бездомни.

— Да, но получават помощи от държавата — каза Айк и изгледа Маклин. — Както и ти, предполагам?

— Моята се изпарява за нула време. Затова смятам, че наркотиците трябва да бъдат легализирани — отсече Маклин.

— Божичко, сега ми се прави на реформатор — изпъшка Найлс.

Но Маклин не му обърна никакво внимание.

— Бъни знаеше, че и бездомните кучета няма да дойдат да живеят в пансиона му. Затова си намери достатъчно на брой болни от СПИН сестрички, тоест млади момчета, дето няма да ги бъде дълго, без роднини, без приятели, само с един талон за социални помощи в джоба. Започна с двайсет. Събра им талоните. Даде им подслон и храна, колкото да не пукнат от глад, и ги изолира от външния свят. В края на краищата не ти трябва диплома, за да видиш, че се получава прилична печалба.

— Болните от СПИН умират — казах аз. — Това е пропускът в постановката.

— Разбира се, че умират. Но той веднага излиза на улицата и замества умрелия с нов. И прибира следващия талон. Освен това Бъни си има другарче в Отдела за социални помощи, който отговаря точно за „Тендърлойн„. И той насочва всички талони към пансиона на Бъни на „Търк„. Бъни дава на копелето процент от всеки талон. Нали ви казах, че му сече пипето.

— Откъде знаеш, че Тревър живее там? — попита го Найлс.

— След като ми предложихте пари да открия Тревър Поу, отидох право при Бъни да си купя дрога и да огледам наоколо. Бъни вече знаеше, че някакви хора търсят Тревър. Той ме заведе при него, за да се изфука, нали разбирате, че той го държи. И тогава Бъни му вика: „Ей, пианистче, кажи едно „здрасти„ на Маклин.„ Той го нарича така, защото в стаята му има едно раздрънкано пиано, на което педалчето свири от време на време. „Здрасти, Маклин, изглеждаш страхотно — каза ми той. — Мъже като теб ме карат да благодаря на Бога, че съм се родил гей.„ Абе, за малко да си изповръщам червата върху него.

— Това е Тревър — казах.

— Да, нашето момче е — съгласи се Найлс.

— И всичко заради шибаната статия на Хърб Кан — Айк поклати глава.

— Точно така — кимна Маклин. — Бъни чете Хърб Кан всяка сутрин. Затова не ви изпуска от очи.

— Трябва да си поговорим насаме, Маклин — каза Айк, извади портфейла си и му подаде банкнота от сто долара.

— Къде са ми петте бона? — разсърди се Маклин.

— Като си приберем Тревър. Това е аванс. Сещаш ли се нещо друго, което може да ни е от полза?

— Само едно: на покрива в къщата на Бъни има счупена врата. На няколко пъти съм пушил трева там заедно с портиера. А откъде да знам, че няма да офейкате от града с вашето педи?

— Няма, защото не сме отрепки като теб, човече — озъби му се Найлс.

— Мога още сега да отида при Бъни и да му кажа, че съм говорил с вас — продължи Маклин. — Нищо чудно той да ми предложи по-изгодна сделка. Човек трябва да се грижи преди всичко за себе си. Ето моята бизнес философия.

— Бъни ще те пречука на място — каза му Айк.

Маклин се замисли върху дълбоката мъдрост на тази реплика и се обърна към Айк.

— Вашето вазелинче живее на третия етаж. Вратата е боядисана в синьо.

— Върви да изпиеш бутилка вино, Маклин — подкани го Найлс. — Ще се свържем с теб след купона.

Маклин ни махна и си тръгна.

— Бих искал да му помогна с нещо — обади се Айк.

— Пусни му куршум в главата — посъветва го Найлс. — Ще направиш голяма услуга на целия свят.

Къщата на Бъни беше порутена викторианска постройка на две врати разстояние от хотел „Делмонико„. Бяхме минавали покрай нея десетки пъти, докато разнасяхме храна от името на „Подадена ръка„. Мизерията биеше на очи още по-силно на фона на тези полуразрушени къщи, които навремето са били неимоверно красиви. Външната врата приличаше повече на вход на провинциален затвор. Всички прозорци бяха с решетки. Не се забелязваше никакъв признак на живот. Пететажната сграда би струвала милиони в „Президио Найтс„, но насред печалния „Тендърлойн„ за нея не бих дал и долар.

Двамата с Найлс легнахме на тротоара от двете страни на входа, и двамата облечени като бездомници със скъсани обувки, плетени шапки и тесни сака като от благотворителна разпродажба. Моли и Шеба обаче носеха прилични дрехи, като делови дами. Изкачиха стъпалата и натиснаха звънеца. Дълго време нищо не последва. Натиснаха го отново.

Гигантската фигура на Бъни цъфна на прага. Макар и да се преструвах на заспал, не откъсвах очи от вратата — светът изглеждаше странно през присвитите ми очи. Бъни беше направо страшен и очевидно побъркан.

— Какво искате, бе? — попита. Гласът му беше учудващо писклив на фона на огромното му туловище.

Шеба се беше облякла съвсем простичко, като скромна домакиня, и беше оставила Моли да играе главната роля.

— Добър ден, сър — започна Моли. — Ние сме от Дамското сдружение към катедралата „Света Богородица„ и извършваме преброяване на цялата енория. Епископът иска да знае дали Католическата църква прави всичко възможно, за да посрещне нуждите на своите енориаши. Удобно ли е да влезем и да ви зададем няколко въпроса? Обещаваме, че няма да ви отнемем много време.

— Я се разкарайте! — отвърна им Бъни.

— Католик ли сте, сър? — попита Шеба.

— И още как — отговори й Бъни. — Не само католик, ами аз съм самият шибан папа.

Точка две от нашия импровизиран план се появи по улицата под формата на кола от полицията на Сан Франциско, която паркира отсреща. От нея излязоха две ченгета. Айк и Бети застанаха до колата и погледнаха към двете жени, които разпитваха бившия играч на „Оукланд Рейдърс„. Всичко у тях говореше красноречиво за служители на реда с будна съвест.

— Да поканим ли полицията да поговори с вас, господин Бънкъм? — попита Моли.

— Откъде знаете името ми? — попита Бъни, без да сваля очи от Айк и Бети.

— Целият квартал се гордее, че имат за съсед бивш нападател на „Рейдърс„ — отговори му тя.

— Кой ви е дал името ми? — не мирясваше Бъни. — Ще го убия.

Без да обръща внимание на заплахата, Моли продължи:

— Вашите съседи ни казаха, че имате известен брой наематели. Бихте ли ни казали точно колко?

— Кой ви го е казал? — Параноята на Бъни всеки момент можеше да излезе от контрол.

— Трябва ни бройката за нашата статистика, нищо повече — каза му Моли, готова да запише всяка излязла от устата му дума.

Премерих човека от моята легнала позиция и прецених, че е в състояние с лекота да пречука Найлс, Айк и мен, без дори да се изпоти. Изглеждаше страховито и излъчваше миризмата на самородно зло. Уплаших се за живота на двете ни дами.

— Запознати ли сте с проекта „Подадена ръка„? — намеси се Шеба с равен и лишен от театралност глас. — Според тях вие се грижите за известен брой хомосексуални мъже. Те са ви много благодарни и питат дали имате нужда от помощ за изхранването им.

— Мразя педерасти, освен това живея тук съвсем сам — озъби се Бъни. — Сега, малки — ей, още ставате за ебане, — дим да ви няма! И за ваше сведение никога не съм разговарял с вас и вие никога не сте ме виждали. Какво зяпат ония двамата патладжани отсреща?

Той закри очи с ръка колкото палачинка и се втренчи в отсрещната страна на улицата. Айк и Бети го гледаха в упор. Не мога да кажа дали безстрашието им беше нещо заучено или вродено.

— Кажете на „Подадена ръка„, че се надявам всички педали да пукнат от СПИН. А на вашия шибан епископ кажете, че му пожелавам да пипне СПИН час по-скоро.

— Наистина ли сте католик? — попита го Моли.

И тогава някъде от вътрешността на къщата дойде доказателството, че Тревър Поу е жив. Чухме звука от пиано, но не красивото и артистично изпълнение ни увери, че сме на прав път. Той ни даде знак, че знае за нашето присъствие, като изсвири песен, която беше станала емблематична за всички нас. От дълбините на запуснатата, грозна и обезчестена викторианска къща невидимото пиано изсвири известната мелодия „Лили Марлен„. Видях как Найлс се надигна неспокойно, забелязах и едва доловимата промяна в изражението на Айк и Бети.

— Така ли, Бъни? — извика Шеба. — Сигурно имате пианола. Щом живеете съвсем сам и така нататък.

— Престани с това пиано! — извика Бъни назад към къщата, протегнал шия към стълбите. — Откъде знаете, че ми викат Бъни?

— Всички на тази улица ви викат Бъни — каза му тя.

— Благодаря за времето, което ни отделихте, господин Бънкъм — рече Моли. — Благодаря от името на епископа и на Дамското ни сдружение.

Двете се спуснаха по стълбите, прекосиха улицата и влязоха в магазина за сандвичи, минавайки покрай Айк и Бети, които на свой ред тръгнаха да поемат случая. Двамата с Найлс изкуцукахме до хотел „Делмонико„. Найлс бутна петдесет долара на момчето на регистрацията.

— Утре заминаваме за Южна Каролина — казах му аз. — Само да се сбогуваме още веднъж с някои от приятелите.

— За петдесет гущерчета можете да се сбогувате и с целия град, ако щете. Изобщо не ми пука — каза той и целуна банкнотата с нескривана любов.

Двамата с Найлс изтичахме нагоре по стълбите. Найлс вземаше по две-три стъпала наведнъж. Когато стигнахме последния етаж, видяхме, че вратата към покрива е заключена. Найлс й удари едно рамо и тя се счупи на три. Бръкна в торбата си и се въоръжи с ловджийски нож колкото рога на носорог, а на мен ми тикна в ръцете една щанга. Затичахме се по покривите, докато се озовахме точно срещу магазина за сандвичи. Шеба излезе и вдигна високо палец, а ние чухме как Бъни, Айк и Бети се надвикват. Айк крещеше с цяло гърло и тонът му не предвещаваше нищо добро за Бъни.

— Слизам долу да взема Тревър — каза ми Найлс. — После ще го кача тук горе и по покривите ще го изнеса през Делмонико„ долу на улицата. Ако Бъни тръгне да ме гони по стълбите, трябва да ми осигуриш време, за да го измъкна. Чуваш ли, Жаба? Трябва да го задържиш. Ако се наложи, използвай щангата, не се колебай. Прасни го по главата. Може да е двеста килограма, но челюстта му е чуплива като на всички други. Ама видя ли какъв умник се оказа Тревър? „Лили Марлен„, божичко!

— Сякаш изписа името си във въздуха — казах, все още под впечатление на мелодията.

Всички тийнейджъри си имат списък от символични песни на своето съзряване, но случаят тук беше по-различен — тази песен от Втората световна война, станала популярна в изпълнението на Марлене Дитрих, се беше превърнала в мелодията на нашата група заради пристигането на близнаците Поу. Тревър и Шеба участваха в конкурс за млади таланти още през първия месец в гимназията, и спечелиха първото място с неизвестната „Лили Марлен„, която скоро доби популярност в целия ни град.

На вратата висеше евтин катинар. Найлс взе щангата от ръцете ми и го разби с един замах. Шумът обаче беше доста силен и в миг ругатните на Бъни по адрес на Айк секнаха. Чух как Айк се развика още по-силно, за да заглуши незаконното ни проникване:

— Бъни, ще извикам всички полицаи тук и ще им заповядам да изтарашат цялата ти къща. Разбра ли, тлъстако?

— Хайде, побързай! — подкани ме Найлс. — Трябва да стигнем до третия етаж преди Бъни.

Найлс хукна надолу по стълбите със скорост, на която не бях в състояние да насмогна, но адреналинът ми се вдигна и кръвта ми взе да пулсира, защото положението беше наистина опасно. Че нахлуването ни беше абсолютно незаконно, се сетих чак като видях как Найлс се засили да разбие с рамо синята врата на третия етаж. След като рамото му не постигна желания ефект, ритна вратата, от джантите се разхвърчаха трески и той се втурна вътре. Вдигна на ръце скелет, който приличаше на детски, след което го чух да прошепва:

— Казах ли ти аз на тебе, Тревър Поу, че с това смучене на патки далеч няма да стигнеш.

— Ти си моят герой — чух отговора. Въпреки че това нещо в ръцете му не приличаше на Тревър Поу, винаги щях да разпозная гласа му. След това чух тежки стъпки нагоре по стълбите.

— Задръж го, Жаба! — каза Найлс и ме отмина тичешком.

Заех позиция най-горе на стълбата. Когато Бъни стигна третия етаж, се помолих мислено на старозаветния Бог, дал сили на Давид да убие гиганта Голиат, помолих го за същата сила, която бе дал и на слепия Самсон да срине храма върху главите на Далила и нейните кохорти. Когато Бъни вдигна очи и ме видя, просъска:

— Копеле, мъртъв си! Кажи поне кой си.

Бившият нападател изкачваше стъпалата бавно, съсредоточено и много предпазливо. Размахах щангата, сякаш не ми е за пръв път. А отговорът ми изненада и самия мен. Извиках с все сила:

Аз Хорейшо съм, о, да,

ще счупя твоята глава!

Отпреде ми се ти махни,

защото много ще боли.

— Абе, ти наистина си превъртял — изрева Бъни, но продължи да напредва. — Кой си ти, бе?

— Хорейшо, на Портата пазител — изкрещях му отново.

Отдавна не се бях сещал за този основен период от детските ми години. Баща ми имаше навика да ни чете поезия преди заспиване. Стив се беше влюбил в „Хорейшо на Портата пазител„ от Томас Бабингтън Маколи и двамата знаехме наизуст стихотворението. Именно една част си спомних, когато се изправих срещу този Гаргантюа, който бавно се приближаваше към мен. Сигурно съм изглеждал като луд, докато бълвах рими в пълната с умиращи мъже къща. С крайчеца на окото си зърнах как някои от тях взеха да излизат с олюляване от стаите си, за да погледат шоуто.

Тогаз Хорейшо, храбрецът наш, му рече,

на Портата пазител той ни беше:

От смърт човек не може се спаси,

тя рано идва или пък на старини.

Но няма по-достоен начин от това

да се изправиш смело пред врага

във името на мъртвите предци

и жертвите на нашите светци.

Искаше ми се да помнех повече, но това едва ли щеше да промени нещо, защото точно тогава Бъни се засили да щурмува най-яростно. Грешката му обаче беше, че се хвърли към краката ми, но като протегна напред огромните си ръце, оголи лицето си и аз се възползвах, за да му нанеса къс, отсечен удар по дясната скула. Щангата раздра лицето му със сила, която учуди и двама ни. Той залитна назад и в последния момент се хвана за перилото, което обаче се откърти под тежестта му. Той полетя надолу, а дясната страна на лицето му не се виждаше от кръв.

И това е всичко, което Хорейшо видя, защото в същия миг си плю на петите. Изненадах се колко бързо мога да бягам, когато ме преследва двестакилограмов убиец. Чух сирените на полицейските коли, които прииждаха отвсякъде. Направо прелетях стълбите на „Делмонико„, като че ми бяха поникнали криле, чувствах се лек и неуловим. Мъри ме чакаше и скочих право в колата, докато Моли държеше вратата отворена. Шофьорът даде газ и ние потеглихме с летящ старт към болницата на Калифорния стрийт, където Шеба беше вече уведомила персонала за пристигането ни. Найлс притискаше Тревър в скута си, Шеба плачеше и му държеше ръката. Аз го целунах по бузата, но бях твърде изтощен, за да му кажа нещо.

— Добре ли чух, но май рецитираше поезия на Бъни? — попита Найлс.

— Млъквай, Найлс! — казах му. Още треперех целият.

— Жаба, винаги си бил чалнат — не млъкна Найлс, — но да редиш стихове пред психопат…

— Не ти разрешавам да злословиш по адрес на Леополд Блум Кинг, единствения човек, кръстен на герой от книга, която не се чете — обади се Тревър с отмалял глас.

— Стига, Тревър! — казах му дрезгаво, защото чак сега започнах да възвръщам гласа си. — Току-що цапардосах човек с щанга по главата. Аз съм уважаван журналист и работя в порядъчен вестник, а ето че претрепах един психопат с щанга. Може да свърша в затвора, където разни тежкоатлети има да ми се изреждат.

— Звучи ми като райско блаженство — обади се Тревър. Шеба се изсмя.

— Има неща, които никога не се променят.

— Тревър, липсваше ми извратеното ти чувство за хумор — въздъхнах аз. — Ужасно ми липсваше.

— Тревър, утре сме в Чарлстън — каза му Моли. — Ще се погрижим за теб. Отиваме си у дома, Тревър.

През последната ни нощ в Сан Франциско се събрахме в салон „Секвоя„ на хотел „Клиф„, за да изпълним тайнствения ритуал по сбогуването с Калифорния. Повече от две седмици душите ни витаеха и страдаха в най-златния град на обвеяния с митове, невероятен щат, който се къпе в приливите на Пасифика. Салон „Секвоя„ винаги е бил последната спирка, последният обред, на който Тревър много държеше, когато някой от гостите му си тръгваше от Сан Франциско, за да потъне отново в мрачния си, намусен, еснафски живот в някой от по-тъпите градове на страната.

Пристигнах пръв, облечен официално според най-стриктните правила на протокола, който навремето Тревър Поу беше постановил като задължителен при всяко сбогуване с приказния град. Сега щяхме да се съберем в „Секвоя„, сякаш нищо не се беше случило. Но този път бяхме дошли, за да проверим дали все още сме способни да обичаме с онова простодушие, което беше свързало съдбите ни като тийнейджъри, и да преценим себе си на фона на онези хлапета, които навремето се озоваха като изолирани във времето в една и съща затворническа килия, наречена Чарлстън. Когато утре напуснехме Сан Франциско, нямаше да се сбогуваме с любимия на Тревър град, нито да гледаме с копнеж към него по пътя към летището. Златният, разгулен град на Тревър се беше превърнал в място на агонизиращи гласове и изцъклени от ужас очи, на красиви мъже, които очакваха онзи наказателен отряд, който не носи оръжие и не знае точния час на екзекуцията. Щяхме да напуснем тези отчаяни нещастници, които промениха всичко у нас.

Някой ме целуна леко по устните и седна до мен. По ефирното ухание на „Шанел №5„ познах, че е Моли, още преди да отворя очи.

— Току-що разбрах, че Тревър е доста добре въпреки всичко преживяно — каза ми тя.

— Това е чудесно — отвърнах и се съсредоточих върху питието си.

Двамата с Моли все още не бяхме говорили на четири очи след онази божествена нощ, когато беше дошла в леглото ми; бяхме твърде улисани в суматохата по издирването на Тревър. Дори и сега, когато той беше вече спасен, продължаваше да ни мъчи някаква нерешителност — повече от нейна страна, отколкото от моя. Не бяхме говорили за случилото се и аз не знаех дали тази нерешителност се дължи на преосмисляне, на това, че в крайна сметка е решила, че обича повече Чад, или на факта, че Фрейзър беше разкрила тайната ни на всеослушание. Не знаех и не питах, защото ме беше страх от отговора.

Засега ми стигаше, че намерихме Тревър. Седяхме на бара като непознати и отпивахме от питиетата си, докато в един момент останалите не нахлуха шумно и не се скупчиха около нас. Шеба, цялата обляна в сълзи, започна да ни целува и прегръща един по един. Бети, пламнала от вълнение, се зае да разказва на Фрейзър онези събития, които беше изпуснала. На пианото някой засвири „Декемврийска песен„ и Айк ме повлече към лъснатия до блясък дансинг.

— Айк, хората ще си помислят нещо лошо за нас — казах му.

— Да си мислят каквото щат — ухили се той. — Това е единственият град в света, където ние двамата изглеждаме като нормална двойка. Отпусни се и се наслади на танца.

— Къде е Бъни?

— В затвора, бейби. Това ще бъде неговият дом до края на дните му. Арестуваха и социалния работник, който му е бил съучастник в престъплението, и той, разбира се, си изпя всичко, щом му щракнаха белезниците.

— Как Бъни се е добрал до Тревър?

— Спипал го, докато нашичкият се мотаел из улиците. Според Тревър по някаква случайност Бъни може и да е спасил живота му.

— Айк, не искам да наранявам чувствата ти към мен, но нека спрем да се натискаме, а?

Айк се изсмя гръмогласно.

— Тъкмо взе да ми харесва начинът, по който гърдите ти докосват моите.

Разсмяхме се, върнахме се на масата и веднага се включихме в разговора. Бети беше взела думата и преразказваше в сочни подробности разпита на Бъни Бънкъм.

— Жаба, чуй най-забавната част — засмя се тя. — Бъни каза, че полицията в Сан Франциско е организирала хайка за твоето залавяне, за лудия, който го бил нападнал в неприкосновения му дом. Непрекъснато повтаряше, че си луд, освен това, че си бил огромен на ръст, че си буйствал и че си крещял мръсотии в лицето му. Бъни твърди, че си го удрял с бокс.

Айк се изсмя.

— И не спираше да говори за „неприкосновения„ си дом. Като го каза първия път, двамата с Бети се хванахме за патлаците. Когато детективът поиска от него да те опише, той каза, че си над два метра и тежиш сто и петдесет килограма, с две думи дебелогъз бял главорез. Кълна ти се, Лео, не си измислям: каза, че си имал изцъклен налудничав поглед като на крастава жаба.

Всички се запревиваха от смях, включително и аз, и то ми подейства добре. Почувствахме облекчение от пълното ни несходство с този град.

— Тревър е по-добре, отколкото се очакваше — каза Шеба. — Докторите го прегледаха от главата до петите. Умира от СПИН, но няма да е скоро. Някой от вас спомня ли си Дейвид Бидерман? Дребен зубрач, който беше в девети клас, когато ние бяхме в горните класове на гимназията. Много си падаше по мен, но това е разбираемо.

Последва бурно хихикане, а тя продължи:

— Доктор Бидерман ще изпрати линейка при пристигането на самолета утре вечер, когато кацнем в Чарлстън. Лично ще се заеме с лекуването на Тревър. Току-що говорих с него по телефона.

— Значи, свърши се — каза Моли с натежал от сложни чувства глас. — Наистина всичко свърши.

Айк вдигна ръка и каза тихо:

— Има един малък проблем, свързан с бащата на Шеба. В полицията смятат, че вече е напуснал града.

— Слава богу! — обади се Фрейзър.

— Това е хубавата част — каза й Бети. — Но има и друга, която е страшна. Те смятат — а и ние с Айк сме съгласни с тях, — че вече пътува към Чарлстън. Ще издебне Шеба и Тревър, защото е убеден, че те ще се върнат в къщата на майка си.

— Тогава всички можете да отседнете у дома — казах им аз. — Място — колкото щеш. Ще купя доберман, кобра, огнепръскачка и ще наема девет нинджи да охраняват къщата.

— Моите хора вече патрулират около къщата на госпожа Поу — каза Айк. — Като се върнем, трябва да съставим план. А сега да вървим да спим. Утре ни чака тежък ден.

— Между другото днес настанихме Маклин в център за лечение на наркомани — каза ни Бети. — Айк обеща да му намери работа в Чарлстън, ако се изчисти. Обадих се на лелята на Маклин. Тя ще го приеме при себе си.

— Мога ли да попитам къде е съпругът ми? — тихичко се обади Фрейзър. — С което не искам да развалям празненството ви.

Шеба стана, отиде до Фрейзър, седна до нея и я прегърна.

— Не пожела да се откъсне от Тревър. Найлс си е сложил матрак на пода до леглото му и тази вечер на излизане от болницата ги оставих и двамата заспали. А най-милата гледка беше, че Тревър си бе пуснал ръката надолу и Найлс я държеше. Двамата здраво заспали, хванати за ръце.

— Съвсем в стила на моя прекрасен съпруг — каза Фрейзър.

— Днес разговарях с Анна Коул и се уговорихме тя да ни изпрати всички вещи на Тревър — каза Шеба. — Между другото каза нещо много приятно: че никога не е виждала толкова предани приятели като нас. Искаше да знае как се получава така.

Почувствах се страшно неловко, защото, когато допих питието си и вдигнах поглед, с учудване видях как петимата ми елегантно облечени приятели ме сочат с пръст. Махнах с ръка и поклатих глава в знак на категорично несъгласие, но те продължиха да ме сочат. Разбира се, не можех да ги спра, но в същия миг мислите ми яхнаха въздушните течения над Сан Франциско и ме върнаха двайсет години назад в щастливото безветрие на онова, което и досега наричаме Лятото на Блумсдей.

Четвърта част

18

„Ренегатите„

Първият училищен ден винаги се усещаше като малка смърт, продължително и мрачно падане в безсловесна празнота. Тъй като бях обикновено момче, винаги се страхувах от хапливите коментари на децата, които преди това не бяха виждали такова странно и немислимо лице. Въпреки че с черните рогови рамки на очилата си приличах на все още неидентифициран екземпляр от вида амфибия, те ми даваха възможност да се скрия зад тях, маска, зад която можех да стоя на разстояние и да запазя усещането си за нещо като анонимност. Но сега бях вече гимназист и „Пенинсула„ се беше превърнала в мой втори дом. Бях успял да се сприятеля с няколко души въпреки вродената ми стеснителност и зловеща известност като търговец на наркотици, затова в гимназията се чувствах на собствен терен, въобразявах си, че знам всички лостове, механизми и номера, за да избегна евентуални неприятности.

И, разбира се, се оказах дълбоко неправ.

Като ме изпращаше на училище през тази първа сутрин, майка ми ми натрапи неприятната задача да се навъртам край Ветровитото — парче ничия земя, където се събираха всички гамени, грубияни и нехранимайковци от двата пола, защото само там бяха далеч от полезрението и надзора на учителите. За момче като мен това беше опасна територия, страховитото царство, в което Уилсън „Уърми„ Ледбетър вилнееше и господстваше над свирепото си племе от провинциални човекоядци, които го боготворяха. Аз бях прикачил прякора „Уърми„, Червясалия, към фамилното дърво Ледбетър, заради което бях изял страхотен тупаник. В годините преди десегрегацията всяко училище с бели деца раждаше някакъв вариант на вида Уърми Ледбетър. В гимназията „Пенинсула„ Уърми представляваше този тиранозавър рекс, тоест класически пример на предубедения провинциален южняк. Той често ме пердашеше и това му доставяше огромно удоволствие. Миналата година ми счупи носа. Майка ми обаче го изплаши до смърт и не само него, а и родителите му, като му даде да разбере, че ако още веднъж посегне на когото и да било от учениците, на мига ще го изхвърли от гимназията. Уърми беше голям расист и в омразата си към чернокожите нямаше равен на себе си.

Този ден той беше събрал около себе си обичайната тълпа от тъпоумни кретени. Но не това ме притесни, когато свих към Ветровитото. Всички новопостъпили чернокожи ученици също се бяха събрали там, само че в другия край — неочаквано историческо събитие още през първия учебен ден. В числено изражение силите им изглеждаха изравнени с тези на Уърми и неговото преживящо дъвки опълчение. Двете групи се измерваха с апатични погледи. Усетих наелектризирания въздух, докато крачех помежду им. Би трябвало да се чувствам като на празник — все пак бе първият учебен ден, — но всъщност се чувствах като френски селянин с пика в ръка пред стените на Бастилията.

Бях на ръба да се паникьосам, когато зърнах Айк, застанал сред новите деца. Улових погледа му, после вдигнах ръка, дадох му знак да стегне редиците и той ми кимна. Тогава се обърнах към момчето, което представляваше моето възмездие и моят кошмар през всичките тези години в гимназията.

— Ей, Уърми! — извиках му с престорена сърдечност. — Божичко, как ми липсваше, човече. Цяло лято за теб съм си мислил. Твоето приятелство означава много за мен.

— Никога не сме били приятели с теб, няма и да бъдем — отвърна ми Уърми. — И да не си посмял да ми кажеш още веднъж Уърми.

— Всички ти казват така — рекох му. — Правят го зад гърба ти. Защо не дойдеш в отбора по футбол?

— Пръста си няма да мръдна за тренер чернилка — отсече Уърми, но сниши глас от страх да не го чуят набъбващите редици от чернокожи деца зад нас.

— Да, така ми каза, когато ти се обадих — продължих, — но отборът има нужда от теб, Уърми. Миналата година ти беше най-добрият пробивен бек в лигата, тази година ще те направим най-добрия в целия щат.

— Абе, Жабо, ти английски не разбираш ли? — продължи Уърми. — Няма да играя за чернилка и толкоз.

— Днес е последният ти шанс. Тренерът Джефърсън ще те включи в отбора само ако се явиш днес.

— Кажи му да си бръкне отзад — рече Уърми, тълпата зад него изригна в доволни възгласи, а той се усмихна.

— Сега, Уърми, ще ти кажа защо няма да играеш футбол.

— Целият съм в слух, Жаба.

— Защото много знаеш да плещиш, но всъщност си голямо шубе.

В последвалите няколко секунди реших, че ще бъда помлян. Застанах в очакване Уърми да ми налети и много се учудих, когато той не помръдна. Вместо това смени тактиката си и погледна покрай мен към неподвижното море от безизразни черни лица начело с Айк Джефърсън, които бяха само на метър от приятелите му.

— Мирише ми на риба — изкрещя Уърми. Бялата сган беше готова да отвърне в един глас: „Каква риба? Голяма или малка?„

Веднага се отдалечих, върнах се обратно по пътеката и застанах пред Айк, който стърчеше като буреносен облак и само чакаше да поведе половината отбор в щурм срещу изпречилата им се тълпа.

— Мога сам да се оправя — казах на висок глас, за да ме чуят и останалите му чернокожи приятели. Айк не беше никак убеден в това, затова се обърнах към другите: — Съученици, казвам се Жаба — и съм доста добродушен, макар и бял. Отстъпете назад и само гледайте как ще сритам задника на Уърми.

Казах го, колкото да се разреди напрежението, но нещата бяха вече отишли твърде далеч и Айк се обърна към мен с каменно лице.

— Направи го веднага, Лео! Не сме длъжни да търпим подигравките им.

— Дадено, Айк — отвърнах му, въпреки че опитът ми да внеса успокоение беше допълнително усложнен от появата на още една група ученици.

О, ужас! Господин Лафайет водеше целия си контингент от дванайсет сираци, облечени в издути оранжеви гащеризони с надпис: „Сиропиталище „Свети Юда„. Приличаха на тикви, строени в супермаркета за Хелоуин. Уърми и тайфата му взеха да ги освиркват, уж развеселени от гледката.

Изтичах до господин Лафайет, целият пламнал и разгневен от новото усложнение във вече и без това прегрелите първи десет минути на новата учебна година.

— Спокойно — обърна се господин Лафайет към групата и не им разреши да развалят строя.

— Майка ми изрично нареди на сестра Поликал да не облича децата в тези грозни униформи — казах му и в същия миг зърнах Старла, която ми се хилеше зад слънчевите очила, които Шеба й беше дала в деня на моето парти по случай Четвърти юли.

— Лео, Поликарп ми е шефка — отвърна ми господин Лафайет. — Правя каквото тя ми каже. Това е положението.

— Ей, сираци! — провикна се Уърми. — Много сте шик, бе. Кой ви наконти така елегантно? Виж ти, ама сред тях има и африкански маймуни.

Бях преглътнал колкото можах, но чашата преля и аз тръгнах решително към него с надеждата, че изглеждам страшен. Той разкрачи крака, готов да ме срази на място. И точно в този момент гимназията „Пенинсула„ и нейните бели и черни възпитаници станаха свидетели на нещо изумително: от групата се откъсна едно дребно бяло момче, крехко като елф, и се втурна към Уърми. Подскочи чевръсто и зашлеви шумна плесница на смаяния Уърми Ледбетър, която отекна из цялата ветровита пътека. Напълно втрещен, спрях неубедителната си атака в очакване да видя как Уърми ще убие клетия Тревър или просто ще зине да го погълне.

— Ти пък кой си? — изрева Уърми.

— Как смееш да се подиграваш с тия деца? Простак такъв! — извика му Тревър. Тогава си казах, че трябва да науча Тревър как се ругае провинциален южняк.

Уърми обаче се съвзе от окуражителните подвиквания на неговите хора.

— Ей, педерастче, искаш ли да ми го посмучеш, преди да ти отнеса главата?

Вторият шамар за Уърми дойде от настръхналата Шеба Поу, която си проби бързо път, за да защити своя брат близнак. Точно прицелената плесница с опакото на ръката, която му удари, едва ли бе много силна, но унижението от това, че едно момиче го злепоставя пред очите на всички, постави репутацията на Уърми под въпрос.

— Искаш някой да ти го посмуче ли? — попита Шеба на висок глас. — Дай на мен, аз ще ти го посмуча, пикльо! Но само ако ти е достатъчно голям. Извади го! Хайде де, давай, кирлив галфон!

През 1969-а в училищата на Юга, независимо дали за черни или бели деца, подобен език беше необичаен, да не кажа безпрецедентен. И именно той ми подсказа, че Тревър и Шеба можеше да са всякакви, но в никакъв случай не бяха южняци. Дори Уърми, в най-богохулните си и арогантни речи в уединението на съблекалните или на душ-кабините, никога не беше падал до нивото на цинизмите на Шеба Поу. По изражението му разбрах, че само споменаването на размера на пакета му го е вбесило. Въпреки че той имаше сърце на главорез, все пак импулсивните близнаци успяха да го направят за смях. И Шеба, и Тревър се нахвърлиха срещу него, безстрашни като гладиатори. Уърми заби едно кроше на Тревър и мигом го просна на земята. Шеба взе да дере лицето му с нокти. Уърми я удари така, че разкървави устата й, и тя се свлече, без да издаде нито звук. Когато удари Шеба, всъщност Уърми си навлече неукротимия гняв на всички сираци.

Дадох си сметка, че е дошъл моментът да събера физическата смелост, която не мислех, че притежавам или че някога ще притежавам. Убеден в малодушието си, аз все пак се обърнах към Уърми и се приготвих да бъда смазан от бой. Майките нямат никаква представа за ужасния свят, в който растат синовете им — свят, населен с тъпи и злобни здравеняци, с безбройни легиони от Уърми-Ледбетъровци. Побойникът вдигна юмруци и се усмихна, докато наблюдаваше боязливото ми настъпление.

Но очевидно днес не му вървеше. Изобщо не очакваше щурма на сираците фурии Старла и Бети, които му скочиха откъм гърба. Сиропиталището „Свети Юда„ влезе официално в битката и нападението им завърши с поваления на земята враг. Двете момичета издраха лицето му, а Старла дори направи опит да му извади очите. Паднал по гръб, той продължаваше да се отбранява и да рита, и така успя да отблъсне едно от момичетата. Аз им помогнах да станат, после ги изтласках в обсега на и без това изнервения до крайност господин Лафайет, на когото и двете ръце бяха заети с това да удържа Найлс. Участието на Бети в атаката превърна конфликта в расов и като се обърнах назад, видях, че чернокожите деца също напират да се включат в мелето. Отново вдигнах ръка и дадох знак на Айк, който вече се приближаваше със свити юмруци, готов да избие зъбите на дузина бели лигльовци.

— Стой там, Айк! Моля те! Остави ме да се оправя сам помолих го.

— Май не ти се удава, Стром — отвърна ми той.

Но преди някой от нас да успее да предприеме каквото и да било, Найлс Уайтхед се отскубна от ръцете на господин Лафайет. Озова се право пред Уърми и го сграбчи за ризата отпред.

— Махни си мръсните лапи от мен, сираче — озъби му се Уърми. — Не знаеш с кого се ебаваш.

— Грешиш, приятел. — Абсолютното му спокойствие и хладнокръвие правеха Найлс да изглежда много опасен. — Много добре знам кой си. Но ти не знаеш кой съм аз.

— Ще разбера, като те сритам така, че задникът ти ще цъфне и ще върже — отвърна му Уърми.

— Само да си докоснал сестра ми още веднъж, и ще ти прережа гърлото, разбра ли, дебилно копеле? — изсъска му Найлс. В гласа му нямаше и следа от страх. — А ако само вдигнеш ръка срещу мен, ще науча къде живееш и ще прережа гърлата на майка ти и баща ти, докато спят. Тогава ще си помислиш дали пак да ме наричаш „сираче„.

— Найлс, нека аз продължа оттук нататък — намесих се аз. — Ти се върни в строя.

— Мога да го пребия пред очите на бандата му — обясни ми Найлс делово, сякаш ме уведомяваше, че светофарът е светнал зелено.

— Добре се справи, приятел. Сега се връщай обратно при другите. Моля те! Учебната година трябва все някога да започне. Уърми, заведи неандерталците си пред училището. — Учудих се, като видях Чад Рътлидж и Моли Хъгър да наблюдават драмата от паркинга. Бяха седнали върху капака на колата на Чад.

В желанието си да спаси остатъците от реномето си Уърми се засили да ми забие едно дясно кроше, което, ако ме беше улучило, със сигурност щеше да ме просне на земята в безсъзнание. Но това лято ме беше променило. Бях пораснал с три инча и бях прекарал месеци наред да вдигам тежести в „Цитаделата„ и да тичам с Айк нагоре-надолу по стълбите на стадиона. Сутрин въртях като бесен педалите, докато разнасях вестниците. Баща ми беше приветствал това мое възмъжаване там, при „Батъри„, където Ашли и Купър вливат буйните си води една в друга, като бе вдигнал тост в моя чест. Най-вече от този негов жест бях изживял някакво преобразяване, сякаш бях получил покана за участие в рицарски орден. Вече не бях онова момче, което Уърми пребиваше от бой миналата година. Знаех го, но той не го знаеше. Прицели се, стегна се да ми нанесе най-добрия си удар, същия, с който ме беше повалял през предишните три години. Но повторението не е винаги най-добрата стратегия. Отстъпих назад, спрях удара му с лявата си ръка, след което му забих един юмрук право в лицето. От носа му рукна кръв и той се свлече сред радостните възгласи на чернокожите ученици.

В този момент вече и учителите бяха започнали да се появяват наоколо, затова вдигнах ръка в опит да въдворя ред.

— Дами и господа — обърнах се към учениците, — добре дошли в „Пенинсула„.

При тези думи училищният звънец се обади — милостив, навременен звън. Но там, където някои неща приключиха през този ден, започнаха други. Много други.

Това, че бях син на директорката на гимназията „Пенинсула„, невинаги работеше в моя полза. Копнежът ми да се забуля в анонимност се осуетяваше всеки път, когато някое от хлапетата научеше, че съм син на царствената и понякога зверски критична директорка. Днес цялото училище беше изправено на нокти още от първия час, когато майка ми започна да вика по високоговорителя имената на учениците, които трябва да се явят в кабинета й. Разбира се, първо беше името на Уилсън Ледбетър. После високоговорителят пак изпращя и тя извика Тревър и Шеба Поу. След още пет минути изреди имената на Бети Робъртс, Старла Уайтхед и Найлс Уайтхед. После Айк Джефърсън. И най-накрая с леден тон извика и мен.

Застанах пред секретарката Джулия Трамел и в същия миг зърнах главните действащи лица от Ветровитото да чакат наредени за разпит.

— Здравейте, госпожо Трамел. Как мина лятото?

— Стори ми се доста кратко, сладурче — отвърна ми Джулия. — Но трябва да ти призная, че това място се тресе, откакто пристигнах тази сутрин.

— Бихте ли уведомили нейно кралско величество, че принцът е пристигнал — казах.

— Момче, кажи по-скоро нейно селско вещерство — обади се Уърми, като продължаваше да притиска окървавената кърпа към носа си. — Никой не говори като Жабата.

— Уърми, а ти какво си се хванал за носа, останало ли е нещо от него? — попитах го.

— Твоята вещица току-що ме изхвърли от училище — каза той. — За цялата година.

Треньорът Джефърсън нахлу в стаята, тъмните му очи хвърляха мълнии. Отиде до сина си и се надвеси над него. С ниско наведена глава Айк не посмя да срещне изпълнения му с погнуса поглед.

— Така ли, сине, извикали са те в директорския кабинет още в първия час на първия учебен ден! — изръмжа той. — Спомняш ли си нашите разговори през лятото, че трябва да се държиш дисциплинирано и сдържано?

— Тренер, той не е направил нищо — обади се Шеба.

— Ако не беше той, щеше да се стигне до расови безредици — не закъсня и Тревър.

— Лео? — обърна се треньорът към мен.

— Айк спаси положението, тренер. Държа се мъжки.

— Тренер, Айк удържа черните момчета да не нападнат белите мазници — добави Найлс.

Майка ми излезе от кабинета си и каза:

— Доколкото разбрах, Айк е бил главатарят на чернокожите ученици.

— Нищо подобно. Той беше техният водач, майко — казах. — Ако не беше Айк, Ветровитото щеше да бъде потопено в кръв.

— В училище ще се обръщаш към мен с доктор Кинг — вбеси се майка ми. — Влез в кабинета да си получиш наказанието.

— Доктор Кинг — продължих аз, — бих искал да ме разпиташ за сбиването пред учениците.

— Аз вече съм ги наказала — отговори майка ми. — Сега е твой ред.

— Близнаците не трябва да бъдат наказвани. Децата от сиропиталището не трябва да бъдат наказвани. Те се държаха страхотно, майко. Бяха направо невероятни… както и Айк.

— Доктор Кинг — поправи ме тя.

— Единствените, които заслужават да бъдат наказани, сме ние с Уърми — казах. — А другите деца трябва да наградиш с медали. Те предотвратиха расови безредици.

— Доколкото разбрах, Шеба и Тревър са се нахвърлили срещу Уилсън Ледбетър — каза тя.

— Точно така и добре, че го направиха — отвърнах й.

— Освен това са използвали недопустим език и нецензурни думи.

— Точно така и това даде резултат.

— Двете момичета от сиропиталището са се опитали да извадят очите на Уилсън. Погледни издраното му лице.

— Майко, днес Уърми просто нямаше късмет, затова… искам да кажа, доктор Кинг — поправих се. — Но според мен дори Уърми ще се съгласи с мен, че сам си го изпроси.

— Да, госпожо — призна си Уърми и страшно ме изненада. — Жабата е прав.

— А ти не трябваше да изхвърляш Уърми от училище за цяла година — добавих.

— Кога училищният съвет те е назначил за директор? — изгледа ме учудено тя.

— Ама, майко, аз бях там и знам какво се случи. Уърми не бива да бъде изключван от училище само защото е Уърми.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Това, което ти винаги си ми повтаряла: че всеки мъж или жена е продукт на своето семейство. Че представите за живота и всяка черта на характера се формират от родителите. — Повтаряла си ми неведнъж, че това, което съм аз, говори много за моите родители. Ако важи за мен, значи важи и за Уърми, и за Айк. Но какво да кажем за деца като Шеба и Тревър, които си нямат баща да ги напътства? Или за Бети, Старла и Найлс — къде се вместват те в тая схема?

— Какво искаш да кажеш?

— Уърми е възпитан така, че да постъпва както направи днес. Родителите му са го учили да мрази черните. Не е отгледан от Мартин Лутър Кинг, нито от архиепископа на Кентърбъри. Той разсъждава като деветдесет процента от белите южняци и ние с теб го знаем много добре. Може да ненавиждаш начина, по който Уърми разсъждава, но не можеш да го обвиняваш. Виждал съм караваната, в която живее. Нищо особено.

— Искаш да кажеш, че Уърми не бива да бъде наказван, както и всички тук ли? Аз разполагам с описания на очевидци, че ти например си бил в центъра на кавгата и си се бил с Уилсън насред Ветровитото.

— Опитвах се да въдворя ред — отвърнах.

— Но не успя, така ли?

— Напротив, доктор Кинг, успях. Онези, които не успяха, са директорката и учителският състав. Защото нито един от вас не беше там, за да усмири взривоопасната обстановка.

— Бях свикала събрание, за да обсъдим учебната година — оправда се майка ми.

— Ние пък имахме нужда от масово присъствие на учители — отсякох. — Защото, ако положението беше излязло от контрол, някои хора щяха сериозно да пострадат.

— Аз ще бъда налице утре сутринта — каза треньорът Джефърсън.

— Ще изпратя и всичките мъже учители — каза майка ми. — Запиши си да ми напомниш.

— Вече записах — отговори й Джулия Трамел.

— А за Уърми? — намесих се пак.

— Нищо не може да се направи за Уилсън — отсече тя. — Вече съм взела решение.

— Промени го — казах. — Ето какво бих направил на твое място, майко…

— Доктор Кинг — поправи ме тя.

— Доктор Кинг. Според мен всички в тази стая си взеха поука от случилото се днес, включително Уърми. Прав ли съм, Уърми?

— Щом казваш — измънка той.

— Нека Уърми се върне в училище при едно условие казах аз.

— Дано си намислил нещо умно — изсъска тя.

— Да се включи в отбора по футбол на треньора Джефърсън и да доведе със себе си останалите бели момчета, които отказаха да се запишат само защото Джефърсън е чернокож.

Улових смаяния поглед на Джефърсън, който в същия миг се приближи да огледа атлетичното тяло на миналогодишния най-добър краен защитник.

— Ти ли си Ледбетър? — попита го Джефърсън.

— Аха — смотолеви Уърми, без да вдига очи.

— Отговаря се с „да, сър„ — скастри го треньорът.

— Да, сър — повтори Уърми.

— Изгледал съм всички записи от миналогодишните мачове — каза Джефърсън — и мисля, че от теб може да стане невероятен защитник.

— И аз мисля така, сър — каза Уърми. — Но моите родители…

— Сега, доктор Кинг, разбра ли за какво говоря? — обадих се.

— Ще играеш ли за мен, синко? — попита го треньорът. — Кажи ми истината сега.

— Предполагам — отвърна му Уърми.

— Това не е отговор — продължи Джефърсън. — Ще играеш или не?

— Ще играя, сър — каза Уърми. — Ако доктор Кинг ми даде тази възможност, ще играя за вас.

— Синко — обърна се треньорът към Айк, — ще играеш ли заедно с Ледбетър и другите бели момчета?

Айк се почувства неловко, но събра сили да каже:

— Щом цяло лято изтърпях Жабата, значи бих могъл да играя с всяко бяло момче.

Всички избухнаха в смях, който разреди натрупалото се напрежение.

— Доктор Кинг, може ли да се омъжа за вашия син? — обади се Шеба.

Лишената ми от чувство за хумор майка се притесни от въпроса на Шеба, но все пак отговори:

— Чакай малко, Лео още не е ходил на среща с момиче.

— Шеба, не я слушай — намесих се. — Приемам предложението ти.

— Тогава няма да има наказания за случилото се тази сутрин — обяви майка ми. — Но до края на годината, само да чуя, че някой от вас се е забъркал в някоя каша, свършено е с него. Разбрахте ли?

— И още нещо — обадих се пак. — Доктор Кинг, тези оранжеви гащеризони трябва да се махнат. Моля най-настоятелно. И ако е възможно, нека Поликал бъде убедена, че не е нужно бедният господин Лафайет да води децата на училище всяка сутрин.

— Тогава ти им намери дрехи — сопна се майка ми. — Вече съм водила този разговор с нея, но тя твърди, че няма средства за дрехи.

— Значи ние ще ги облечем — казах. — Шеба, ще можеш ли да облечеш Старла и Бети за утре?

— Смятай, че съм го направила — отвърна Шеба.

— Айк и Уърми, имате ли някакви дрехи, които да станат на Найлс? Аз самият ще му дам чифт панталони и ризи в цвят каки — казах.

— Вие, момичета, утре ще изглеждате като излезли от списание „Воуг„ — каза Шеба.

— Момичета, довечера ще ви направя прически — обеща им Тревър.

— Божичко! — промълви Уърми.

— Стига, Уърми — казах му. — Време е да забравиш, че си Уърми Ледбетър. Представи си, че си някой друг — прекрасен и неповторим. Отпусни се и си представи, че си най-чудесният мъж, когото някога си срещал. Представи си например че си Лео Кинг.

— О, ще повърна — обади се Айк.

Един по един излязохме от директорския кабинет и прекрачихме в историята на нашия живот. По-късно същия следобед Уърми Ледбетър и още седем бели момчета от групата на най-яростните противници на интеграцията се включиха в отбора ни по американски футбол.

В света на гимназиалния футбол в Южна Каролина нищо не може да изплаши едно момче повече от мисълта, че му предстои да се изправи лице в лице със страховитите играчи на „Грийн Уейв„ от гимназията в Съмървил. Легендарният Джон Маккисик тренираше „Грийн Уейв„, а неговите отбори бяха известни с безпощадната си игра. Предишната година ни смазаха с 56:0. Никога не съм се чувствал по-унизен на излизане от игрището.

Но треньорът Джефърсън успя да наложи страшно хитра отбранителна тактика и страшно сложна нападателна схема, които беше разработил още навремето в гимназията „Брукс„. Комбинациите в наръчника му приличаха на дял от висшата математика и всяка вечер трябваше да ги изучавам подробно, преди да започна да се усъвършенствам. Тренировките ни бяха безкрайно изтощителни и минаваха под знака на строгата дисциплина и уморителните упражнения. Чарлстънското слънце се блещеше зловещо в тропическата августовска жега. Трябваше неимоверна воля, за да издържиш първата седмица от тренировките — по две на ден; вечер хапвах с последни сили и заспивах като умрял. Всеки ден се отказваха по едно-две момчета и тимът ни се беше свил до двайсет и трима, когато Уърми и седемте други новопостъпили се явиха на терена.

Мислех си, че треньорът Джефърсън ще бъде по-снизходителен към нас, белите момчета, но се оказах дълбоко неправ. Той ни отдели от другите, крещеше ни всякакви ругатни и заплахи и, общо взето, ни правеше за смях. Десет минути след първата тренировка вече ни беше взел страха. Неговият помощник за защитата, Уейд Уилифорд, беше млад, бял и беше играл за тима на „Цитаделата„. Страшно ме изненада, като ме сложи да играя лайнбек заедно с Айк. Никога преди това не бях играл в защита, но най-неочаквано това ми хареса повече, отколкото играта в нападение. С Уърми и другите момчета, които се върнаха, смятах, че ще направим страхотен отбор. Единственото нещо, което ни липсваше, беше добър куотърбек, а това е все едно църква без олтар.

Един късен следобед обаче нашият треньор Джефърсън беше осенен от вдъхновение. Извика към Найлс:

— Ей, планинец, ти играл ли си някога куотърбек?

— Не, сър, играл съм само блокировач — отвърна Найлс.

— Я отиди да вземеш топката. А сега я хвърли насам, синко — каза му Джефърсън.

— Къде да я хвърля, тренер? — попита го Найлс, който стоеше заедно с останалия тим близо до петдесетте ярда.

— Няма значение къде — каза му треньорът. — Искам само да видя колко далеч можеш да я метнеш. Загледах се вчера, докато си подхвърляхте топката с Жабата. Добре мяташ. Можеш ли по-надалеч?

— Не знам, тренер — отвърна му Найлс. — Никога не съм пробвал.

— Хайде, хвърляй!

Преди да го видя как обви топката с пръсти, не бях забелязал колко голяма е ръката на Найлс. Имаше огромна, прекрасна длан. Уравновеси топката на нивото на ушите си и я метна с все сила.

— Боже всемогъщи! Синко, можеш ли да направиш същото, но и да улучиш точно? — попита го треньорът Джефърсън, а момчетата ахнаха удивени.

— Нямам представа, тренер.

— Май си намерихме куотърбек — обади се треньорът Уилифорд.

Така и стана. И тъй като навремето Джефърсън беше играл куотърбек в щатския отбор на Южна Каролина, той взе да прекарва дълги часове с Найлс и да тренират различни пасове и тактики. С всеки изминал ден Найлс ставаше все по-добър, научи се как да преценява разпределението на играчите с един поглед и така вдъхна голяма надежда на съотборниците си за предстоящия сезон.

От съблекалните в подземието на стадиона чувахме рева на прииждащите фенове. Вече бяхме разбрали, че всички билети за мача са продадени. Позорът от унизителния разгром миналата година все още тегнеше над нас, но най-много се измъчваше Уърми Ледбетър — знаеше се, че тогава нещо бе сгафил. Повечето от миналогодишните защитници на „Грийн Уейв„ обаче бяха завършили гимназия и ние нямахме представа с какви играчи са били подменени. Треньорът Джефърсън влезе при нас, за да ни дръпне коронната си реч и да ни настърви за мача, и аз с нетърпение очаквах да видя дали го бива в това специфично изкуство.

Влезе в съблекалните с гордо вдигната глава и, разбира се, гордостта му беше заразителна. Изчака ни да млъкнем и остана така за миг, докато отвън продължаваха да долитат виковете на шумната тълпа. След това започна:

— Искам да ви кажа две думи за интеграцията. Ще го кажа само сега и повече никой от този отбор няма да я споменава повече. Никога преди това не съм тренирал бели момчета, нито съм играл срещу друг бял треньор. Но ето че тази вечер ми се случиха и двете неща наведнъж. Винаги съм искал отборът ми да излезе срещу отбор на Джон Маккисик, за да премеря силите си с него и да видя къде стоя аз. Сега с вас, момчета, вярвам с цялото си сърце, че ще можем да пометем „Грийн Уейв„ така, че да ги е срам да се върнат в Съмървил. Аз мисля, че този отбор е точно толкова добър.

Моите съотборници изреваха одобрително. След това Джефърсън продължи:

— Когато белите момчета отказаха да се присъединят към отбора ми, защото съм чернокож, се почувствах ужасно. Поболях се. Отношението им ме потисна, дълбоко нарани сърцето и душата ми. Затова бях прекалено взискателен към Уърми и приятелите му, като се върнаха в отбора. Опитвах се да ви съсипя, момчета, да пречупя духа ви. Не успях, въпреки че положих всички усилия. Сега обаче насреща имаме истински отбор. Отбор с кален дух, твърд характер и голяма издръжливост. Огледайте се. Огледайте съотборниците си. Ако виждате черни лица или бели лица, тогава пръждосвайте се от тук. Няма бяло. Няма черно. Онова време свърши. Ние сме един отбор и този път никакъв Съмървил не може да ни се опре. Изгледах много внимателно всички записи от мачовете на треньора Маккисик, но той не знае какво се каня да направя. Няма никаква представа, че тази година ще ги разгромим. Утре сутринта, докато си пият кафето, всички хора в този щат ще научат за успеха на гимназията „Пенинсула„. Духом и телом ние вярваме в този отбор. Повторете го в един глас.

— Духом и телом ние вярваме в този отбор! — изревахме всички заедно.

— На задниците от Съмървил ще им теглим балтията! — каза той. — Повторете.

— На задниците от Съмървил ще им теглим балтията! — извикахме ние.

— Тогава теглете я!

Втурнахме се навън. Двамата с Айк бяхме начело. Ярките светлини на стадиони ни ослепиха за миг, а от седалките ни посрещнаха с рев. Десетте мажоретки, които тичаха пред нас, се разпръснаха бързо, като подплашено ято яребици — пет бели момичета и пет черни момичета, както се беше разпоредила майка ми. Голямата изненада за публиката дойде от присъствието на едно дребно, нежно момче, което ги предвождаше — Тревър Поу, първият мъж „диригент„ на овациите в цялата история на щата ни. Шеба Поу пое лидерството по страничната линия, а Моли Хъгър и Бети Робъртс крачеха зад нея.

Докато тичахме към скамейките, Айк неочаквано сграбчи лявата ми ръка с дясната си, после и двамата вдигнахме свободните си ръце, свити в юмрук, във въздуха. Това изправи на крака феновете ни. Съвсем неочаквано за мен направо ги влуди. И тази традиция си остана до ден-днешен в „Пенинсула„: двамата капитани на отбора се хващат за ръце и размахват юмруци във въздуха при излизането си на игрището.

Обърнах се и в отсрещния край на стадиона видях огромните и страшни футболисти от Съмървил. Имаха шейсет и шест играчи, стегнати в екипите си, докато бедните „Ренегати„ разполагаха едва с трийсет и един. Превъзхождаха ни с по десет килограма на човек. Куотърбекът им Джон Макграт беше избран сред най-добрите играчи в цялата страна; бе имал възможност да отиде в Алабама или Южна Калифорния, които по онова време бяха номер едно.

Двамата с Айк отидохме в средата на игрището и се здрависахме с него. Джон Макграт се движеше с грациозната пружинираща походка, която всички големи атлети имат по рождение. Реферът хвърли монета във въздуха и противниците ни спечелиха първия удар. Казахме на рефера, че предпочитаме да защитаваме южната врата, двамата с Айк закопчахме шлемовете си и се върнахме при останалите.

Треньорът Джефърсън ни събра около себе си.

— Те са убедени, че ние нямаме никакъв шанс. Момчета, играйте чисто, но с настървение. След като Чад започне, дайте им да разберат, че оттук нататък ще си имат работа със сериозен отбор.

Именно Чад Рътлидж ме изненада най-много по време на нечовешките тренировки през август. Страшно го бях намразил след първата ни среща в яхтклуба. През годините бях срещал много момчета като него — изискани, нафукани, с малки имена, които звучат като фамилни, пълни с всевъзможни претенции. Но Чад се оказа доста жилав, гъвкав и голям спринтьор. Умееше да действа успешно като краен нападател. В деня на първата ни тренировка Джефърсън го сложи на сигурно в защитата, където Чад демонстрира страхотен нюх за движението и посоката на топката, така че в средата на полето беше незаменим. Макар и не веднага, но Чад успя да ме убеди, че е голяма грешка да се подценяват привилегированите копелета, родени на юг от Брод стрийт — в квартала, обитаван от галениците на съдбата.

Строихме се в очакване Чад да ни даде знак, че е готов. Извиках на Айк и той застана до мен.

— Обзалагам се, че пръв ще докопам топката, Айк.

— Мечтай си, скъпа Жабо. Ще креташ на петдесет метра зад мен, когато ще повикат линейката, за да прибере онова клето създание от игрището.

— Сега съм аз — извиках му.

Чад ритна топката, играч от Съмървил я спря при петнайсетярдовата линия. Светлини и цветове се размиваха пред очите ми, докато спринтирах. Противников играч се опита да ме спре, но се наведе прекалено ниско и аз го прескочих. Имах чувството, че се нося със скоростта на светлината, но не изпусках от погледа си тичащия пред мен номер двайсет. Спринтираше по лявата линия, но като видя пропуканата защита, се обърна и двамата се озовахме лице в лице. Нямаше накъде да мърдаме. Блъснах го, без дори да се опитам да спра, забих дясното си рамо в гърдите му и го повалих на земята. Изобщо не знаех, че Айк му беше отнел топката, но в този момент чух радостните възгласи, които изригнаха от нашата страна на стадиона. Бях ударил зле момчето, и то лежеше на тревата, а аз не спирах да го питам дали е добре. Инструкторът и неколцина от треньорите се скупчиха около него и му помогнаха да се изправи на крака.

— Без да искам — взех да се оправдавам аз.

— Няма нищо, синко, игра чисто — успокои ме мъжът до мен — първият и единствен случай в живота ми, когато великият треньор Джон Маккисик се обърна към мен лично.

Чад отбеляза допълнителна точка с помощта на Найлс. Подредихме се за втория кикоф. Противниците ни стегнаха редици, за да ни покажат защо се славят като толкова страхотни. Джон Макграт ги поведе с красиви и много точни пасове към крилата и защитата. Джефърсън не преставаше да ни крещи:

— Сега вече разбраха, че ще ги озорим. Вече го знаят.

Когато Айк отне топката и никой не успя да му препречи пътя, той атакува със страшна скорост, ефектно отстрани Макграт, който дори не го беше видял, после забеляза добрата позиция на Найлс и му подаде.

Нещата тази вечер се развиваха в наша полза, защото треньорът ни беше съставил много хитър план как точно да се противопоставим на „Грийн Уейв„. Ето че Найлс спринтира към страничната линия. Двамата с левия гард се оттеглихме от местата си, за да разчистим пътя пред Уърми. Аз успях да препреча пътя на един лайнбек и той не можа да настигне Найлс. Но защитата ни се огъна, Найлс очевидно се видя натясно и спря. Огледа се, зърна Айк, който беше останал съвсем сам и му махаше да му подаде. Айк се беше престорил, че пази поверения му играч от Съмървил, но всъщност го беше оставил да му се изплъзне. Затова беше съвсем сам, когато Найлс му подаде.

Поведохме с 14:0. Всички бяха изумени.

Беше невероятна нощ, пълна с възторзи и екстаз. Такава нощ се случва много рядко в краткия човешки живот. Спомням си всичко от нея, всяка добре изиграна или изпусната топка и от двата отбора, всеки успешен или неуспешен опит за препречване, всяка отнета топка. Спомням си усещането за съвършено опиянение и блаженство, което човек може да получи единствено от спорта или секса. Влюбих се в сърцето на собствения си отбор, като видях как момчетата се раздаваха в играта си срещу един многократно превъзхождащ ги отбор. И така се сближихме, между нас се създаде връзка, която смятах, че ще продължи цял живот. Тази нощ се сражавахме с лъвска смелост.

Резултатът беше 14:14, когато до края на мача оставаше само една минута. Втурнах се светкавично и блъснах Макграт точно когато мяташе, а в същия миг и Айк успя да се отърве от вкопчилия се в него противник. Нашите фенове полудяха. Погледнах към трибуните, където майка ми и баща ми седяха до монсеньор Макс, и видях как скочиха на крака и взеха да се прегръщат. Моята боготворяща Джеймс Джойс майка се въртеше като пумпал и крещеше като подивял фен.

Найлс бе запазил хладнокръвие и преди да се втурне към вратата, ни извика:

— Ей, хайде да победим тия скапаняци!

— Дадено! — отвърна му целият отбор.

— Те непрекъснато блокират Уърми — продължи Найлс. Дайте да им разкъсаме защитата, за да му дадем възможност да пробие.

Успях да съборя на земята един от защитниците им и Уърми проби. Оставаха двайсет секунди. Найлс му извика да продължава напред.

Отнех топката, блокирах играч от лявата ми страна и точно когато се оглеждах, някой ме удари отзад. Проснах се на земята. Светът се завъртя бавно пред очите ми, времето спря, а звездите и луните сякаш замръзнаха в движението си. Видях, че нещо лети към мен в нощта и протегнах ръка да го хвана, да го докосна. Улових го и на мига осъзнах, че това е топката — след полета си високо във въздуха беше тупнала право в протегнатите ми напред ръце. Уверих се, че е в крайната зона, и усетих върху себе си цялата тежест на момчетата, които скочиха върху мен да ми я отнемат.

Когато реферът обяви тъчдаун за „Пенинсула„, стадионът се взриви. Оставаха пет секунди. Хвърлих на Найлс, той обаче не постави топката в краката на Чад, а изтанцува последните пет секунди, преди играта да свърши.

Феновете се хвърлиха да ни прегръщат, наобиколиха ни, шляпаха ни по гърба, дори ни удряха доста силно, изпаднали в екстаз от неочакваната победа. Споменът за тази нощ и досега извиква сълзи в очите ми, и досега се превивам от смях, като се сетя как Бети Робъртс, обзета от див възторг, целуна Уърми Ледбетър по бузата, а той изтри целувката с потния ръкав на фланелката си.

Треньорите Антъни Джефърсън и Джон Маккисик си стиснаха ръце — пример за спортсменско поведение, от което се почувствах горд. Светът около мен се променяше.

През септември Чарлстън бе обхванат от гореща вълна, която направо ни задуши. Слънцето прежуряше и бавно прехождаше през полуострова. Поради близостта ни до Атлантика влажността във въздуха беше убийствена и аз едва издържах, докато се мъкнех като пребит от час в час. Но останах много доволен, като разбрах, че съм в един клас с близнаците, със сираците, с Айк Джефърсън, Чад Рътлидж и Моли Хъгър. Да, разбира се, че в това разпознах пръста на майка ми, която очевидно си беше наумила да ме използва като нейно вярно куче, тъй като продължаваше да смята въпросната конфигурация за взривоопасна. И, разбира се, Шеба Поу с нейната пламенна природа и чувствена красота се явяваше естествен враг на хладния интелектуален ум на майка ми, а Тревър пък изглеждаше като същество, внесено от неизвестна планета. Старла носеше своята ранимост като бюлетин за времето, излъчван от вечно посърналия й, блуждаещ поглед. Найлс играеше ролята на ангел-пазител на сестра си, но за майка ми си оставаше една загадка — млад човек, обърнат изцяло навътре в себе си, тъй като беше понесъл твърде много отговорности на твърде крехка възраст.

— Това хлапе никога не е имало детство — заяви майка ми веднъж по време на вечеря.

— Найлс е прекрасно момче — каза простичко баща ми.

— Жалко, че сестра му не е с всичкия си — продължи майка ми.

— Мамо, тя е много свястно момиче — възразих й. — Не избързвай в заключенията си, дай й шанс.

— Не ми харесва начинът, по който ме гледа — обясни майка ми.

— Така е, защото едното й око гледа встрани, а другото право напред. Тя не е виновна.

— Говоря ти за отношение, а не за разногледство, или както и да се нарича това болестно състояние.

— Доктор Коуел се съгласи да оперира едното й око — казах. — Обзалагам се, че тогава Старла ще изглежда другояче. Освен това страшно се притеснява от недъга си.

— С какво, за бога, ще си плати? — попита майка ми.

— Той няма да й иска пари.

— Ти ли каза на доктор Коуел за Старла? — попита баща ми.

— Да, сър. Казах му това лято, когато подновявах абонамента му една вечер. Той вече я прегледа и ще я оперира, когато намери пролука в графика си.

— Виждаш ли, Линдзи, твоето добро момче е уредило всичко — каза гордо баща ми.

— Самата същност на това момиче е от камък — изкоментира майка ми. — Главата й не е наред. Коригирането на очната й ябълка няма да промени положението. Помнете ми думите.

И в края на октомври моят футболен отбор продължаваше да бъде непобедим. Но треньорът Джефърсън ни даде да разберем, че то се дължи по-скоро на късмет, отколкото на добра игра. Твърдеше, че можем още, и с тренировките си ни изтощаваше до смърт. След всяка от тях се чувствах като пребит.

Но съдбата си има своите приумици, предизвикателства и съглашения, както ми предстоеше да науча на връщане от една такава убийствена тренировка. Щом влязох у дома, баща ми каза:

— Сине, вечерята ти е в хладилника. Освен това те търси онази красавица Моли Хъгър.

— Моли ли? — попитах. — За какво?

— Не знам — каза ми той. — Не с мен искаше да говори.

Вдигнах слушалката, за да се обадя от спалнята си, но изведнъж ме скова неистов страх. Дадох си сметка, че ще се обаждам на момиче. Притеснението ми идваше не от напрегнатост, а от липса на решителност. Ръцете ми трепереха, дланите ми се изпотиха. Изведнъж ми стана ясно защо съм обзет от тази неочаквана паника: никога преди това не се бях обаждал на момиче, никога не бях ходил на среща. Дори в моите очи този факт изглеждаше странен и нелогичен в живота на едно осемнайсетгодишно момче.

Двамата с Моли станахме приятели още от първия месец в училище, седяхме един до друг в три от класовете, но дружбата ни беше неангажираща. Затова събрах колкото кураж ми беше останал и набрах номера й. Майка й се обади още при първото иззвъняване. Като си казах името, гласът й стана леденостуден и сърдит.

— Лео, Моли я няма. Лека нощ — каза госпожа Хъгър и затвори слушалката.

Още не бях станал от стола, когато телефонът отново иззвъня. Вдигнах го и изрекох онова, което родителите ми ме бяха научили:

— Домът на семейство Кинг. На телефона е Лео.

Чух как Моли се изсмя отсреща.

— Винаги ли така се представяш?

— Невинаги — отвърнах й. — Понякога казвам „На телефона е Лео Кинг, а който се обажда — да го духа.„ Разбира се, че винаги се представям така. Нали вече се запозна с майка ми. В тази къща трябва да се спазват десет хиляди правила.

След което се чу размяна на гневни реплики. Моли беше покрила с ръка слушалката и не можех да разгранича отделните думи, но тонът беше яростен. Най-накрая долових по-отчетливо гласа на Моли:

— Мамо, мисля, че имам право на един личен разговор. Благодаря ти. Лео, още ли си там?

— Още — отговорих. — Май нещо не е наред.

— О, да. Много неща не са наред — каза Моли. — Скарахме се с Чад и той скъса с мен. Днес, всъщност преди броени минути.

— Какъв идиот! — казах. — Да не би да е превъртял?

— Защо мислиш така?

— Защото ти си… — казах смутено. — Ти си всичко на този свят.

— Много се надявах да ми кажеш нещо такова — продължи Моли. — Това беше една от причините да ти се обадя.

— Коя беше другата?

— Да те попитам дали би ме завел на танците след мача в петък вечер?

Изчервих се толкова силно, че си помислих как тая руменина ще остане върху лицето ми до края на живота. Потърсих думи да й отговоря, но езикът ми се оказа скован от няма безпомощност. Бързо се помолих за внезапен ураган, който мигом да скъса телеграфните жици в целия град. Обзет от безсловесен срам, изчаках намесата на Моли.

— Лео? Там ли си?

— Да, тук съм — успях да кажа с благодарност към гласа ми, който все пак благоволи да се върне на сцената.

— Е, какъв е отговорът? — попита тя. — Ще ме заведеш ли на танците или не?

— Моли, ти си гадже на Чад. Знам колко те цени. Знам и колко горд се чувства.

— Затова ли покани Бетина Траск на танците? — тросна се тя. — Затова ли покани тая курва с огромни цици на хип-хопа?

— Бетина Траск ли? — зяпнах, ошашавен от новината. — Чад написал ли си е завещанието? Тя е гадже на Уърми Ледбетър. Това е все едно да се самоубиеш.

— Много се надявам Уърми да му кръстоса сополите.

— Ако искаш, да обмислим погребението на Чад. Знам как ще свърши тая история.

— Не ми се говори за Чад. Ще ме заведеш ли или не?

— Моли, аз никога не съм бил на среща с момиче. Не знам как да се държа, нито какво да говоря, нито какво да правя — признах си, като всяка дума излизаше от устата ми бавно и мъчително като изваден зъб.

— Мога да те науча — рече тя.

— Тогава значи трябва да те поканя, нали така?

— Това би било нормалният начин — съгласи се тя.

— Моли Хъгър, би ли дошла с мен на танците петък вечер след мача?

— С голямо удоволствие, Лео — каза Моли. — Не бих могла да ти се отблагодаря за тази покана.

— Може ли да те попитам нещо лично?

— Давай!

— Излизала ли си с друго момче, освен Чад?

— Никога. — Тя се разплака и затвори телефона.

Потънал в мечтание, състоящо се от паника и екстаз, се отправих към кухнята, за да си стопля вечерята, която баща ми беше приготвил. Той седна при мен, както правеше всяка вечер, за да обсъдим събитията от деня.

— Как се е справил готвачът, сине?

— Така, че му удължавам договора за работа в кухнята отвърнах. — Котлетът е превъзходен. Плодовото пюре и аспержите просто няма как да бъдат по-добре приготвени. А от картофеното пюре можеш да си оближеш пръстите.

— Трябва от всичко да има по малко. Какво искаше госпожица Моли от нашето момче?

— Най-странното нещо в света — отвърнах. — Иска да я придружа на танците в петък след мача.

— Странно не е думата — каза баща ми. — По-скоро „невероятно„ или „прекрасно„, или „удивително„, а? Никак не е лошо най-красивото момиче, най-прелестното момиче в света да те покани на танци.

— Моли е прекалено красива за момче като мен — казах аз. — Днес Чад скъсал с нея и тя се чувства оскърбена, затова. Чад поканил Бетина Траск на въпросните танци.

— О-хо! — извика баща ми. — Ясно какво му се иска на момчето. Бетина има такава репутация.

— Тази година я опознах малко по-добре. Идва от бедно семейство, а баща й е истински непрокопсаник. Дори чух, че е в затвора. Но Бетина е умна и според мен амбициозна.

— Уърми Ледбетър не се класира много високо по скалата на амбициите — рече баща ми.

— Но да се срещаш с Чад Рътлидж — това моментално ще повиши социалния й статус — допълних аз.

Баща ми се изсмя.

— Обзалагам се, че като разбере, майката на Чад с нейните старомодни разбирания направо ще полудее.

— Майката на Моли — също. Като чу гласа ми, дори не си направи труда да запази благоприличие.

— На юг от „Брод„, сине, важи конспирацията на кръвта: произходът и обноските са всичко. Не, не съм съвсем прав. До кръвната банка трябва да стои и един камион пари.

— Затова майката на Моли е толкова разстроена. Ние нямаме пари. Божичко, та ние сме католици. За какво говорим? Слаба оценка по аристократичност. Слаба оценка по членство в светски клубове. От Чад Рътлидж до Лео Кинг. За Моли това изглежда като свободно падане.

— Обзалагам се, че е първата самостоятелна стъпка, която Моли някога е предприемала — беше отговорът на баща ми. — Може да се каже, че това е нейната декларация за независимост.

— Какво да правя, ако Моли поиска да танцуваме?

— Ще танцуваш. Танцът с красиво момиче те кара да усещаш как живееш.

— Аз не мога да танцувам, изобщо не умея. Шеба се опита да ме научи по време на купона това лято, но беше за кратко.

Баща ми се плесна по челото.

— Проклятие! Как само се танцуваше в тази къща — ти, стъпил върху обувките ми, а Стив — върху тези на майка ти. Точно така, Лео, това е причината. Престанахме да танцуваме след смъртта на Стив. Оставихме къщата да утихне край нас. Музиката спря. А теб изцяло те изгубихме от погледа си. За малко да те изпуснем. Божичко, още не си бил на среща с момиче! Какво, за бога, сме си мислели?

— Никой от нас не успя да преодолее това нещо със Стив — казах.

— Сине, утре вечер, щом се прибереш от тренировка, веднага слагаш обувките си за танци. Тази къща трябва да се пораздвижи.

Баща ми държеше на думата си. След тренировката на следващия ден качих Найлс в колата да го закарам до сиропиталището, а той ми каза:

— Баща ти ме е поканил заедно със Старла и Бети на вечеря у вас. Подхвърли нещо за урок по танци.

— Божичко, защо толкова се натяга?

— Късметлия си, че го имаш — обясни Найлс. — Защо не беше мой баща?

— Найлс, знаеш ли кой е баща ти?

— Да, и точка по въпроса — отвърна ми той.

— Добре — съгласих се.

Когато спрях пред къщи, всичко кънтеше от силната музика. Колата на майка ми я нямаше. Баща ми беше в задния двор и печеше на барбекюто бъргъри със сирене и кочани царевица, докато Айк обикаляше с една голяма дървена купа и сервираше на всички картофена салата и сурово зеле. Шеба и Тревър тъкмо хвърляха останките от чиниите си в алуминиевата кофа, когато двамата с Найлс влязохме.

— Хайде бе, бастуни — провикна се Шеба. — Трябва да разкършим вдървените ви щеки. Купонът е вътре.

Тревър помъкна Старла и Бети в къщата. Баща ми затвори грила, махна си престилката, както и голямата готварска шапка, с която се беше наконтил, и влезе в ролята си на дисководещ. Хилеше се от удоволствие, което не можеше да скрие.

— Къде е майка ми? — попитах го.

— Заяви, че не иска да има пръст в тая работа — отвърна ми той. — Беше бясна, че било делничен, учебен ден. И отиде в библиотеката.

Вътре Шеба и Тревър вече преподаваха „основи на танца„, по-точно рок, шаг, фиш и строл. Близнаците танцуваха с естествената грациозност на раздвижени от вятъра дървета. Като наблюдавахме стъпките им, цялата съгласуваност и сложност на танца ни станаха ясни и в същото време, като някакви воайори, не можехме да се нагледаме на красивите движения на телата им.

Но нямаше време за зяпане, трябваше да се усвояват движения. Тревър заведе момчетата в единия край на стаята и започна да им показва най-простите стъпки.

— Не се страхувайте да бъркате. Човек се учи от грешките си. След всяка грешка ще ставате подобри. Отпуснете се. Не мислете за нищо. Просто танцувайте. Оставете телата си да танцуват. Танцът е любов на тялото към тялото.

В продължение на три часа упражнявахме стъпки и подскачахме с комична непохватност и тромавост. Но благодарение на безкрайното търпение и доброжелателното отношение на близнаците най-накрая все пак усвоихме някакво механично, папагалско повторение, далеч от истинския дух. Полека-лека взех да се отпускам и танцът започна да ми доставя удоволствие. Тази нощ завинаги се разделих с нетанцуващото си тяло.

След това дойде ред на валса — на чистия финес, когато с една ръка държиш дланта на момичето, а другата си обвил през кръста и лекичко я придърпваш към себе си.

— Бавният танц е любим на всички тийнейджъри. И на момичетата, и на момчетата — каза Шеба. — Защото държиш в обятията си човек, когото обожаваш и искаш да притиснеш към себе си. Страните ви са долепени. Можеш да прошепнеш в ухото на партньора си какво усещаш при допира си с него. Или просто да се притиснеш още по-силно. Можеш да споделиш някоя тайна, без да изречеш и една дума. Когато булката и младоженецът се венчават, те винаги започват своя брак с бавен танц. И за това си има причина. Лео, ела да им покажем тази причина.

Шеба протегна ръка към мен и аз я взех, сякаш поемах пръчка динамит. Баща ми пусна „Любовна меланхолия„, инструментално парче, красиво като чарлстънска улица. Обвих ръка около кръста на Шеба, придърпах я към себе си и започнахме да танцуваме — без да мислим, само да танцуваме, и неизвестно как тя успя да ми внуши, че мога. Искаше ми се музиката да не спира. Но тя спря, времето спря и двамата с Шеба се разделихме. Тя направи реверанс, аз — поклон. Чувствах се въодушевен, красив и не-жабешки. Телефонът иззвъня и отидох да го вдигна.

— Лео Кинг ли е? — попита женски глас.

— Да — отговорих.

— Аз съм Джейн Паркър от кабинета на доктор Коуел. Имаме отложена операция и докторът може да поеме Старла Уайтхед утре, петък, в осем сутринта в Университетската клиника. Тя ще може ли да дойде?

— Да, Старла Уайтхед ще може да дойде — казах, после се обърнах към танцьорите и обявих на всеослушание: — Старла, доктор Коуел ще ти оперира окото!

Всички изръкопляскаха. Старла се притисна към Найлс и двамата се просълзиха. Тяхното бреме от мъка и тъга винаги изглеждаше непоносимо, дори във вечер, когато и двамата се бяха научили да танцуват.

19

Пилигрими

Тъй като разказвам много важна част от миналото на онези от нас, които оцеляха, се улавям как искам да постигна максимална, макар и недостижима, точност. Цветовете, миризмите и музиката винаги са успявали да разтворят прозорците, задънените улици и заключените люкове на миналото по удивителен за мен начин. Маршрутът ми като вестникарче сега прорязва спомените ми като поредица от аромати, разлаяни кучета, ранобудни пешеходци и тичащи по „Батъри„ младежи; както и с обсъждането на новините с Юджин Хавърфорд и с това как, унесен в мечти за хубавия живот, който ме чакаше, въртях педалите и хвърлях вестниците наляво-надясно. Спомените ми са вечнозелени и свежи и аз без страх влизам през парадния вход на моето минало, уверен в смисъла и формата на всичко, което съм взел от онези дни.

В деня на операцията на Старла раздадох вестниците с необичайна скорост и деловитост. След това пропуснах църквата, както и закуската с родителите ми при Клио и поех направо към сиропиталището, където Старла и Найлс ме чакаха. Господин Лафайет отвори портите с ключ колкото джобно ножче, прегърна Старла и й пожела късмет. Тогава за пръв път си дадох сметка, че откакто Шеба беше подарила на Старла слънчеви очила, тя не ги беше сваляла пред никого. Двамата с Найлс се качиха отпред и тогава забелязах, че ръцете на Старла треперят, а брат й се чудеше как да я успокои.

— Старла много се страхува — каза Найлс вместо нея, както често правеше, когато тя се чувстваше зле.

— Всеки би се страхувал на нейно място — казах. — Това е нормално.

— Старла иска да вляза в операционната заедно с нея — продължи Найлс.

— Доктор Коул си има строги правила по време на работа. Няма да те пусне.

Старла се обади със слаб, разтреперан глас:

— Няма да издържа без Найлс. Само като си помисля, че някой ще ми реже окото, и се вцепенявам. Не искам да ходя.

Опитах се да я успокоя.

— Доктор Коуел каза, че когато операцията свърши, ще имаш най-красивите очи. Нима искаш да носиш тези очила до края на живота си? И като спиш ли не ги сваляш?

— Да — каза тя и наистина ме изненада с откровения си отговор. — Махам ги само като се къпя. Всеки път като видя Шеба, ми се иска да я разцелувам от благодарност. Нямаш представа какво значи да ти има нещо.

— Обещавам ти, че още днес ще ги изхвърлиш — казах й аз. — Старла, чуй ме, доктор Коуел ще те направи като нова.

— Ти не слушаш ли бе, човече? — обади се Найлс. — Тя ти каза, че не иска да се оперира. Че не иска да отива в болницата.

— Слушам бе, човече — казах и натиснах спирачките. Водя Старла при най-добрия очен хирург в Чарлстън. Ще я оперира безплатно. Знам какво преживява сестра ти в момента. Моят прякор е Жаба, защото стъклата на очилата ми са толкова дебели, че през тях очите ми изглеждат изпъкнали като на жаба. Всичко ми е ясно. Представи си, разполагам с огледало. Ако очите ми можеха да се оправят с операция, щях веднага да изхвърля сестра ти от колата и да помоля доктор Коуел да вземе мен вместо нея. Затова, ако не ти харесва, Найлс, чупката! Остави ни насаме. След няколко часа всичко ще приключи. Край.

Найлс погледна сестра си, а тя промълви:

— Найлс, той май е прав.

— Настоях само защото така ме помоли — обърна се Найлс към нея. — Разбира се, че е прав. Нали това е Жабата, как няма да е прав?

Отдъхнах си и казах на Найлс:

— Безсърдечната ми майка каза ние да чакаме пред операционната, докато всичко приключи.

— Много мило от нейна страна — обади се Старла.

— Тя никога не ви е казвала, но всъщност прави всичко възможно за ваше добро. Смята, че Бог ви е отредил сурова участ — казах. — Ето, пристигнахме. Вие двамата слезте, аз ще паркирам колата. Отидете в хирургическото отделение. Старла, там те очакват.

— Доктор Коуел извършвал ли е такава операция преди това? — попита изнервената докрай Старла. — Исках да го попитам по време на прегледа, но той се държа толкова мило, че не посмях.

— Как да ти кажа, оперирал е и преди това, но никога не се е занимавал с очи. Искам да кажа до днес — отвърнах й. — Той е специалист по премахване на старчески брадавици.

— Нещастник гаден! — озъби ми се Найлс. — Как смееш да се шегуваш в такъв момент! Ти ще видиш, като останем сами в чакалнята.

— Шегува ли се, наистина? О, слава богу! — обади се Старла. — Имах нужда от една шега. Имам нужда да се посмея. Но дали ще мога?

— Защо не опиташ, момиче? Нищо няма да ти стане.

— Жаба, не ми давай акъл какво да правя — рече Старла, ощипа ме по рамото и излезе от колата, — само ми обещай, че ако операцията излезе несполучлива, няма да ми викаш Циклопката.

— Обещавам!

Мина цял час, откакто я бяха взели, и Найлс взе да крачи нервно и напрегнато като лъв в клетка. Очите му бяха трескави. По едно време вратата на чакалнята се отвори и най-неочаквано влезе Фрейзър Рътлидж, отиде право при Найлс и го прегърна сестрински. Болницата се намираше на една пряка северно от „Ашли Хол„, частното училище, което посещаваше; Фрейзър беше взела разрешение да отсъства, за да посети болната си приятелка. Пошепна няколко думи на Найлс, които не чух, но забелязах как мускулите на раменете му се отпуснаха. Тя дойде при мен, прегърна ме набързо и каза:

— Лео, през последните ден-два у дома ти си главната тема на разговор, докато вечеряме.

— Защо, за бога? — попитах.

— Чад ни каза, че е скъсал с Моли. Божичко, това ни порази. Като че атомна бомба падна у нас. Майката на Моли се обади на мама, да й каже, че Чад е поканил Бетина Траск на танците в петък.

— Бетина е готина — подхвърлих. — Идва от простолюдието, но пипето й сече като бръснач и е много упорита. Записала се е при майка ми в курса за напреднали по английски. Питай Найлс, ако не ми вярваш.

— Бетина винаги се е държала много мило с мен и Старла — каза Найлс. — Дори след като се сбихме с гаджето й през първия учебен ден.

— Е, аз пък чувам, че се предлага наляво-надясно като ментови бонбони — каза Фрейзър. — Освен това, Жаба, чувам, че се каниш да влезеш в ролята на лигаво-сантиментален заместител на Чад.

— Фрейзър, родителите ти вече знаят ли, че ние с теб се срещаме? — попита Найлс.

— Още не — призна си тя. — И точно сега не му е времето да узнаят.

— Първо сиракът, после Бетина Траск — продължи Найлс. — Ще им дойде твърде много за една седмица, нали, твърде много срам.

— Найлс Уайтхед, не започвай пак да се самосъжаляваш — сряза го Фрейзър. — Аз не ти се правя на глезена богаташка, затова имай добрината да не ми натякваш за твоето сирачество, става ли?

В този момент доктор Голдин Коуел влезе в чакалнята, все още въоръжен с четка за миене на ръце, както и с онова войнишко хладнокръвие, което представлява най-голямото му предимство като лекар. Беше красив, с аристократична осанка и като че беше роден да носи стетоскоп около врата си. Самото му присъствие внесе успокоение и аз видях как Найлс се отпусна и забрави за арогантното си поведение.

Наобиколихме го и той започна с тих, компетентен глас:

— Според мен операцията мина успешно, но ще можем да бъдем съвсем сигурни, след като минат четирийсет и осем часа. Засега всичко изглежда наред. Тази седмица ще я наблюдавам всеки ден, за да видя как върви възстановяването й. Ще я държим под упойка през цялото време. Не искам пациентите ми да се измъчват от болки. Преди да си тръгнете, трябва да се научите как точно се слагат капки в очите.

— Аз знам, докторе — обади се Найлс. — Аз съм й брат.

— Така разбрах и аз — каза доктор Коуел, като се обърна към Найлс. — Дължиш голяма благодарност на Лео Кинг. Той ме помоли да направя тази операция.

— Има я, докторе — отвърна му Найлс. — Има я, докато сме живи.

— И вие имате нещо от мен, докторе — казах аз.

— Какво е то, Лео? — попита той.

— Безплатни вестници до края на живота ви.

— Не е нужно, моето момче — каза. — Но все пак ти благодаря.

Младата му асистентка Джейн Паркър, красива като цвете, влезе в чакалнята и попита:

— На кого трябва да покажа как се слагат капки в очите?

— Покажи на всички — обади се докторът. Тръгна да си върви, но се спря и каза: — Господин Уайтхед, предполагам, че в живота на сестра ти ще навлязат много нови неща.

— Какви например, докторе? — попита Найлс.

— Например нови ухажори — отвърна той. — Много ухажори.

— Не разбирам — призна си Найлс. Джейн Паркър се изсмя.

— Сестра ти е много хубаво момиче. Сега ще стане още по-хубава и това ще промени живота й.

Същата вечер в съблекалните се усети атмосферата на потискани разногласия, които се отприщиха още докато завързвахме корите на раменете и бедрата си. Нещо невидимо беше изсмукало духа на отбора ни и всички бяхме като изпаднали в летаргия, докато навън стадионът „Стоуни Фийлд„ се изпълваше с ентусиазирани запалянковци. По всичко личеше, че отборът на „Ханахан„ вървеше в крак с обзелия ни нихилизъм и маршируваше в ритъма на смъртоносния крах, който щеше да сложи тъжен край на досегашната ни поредица от победи. През този петък пламенното ни настървение, с което обикновено се хвърляхме в игра и което ни беше поставило на девето място сред отборите на най-големите гимназии в нашия щат, си беше взело болнични или пък почивен ден. Още докато се обличах, усещах как първата ни загуба за сезона витае във въздуха. За щастие обаче не бях единственият.

Айк се огледа наоколо.

— Какво става бе, Жаба?

— Всички сме като умрели — казах. — Имаме нужда от инжекция.

— Ей, ренегати! — провикна се Айк, вече напълно облечен и готов за излизане. Продължихме с обичайните си потупвания по раменете и задниците, опитвахме се да раздухаме състезателната жар в стая без съчки и без кислород. — Я запалете по едно пламъче в очите! — призова ни той. — Приличате на плашила. Подплашени пиленца. Забравихте ли кои сме? Ние сме страховитите „Ренегати„! Ние поведохме съмървилския „Грийн Уейв„, бофортския „Тайдал Уейв„ и „Рокс„ от Сейнт Андрюс. А тази вечер се изправяме срещу безмилостните ханаханци — другия тим без загуба в първенството. Къде ви е стръвта за победа? Кажете ми къде се е скрила и веднага ще сформирам отряд за издирването й.

Един глас отвърна на Айк — бунтарски и непримирим:

— По-добре сядай и млъквай! Напразно се хабиш. — Гласът беше на Уърми Ледбетър, който седеше до шкафчето си наполовина облечен.

Непокорството му подейства разложително на всички нас. Отидох при него с вдигнати във въздуха юмруци и ги стоварих върху раменните му подплънки. Той скочи, готов да се нахвърли срещу мен и Айк.

Найлс обаче ме хвана за фланелата и ме издърпа назад.

— Свикай събрание на отбора, преди да дойдат треньорите — обърна се той към Айк.

— Всички да се облекат моментално! — заповяда Айк. — След минута в заседателната зала!

Заповедта предизвика известно недоволство както сред белите, така и сред чернокожите играчи, но поне беше знак, че отборът не е изпаднал в клинична смърт. След по-малко от шейсет секунди целият тим се изправи срещу нас двамата с Айк. Бяхме застанали пред черната дъска — личното царство на треньора Джефърсън.

— Дайте да приключваме с това — каза Айк, — каквото и да е то. Не мога да ви позная.

— Момчета — обадих се и аз, — какво става с ренегатите? През толкова изпитания преминахме заедно.

Мълчанието беше глухо и ненарушимо. Тъкмо да кажа още някоя глупост в стила на спортното насъскване, когато Найлс взе думата:

— Уърми е бесен, защото след мача тази вечер Чад е поканил гаджето му на среща.

Айк изсвири продължително с уста.

— Чад, да не си се чалнал или какво? Доколкото знам, Бетина и Уърми движат заедно от сто години.

Чад, изнервен и несигурен, отвърна:

— Реших, че Бетина иска да опита малко бяло месо екстра качество.

Доколкото познавах Чад, отговорът му представляваше отчасти перчене, отчасти нестратегическо използване на чувството му за хумор. Докато се опитвах да го затапя с нещо по-остроумно, видях как Уърми скочи, отскубна се от тримата съотборници, които се опитаха да го спрат, и като носорог се хвърли срещу Чад. Сред размахани юмруци и изблици на находчиви ругатни успяхме да разделим двамата съперници. Чад имаше късмет, че се намесихме; Уърми за малко да разкъса сънната му артерия с кривите си пожълтели зъби, толкова се беше разгорещил. Двамата с Айк едва го удържахме, а когато най-накрая седна, не изглеждаше никак доволен, за разлика от Чад. Двамата с Айк все пак овладяхме положението, но вълнението, което бе сменило духовната празнота, беше заразило всички ни.

Когато Айк започна да говори, треньорът Джефърсън и двамата му помощници се появиха отнякъде. Изтичах да ги спра.

— Тренер, дай ни пет минути. Трябва да изчистим някои недоразумения. Дребни неприятности, ще се справим сами.

Въпреки че той много се учуди, прояви разбиране.

— Четири минути — отсече и заедно с помощниците се оттегли в малкия си, задушен офис, а аз изтичах при черната дъска.

— Уърми — каза Айк, — не е редно да жертваме отбора заради нашия любовен живот. Твърде много дадохме от себе си, за да стигнем дотук. Ти знаеш какви са моите чувства към Бети, но ако те с нещо попречат на отбора, ще я изоставя, или поне докато трае сезонът. Всички момчета тук си имат гаджета. Ние сме футболисти и момичетата си падат по нас. Всички, с изключение на Жабата.

Дори Уърми Ледбетър се изсмя заедно с останалите. Аз също се разсмях, възхитен от блестящата стратегия на Айк.

Гласът на Чад прогърмя над общия смях:

— По дяволите! Точно затова поканих Бетина на танците, защото Жабата го беше направил с Моли! Бетина и без това ми се обажда от седмици.

Айк не скри сарказма си:

— Чад, не искаш да кажеш, че те е прецакало някакво земноводно, нали? — Всички пак се запревиваха от смях, най-вече Уърми.

— Жените просто не могат да ми устоят — провикнах се аз. — Това ми е проблем още от дете. Вие може и да ми викате Жаба, ама жените ми викат Бобър-Добър.

— Стига, бе! — присмя ми се Чад. — Ти още не си целувал момиче.

— Което ще се промени още тази вечер, след като се види с Моли — ухили се Найлс и всички пак се разсмяха, с изключение на Чад. Айк вдигна ръка, за да въдвори ред.

— Стига толкова. Имаме достатъчно хъс, за да разпердушиним „Ханахан„. Уърми, използвай гнева си срещу Бетина и Чад, за да ни покажеш на какво си способен. Нападението ще ти осигури достатъчно големи пролуки в защитната им стена, че и слон да мине през тях. Но трябва да запазим гнева у себе си и да го насочим срещу противниците. Този тим тук е нещо свещено за мен. Знайте, че ще разгоня фамилията на всеки, който още веднъж се опита да си разчиства сметките тук. Уърми, чу ли ме добре? Чад, чу ли ме добре? Сега да използваме яда си и да разбием противника на пух и прах.

Всички викнахме в един глас и когато треньорът и помощниците му влязоха през задната врата, веднага разбраха, че сме се настървили за победа. Това, което направи Айк, бе в стила само на най-добрите треньори.

Мачът срещу „Ханахан„ ни даде онзи мощен импулс, който ни изпрати на щатския шампионат в Кълъмбия. Когато се строихме вечерта, почувствах първия есенен полъх във въздуха. Какъвто и зъл дух или болест да се беше опитал да порази съблекалните ни този ден, той беше бързо прогонен и свирепата решителност на момчетата си остана нашата запазена марка.

Когато изсвири последният сигнал, бяхме победили отбора, класирал се на пето място в щата, с 56:3. Ликуващите ни привърженици нахлуха на терена и едно стана ясно — те вече бяха свикнали ние само да печелим.

Докато се движех сред шумната тълпа, си мислех за нещо съвършено различно. Толкова дълго време бях копнял за нормален живот, че той беше започнал да ми изглежда като непостижим идеал. И ето че го имах — да, точно така, футболният терен, здрависването с опонентите, получаването на поздравления от запалянковци и съотборници, прегръдките на момичета, които дори не познавах, както и на мажоретките с униформи, по-потни и от нашите — това беше моята нова нормалност, а не лежането, заключен с белезници към легло в заведение за душевноболни, парализиран от успокоителни. Харесваше ми да бъда част от отбора. Поех към съблекалните с мисълта, че вкусвам екстаза на победата, докато в един момент не си дадох сметка, че просто се мъча да отложа неизбежното. Истинската причина за моето нежелание да се присъединя към празнуващите съотборници беше страхът ми от предстоящата среща с Моли Хъгър.

Когато влязох в слабо осветения гимнастически салон, една ужасна мисъл ме улучи по главата като добре прицелил се метеорит — никога преди това не бях ходил на танци в гимназията и нямах представа как трябва да се държа. Нито с каква физиономия трябва да се представя — дръзка усмивка, небрежно равнодушие или прикрита предпазливост. Открих, че се чувствам напълно беззащитен с моето потно, напълно объркано лице.

Видях как Моли идва към мен. Беше сменила мажоретската си униформа с обикновена пола и блуза, както и с бели къси чорапи, без които треньорът по баскетбол не пускаше никой да влезе в салона. Спусна се да ме посрещне и ме изненада с прегръдка и закачлива целувка по бузата.

— Лео, страхотна игра! Този отбор има всички шансове да стигне далеч.

— Той вече е стигнал, поне в моите очи.

Песента спря. Дисководещият за тази вечер, както и до края на годината, беше невъзмутимият Тревър Поу. Чух го да казва:

— Един човек от нашия звезден отбор, Лео Кинг, току-що влезе в салона. Искам да го помоля — него и красивата му дама — да започнат следващия танц. Бих искал да поканя и другия капитан на отбора, Айк Джефърсън, и неговата красива дама Бети Робъртс да се присъединят към тях за първия блус тази вечер. Блус! Сигурно вече потръпвате сладострастно. Сега нека чуем вашите аплодисменти за двамата капитани на отбора. Точно така! Миналата година „Пенинсула„ беше на последно място в лигата, а ето ни сега — непобедими в очите на хората и на Бога. С този танц поздравявам капитаните. Дансингът е техен, докато не дам знак с дайрето. Сега нека дисководещият покаже на какво е способен.

Тревър сложи игличката върху плочата и „Нощем в Страната на чудесата„ на Бърт Кемпфърт изпълни салона със звуци толкова чувствени и романтични, сякаш бяха напоени в мед. Взех Моли в обятията си и това беше един от големите мигове в моя живот. Бузата й докосна моята, ръката й ме придърпа по-близо. Усетих свежия й, ментов дъх, когато ми пошепна:

— Обичам тази песен.

Исках това да продължи вечно. Докато танцувахме, смълчаното мнозинство ни наблюдаваше със затаен дъх. Улових погледа на Айк и той ми намигна. За пръв път се почувствах, макар и малко, секси и също му намигнах с щастливата увереност на световноизвестен женкар или дебнещ коцкар по Левия бряг на Сена, а не като истински нещастник на първата си среща, какъвто бях. Моли ухаеше като пълзящия жасмин от градината на майка ми през лятото. От косата й вдишвах слънце и балсам, усещах гърдите й, меки и податливи, но неприкосновени.

Тревър удари с дайрето и всички останали излязоха на дансинга. „Нощем в Страната на чудесата„ ще си остане моята любима песен до края на живота ми заради Моли Хъгър и нейните грейнали очи, сочни устни, мило лице и красиво тяло, но и защото почувствах как душата ми напусна крепостта от мъка и страдания и за тези деветдесет секунди от началото до края на песента се рееше щастливо във въздуха. Още бях като замаян от любовта на Моли, когато зърнах Найлс и Фрейзър, които ни махаха откъм вратата. Хванах Моли за ръка и я поведох през блъсканицата от ученици, които вече танцуваха на „Сарджънт Пепърс„ на „Бийтълс„.

Въпреки че не би трябвало, се изненадах, като видях как Фрейзър и Моли се прегърнаха и едва забележимо се просълзиха. Извиниха се и тръгнаха към тоалетните от другата страна на салона. Останах насаме с Найлс.

— Току-що бяхме при Старла, отидохме да я видим в болницата — каза Найлс. — Още е отпаднала, но ние й разказахме за мача. Много се смя, като чу, че Чад има среща с Бетина, а Моли му го връща, като е поканила теб на училищната забава.

— И какво толкова смешно има в това?

— Старла винаги си е била такава — каза Найлс. — Пада си по парадокси и поразии, обича изчанчените неща и всичко да е с главата надолу, да ври и кипи.

— Защо Чад и Бетина не са тук? — попитах.

— Фрейзър е убедена, че Чад я е завел в къщата на остров Съливан, за да я чука.

— Айк се справи много добре с кризата днес, нали? — казах.

— Истински лидер — отвърна ми Найлс. — В кръвта му е.

— Защо Фрейзър и Моли се насълзиха, като се видяха?

— Ами те винаги са били първи приятелки — продължи Найлс. — Фрейзър се разплака още като те видя, че танцуваш с Моли. Каза, че откакто ги знае, Чад и Моли винаги са били гаджета.

— Мисля, че Моли наистина ме харесва — казах. — Сериозно.

Найлс ме изгледа за миг, аз него — също, докато той се опитваше да формулира правилните думи в ума си, верните думи, а не онези, които биха могли да засегнат една вече наранена душа.

— Жаба — започна той, — ние не сме в категорията на тези момичета. Ние сме само техни играчки. Не сме момчетата, към които ще се обърнат, когато се замислят за сериозните неща в живота. Чад е успял да внуши на Фрейзър, че е най-грозното момиче на света. Сега тя има нужда от мен, защото аз смятам, че е най-прекрасното същество, което съм виждал, и при това е хубава. Винаги съм попадал на момичета, които са се смятали за грозни като смъртта и винаги са ми били благодарни за вниманието. След което Старла винаги нещо се бъзваше и пак тръгвахме да бягаме от сиропиталище на сиропиталище.

— Защо си винаги до нея? — попитах.

— Защото няма да оцелее без мен.

— Защо не я научиш на повече самостоятелност?

— Ти някога проверявал ли си способността на сестра ми да се вслушва в чуждо мнение?

— Не, защо?

— Защото тя няма такава — отвърна Найлс.

— Но защо трябва да живеете заедно?

— Защото само нея имам — отговори Найлс. — Засега, а вероятно и завинаги.

— Не ми се вярва — казах. — Ти си най-добрият куотърбек, а те добре се котират.

— Тази година тръгна твърде добре — оживи се Найлс. Това ужасно ме тревожи.

— Наслаждавай се, докато можеш.

— Не мога. То е нещо вкоренено в моя живот и в този на сестра ми: ние не можем да се наслаждаваме на нищо. Виж, Жаба: две хубави момичета са с нас сега, но по-далеч няма да стигнат.

— Аз повече и не искам.

Моли взе ръката ми и ме поведе обратно към дансинга. До края на тази приказна вечер не пропуснахме нито един танц — бърз, бавен или по средата. За мен танцуването с Моли се превърна в мерило за и без това редките мигове на вълшебство в живота ми. Тя беше много разпалена танцьорка с вродена грациозност, в която се прокрадваха леки сексуални нотки. Тази вечер, докато слушах Тревър да обявява песните с кратко, остроумно и понякога цинично въведение, разбрах, че всъщност обичам да танцувам, и докато нощта напредваше, установих, че ставам все по-добър. Да се отпуснеш — това е най-важното в танца, най-важният компонент, за да може кръвообращението ти да се завърти в ритъма на музиката, както и на момичето, чиято ръка държиш: две кръвоносни системи, две тела едно до друго — докато свободата вземе връх и ги завърти във вихъра на ефирната лекота.

При вратата се чу някаква тупурдия. Шеба Поу се появи шумно, в стил филмова звезда, което й беше станало нещо като запазена марка, и брат й, разбира се, не закъсня да оповести знаменития миг. С барета и слънчеви очила Тревър раздрънча дайрето си, докато Шеба излезе да танцува в средата на салона. Разбира се, тя не можеше да пристигне с някакъв си президент на благотворително дружество в града или пък с някакъв си капитан на отбор. Не, Шеба Поу беше довела полковия командир на „Цитаделата„ и това беше първата й среща за тази година.

— В средата на дансинга, дами и господа, можете да видите все още неоткритата старлетка на сцената и сребърния екран, страстната сирена на забранената нощ, незабравимата скандалджийка, известна на всички вас като възхитителната Шеба Поу. Мъжът с нея е забележителният полкови командир на „Цитаделата„, полковник Франклин Лимингтън от Деветдесет и шести южнокаролински полк. Нали го знаете Деветдесет и шести! Намира се до Деветдесет и седми, надолу по улицата, като тръгнете от номер сто в Южна Каролина.

Публиката избухна в одобрителни възгласи. Хората наистина се възхищаваха на това, че Тревър, макар и толкова отскоро в щата, вече умееше да извлече комичното и типичното за нас. После той пусна „Двайсет и четири часа рок„ на Бил Хейли, придърпа Шеба към себе си и двамата близнаци изпълниха най-сексапилния, най-еротичния танц, който някога бях виждал. Това накара и всички чернокожи ученици да се впуснат в луди танци, а кълченето на близнаците ги освободи от всякакви задръжки, които бяха потискали в това доскоро „бяло„ училище. Бедният командир на Деветдесет и шести полк гледаше как любимата му извива гъвкавото си като на леопард тяло в танц, който беше нещо средно между зулуски ритуал и нервен припадък.

Тревър сложи следващата плоча и извика:

— В салона забелязвам хора, които още не са танцували. Свенливостта е забранена! По-смело! На тази песен всички до един трябва да танцуват. Пригответе се. Ние с Шеба ще ви покажем как. Вие ще повтаряте след нас.

В салона гръмна музиката на танца строл и Тревър, лек като перце, скочи право в средата на дансинга. Спомних си брат ми Стив, който се опитваше да ме научи да танцувам, когато бяхме още малки, и как двамата се кълчехме и пристъпяхме важно-важно пред майка ми и баща ми, които ръкопляскаха на маймунджилъците ни. Моли взе ръката ми и двамата се впуснахме в собствена версия на танца с добавени нови чупки, поклащания и спонтанни тласъци, които бяха нещо съвсем ново за телата ни. Другите започнаха да аплодират възторжено нашия начинаещ дует. Видях как Шеба и Тревър се разделиха и всеки отиде да издърпа от тълпата най-срамежливите и най-незабележимите ученици, за да ги поведе в танца.

Да си незабележим и неудачник на тази възраст не е престъпление, а опасно и тежко изпитание. То е като криво огледало, в което странните форми и загадките често водят до горчиви заключения, които понякога изкласяват в самопознание. Времето е единственият съюзник на унижения и оскърбен младеж, който един ден по време на събирането на класа по случай двайсетата годишнина от дипломирането открива, че златното момче от горния клас се е превърнало в плешив, подпухнал пияница и че кралицата на красотата се е омъжила за съпруг, който я бие и й кръшка, след което научава, че е починала в център за лечение на наркомани, преди да навърши трийсет. Принцът на акнето обаче се окопитва след време и става шеф на неврологията, най-грозното момиче се разхубавява на двайсет години, омъжва се за банкер и когато се връща за въпросното събиране, тя вече е спонсор и президент на местния младежки клуб. Но тъй като тийнейджърът не разполага с кристално кълбо за предсказване на бъдещето, той винаги има усещането за нещо насилствено и страшно, докато крачи към ритуала на прехода. Когато момичето усети първите капки менструална кръв, то не знае, че това е свещеният поток на живота, трепетът на нейната пробуждаща се плодовитост, че това е гръмкият отговор, който светът отправя към разложението и смъртта. А какво да си мисли момчето, когато с удивление разглежда спермата в шепата си, освен че тялото му се е превърнало в гневен протест и неизригнал вулкан, където лавата се сгъстява в пещта на слабините му? За всеки младеж би било истинско престъпление да не си прости, че е бил смешен и жалък в най-опасния период от живота си.

Когато танцът приключи, Моли се повдигна на пръсти и ми прошепна:

— Умирам от глад. Искаш ли да хапнем в Пиги Парк?

— Защо не?

— Там е най-доброто барбекю в града, нали?

— Не съм опитвал по-добро — излъгах аз.

Тъй като преди това не бях излизал на среща с момиче, не бях ходил и в това легендарно сборище на бушуващи хормони, което по посещаемост можеше да съперничи единствено на самата гимназия. Безспорните господари на Пиги Парк бяха Уърми Ледбетър и неговата тайфа от гадняри с напомпани мускули и съмнителна интелигентност. Но щом Моли Хъгър ме молеше с нежния си глас, бях готов да я заведа и до Берлинската стена.

Найлс и Фрейзър дойдоха при нас, както и Тревър, който подскачаше и дрънчеше с дайрето си, издавайки звук като от хвърлени зарове. Преди още да чуем думата си от шума, пред нас цъфнаха Айк и Бети.

— Жаба, в Пиги Парк ли отивате? — попита Айк.

— Да, Моли току-що ме изкомандва.

— Там никога не съм виждала чернокожи — обади се Моли малко обезпокоена.

— По-скоро бих отишъл на сборище на Ку-клукс-клан — изсмя се Айк. — Но Уърми ни покани — мен и всички чернокожи от отбора. Каза, че всичко ще е наред.

— Тревър, защо не се качиш при Айк и Бети? — предложи Фрейзър. — Къде е Шеба, с нейния полкови командир ли? Между другото голяма риба е хванала.

— Още утре ще го чупи — каза Тревър. — Вече каза, че бил голям селяндур и танцувал като извънземен.

— Карай след мен — обърнах се към Айк. — Ще паркираме един до друг и взаимно ще си пазим гърбовете.

— Умно! — рече Айк, но усетих, че е неспокоен. Не беше много убеден в това премахване на сегрегацията, извършено по заповед. — Само нещо да се случи на Бети…

Бети обаче му се присмя:

— Айк Джефърсън, ти по-добре се погрижи за себе си. Искам само да ме въоръжиш с бутилка кока-кола и стой, та гледай! Мога самичка да се справя с трима бели наведнъж.

— Много ти е голяма устата, момиче — каза Айк и се усмихна за пръв път.

— Не те лъжа, съкровище.

— Сексуалното напрежение е толкова провокативно — изкоментира Тревър и раздрънча дайрето. Разсмяхме се и поехме към парка.

В Пиги Парк на Рътлидж Авеню, на хвърлей разстояние от Хамптън Парк, закарах колата в най-отдалечения край на алеята, като оставих място за Айк да паркира до мен. Видя се, че Моли е редовна посетителка тук. Веднага си поръча кола и сандвичи. Изведнъж ми просветна, че Найлс живее в сиропиталище и, естествено, няма пукната пара у себе си.

— Нека бъдат четири порции — намесих се бързо. — Аз черпя, чухте ли, Найлс и Фрейзър?

— Жаба, ти си добро момче — обади се Найлс и аз долових облекчението в гласа му.

Уърми Ледбетър дойде да ни посрещне заедно с антуража си от нискочели дебили. Замръзнах на място при вида му. В очите му винаги блещукаше пламъчето на линчуващата тълпа. Но тази вечер той просто беше един от нашите съотборници. Двамата с Найлс излязохме от колата, той ни прегърна и каза, че победата ни над ханаанци е превърнала деня му в празник. После погледна към Айк и рече:

— Излизай от тъпата кола, Джефърсън.

Айк излезе и Уърми се втурна да го прегърне пред очите на всички бели момчета в Чарлстън. И с този един-единствен жест нещо се пречупи завинаги във вечната мистерия на Юга.

— Мамка му, Айк, беше страхотен тая вечер — каза му Уърми. — Както и Найлс, и Жабата. Абе, всички бяхме страхотни.

— Ама баща ми на теб връчи топката от мача — напомни Айк. — Цяла година не го беше правил.

— Най-високата чест, с която някой някога ме е удостоявал — каза Уърми. Не бях виждал тоя канибал толкова развълнуван и разнежен. — Кажи на баща си какво съм казал, чу ли?

— Ще му кажа.

Уърми се върна в собствената си Уърмиландия и в същото време пристигнаха нашите порции. Колата се изпълни с миризмата на печено месо, която беше като химн на изгладнелите. Излапах сандвича си за нула време, също както и Найлс отзад на седалката. Бяхме изиграли четирийсетминутен мач, бяхме танцували на забавата, а нашият първобитен, мъчителен глад ни бе лишил от обноски.

— Мога да изям цяло прасе, и то заедно с очите и опашката — обади се Найлс.

— Това е най-отвратителното нещо, което съм чувала — възмути се Фрейзър. — Моли, ти как смяташ?

— Смятам, че не беше много изискано — отговори Моли и се разсмя.

Изведнъж изражението й се вкамени от страх. Проследих погледа й, обърнах се и видях стария модел крайслер „Льо Барон„ с Чад Рътлидж зад волана да влиза в Пиги Парк. Бавно обиколи алеята два пъти, за да е сигурен, че всички са го забелязали. Два пъти мина точно пред нас и наду клаксона си, за да привлече вниманието на Моли. Но не успя да я накара да вдигне очи от сандвича си. До него седеше Бетина Траск, а на лицето й грееше евтина, изтъркана усмивка в стил Клеопатра.

— Копеле! — процеди през зъби Фрейзър.

— Божичко, присмива се на Уърми в лицето му — изпъшка Найлс.

Чад отиде да паркира най-близо до мястото, където бяха пейките на Уърми и тайфата му, както и цяла тумба момичета, които пушеха и пиеха бира наравно с приятелите си. Въпреки че се чувствах като недостоен воайор на надвисналото бедствие, не можех да откъсна очи от тази драматична пиеса на отмъщението, която очаквах да се разиграе всеки миг. Не бях чул кога Айк е излязъл от колата и е застанал до прозореца ми.

— Дай да се омитаме — предложи той. — Това тук е все едно да дразниш кралска кобра. Каквото и да стане обаче, Чад направо си го проси.

— Защо го прави? — учудих се.

— Защото си знае мястото в този град — обади се Моли. — Той е недосегаем и иска да го докаже на Уърми. И на вас, Лео и Айк. И на теб, Найлс.

— Нека ви попитам вас двете, Моли и Фрейзър — много съм любопитен да разбера какво всъщност мисли Чад за нас — каза Найлс.

— Всъщност той много ви харесва — отговори Моли. — И е благодарен за начина, по който сте го приели в отбора.

— Това за пред хората — настоя Найлс, — а аз питам дълбоко в себе си.

Фрейзър затвори очи и отвърна спокойно:

— Мисли, че стоите много ниско. Много, много под него.

— Приятно е да си оценен по достойнство — каза Айк и продължи да гледа към мястото на действието в началото на алеята.

Това, което се случи, стана светкавично, с опустошителната сила на всяка неочаквана атака. Уърми скочи от масата, на която седеше, и се втурна към колата на Чад, отвори предната врата, сграбчи Чад за косата и го издърпа навън. Виковете на Чад обаче бяха заглушени от ликуващите възгласи, смеха и аплодисментите на приятелите на Уърми, за които това беше сигнал да бъдат нащрек. С два силни шамара с опакото на ръката си Уърми предизвика Чад на честен двубой, вдигна свитите си юмруци във въздуха и зае боксьорска поза.

Ако Чад беше приел предизвикателството на Уърми като мъж, тогава според мен вечерта щеше да свърши по-почтено. Но вместо и той да вдигне юмруци, Чад заговори високо с глас, който проехтя из целия полуостров:

— Уърми, баща ми ме е учил никога да не падам толкова ниско. Не се бия с бели боклуци.

— Нима? Така ли те е учил? — каза Уърми. — Леле, не знаех. Моята версия обаче е по-различна. Ти си просто голям бъзливец, тресе те лудо шубе и целият трепериш от главата до петите. Ти си едно мац-пис-пис, което не може дори себе си да защити, защото е родено на юг от „Брод„.

Уърми пристъпи напред и започна да го шамаросва по лицето с отворена длан — пляс, пляс, пляс, докато Чад накрая изрева:

— Уърми, мога такъв кьотек да ти хвърля, че да останеш без дъх, но майка ми и баща ми са ме учили винаги да обръщам гръб на такива като теб и никога да не падам на нивото на жалките селяндури.

— Хайде, госпожичке, вдигни юмруци! Иначе не е гот. Не се получава. Как да се биеш срещу мъж без капка гордост? — обърна се Уърми към насъбралата се тълпа, след което изненада всички, като разкъса скъпата тузарска риза на Чад и го остави да стърчи полугол като градински плужек.

Не е лесно да си единственият полугол сред облечени, защото тогава ставаш за посмешище и никой не те взема на сериозно. Дотогава не ми беше хрумвало подобно унижение.

Като огледа царството си и прецени възможните варианти, Уърми отиде до захвърлената риза, стъпка я, после в миг на изобретателност — нещо, което рядко му се случваше — я вдигна, изсекна си носа в нея, смачка я и я зарови в колкото кал и мръсотия имаше по земята. После, без да се поколебае, отиде до колата на Чад, отвори вратата на мястото до шофьора и подаде ръка на Бетина. За мое най-голямо учудване тя я пое и се остави той да я поведе победоносно към близкото заведение.

Докрай унизен, с напълно смачкан фасон, Чад наблюдаваше сценката, разтреперан от безсилен гняв. Размаха юмрук към небето и изкрещя:

— Ей, Уърми, шибано селянче! Връщам се вкъщи и ще вдигам гири цяла година. Тогава ще се върна и тежко ти! Запомни, точно след една година. Обещавам ти. А аз държа на думата си. Аз съм потомък на човек, подписал Декларацията на независимостта, което значи, че съм човек на честта. Една година, Уърми, и тогава ще те въргалям из целия Пиги Парк.

Уърми се показа за последно, тъжно поклати глава, отиде до него и го цапардоса така, че Чад падна на колене.

— Млъквай, Чад! — каза му. — Искам да вечерям на спокойствие с приятелката си.

Смехът, който се разнесе, беше направо непоносим. От колата си наблюдавах Чад, който седна зад волана, даде на заден, после тръгна право към нас вместо към изхода при Рътлидж Авеню. Като стигна отпред, ми се закани с юмрук, после легна върху клаксона. Не беше на себе си, направо бе бесен. До мен нещо се размърда, обърнах се и видях Моли, която излезе от колата ми, затвори вратата и спокойно отиде при Чад. Той й отвори вратата със замах и я покани да влезе. Моли седна на мястото, на което беше родена да седи.

Въпреки умората почти цяла нощ се мятах неспокойно и заспах чак призори, един час преди будилникът да иззвъни в четири. Събудих се в обичайния си осеян със звезди свят на момчето, което разнася вестници. Спуснах се бавно с колелото към езерото, всеки мускул в тялото ме болеше от изтощение и всяка клетка се свиваше от унижението, което ми беше причинила Моли, като ме бе напуснала пред очите на всички. Докато въртях педалите едва-едва, си казах, че току-що съм преживял една от най-неуспешните първи срещи в историята на двата пола. Тъй като не можех да се отърва от мисълта за случилото се, опитах се да си припомня всеки по-важен детайл в моето поведение от мига, в който Моли ме целуна по бузата, до нейното премерено и целенасочено преминаване от моята кола в далеч по-познатата кола на Чад. Онова, от което ме беше заболяло най-много, беше неестественото й, ледено безразличие, с което си тръгна. Безмълвно и бездушно, без „довиждане„, без въздушна целувка или някакъв опит за обяснение. Предпочитах да беше провалила вечерта ми с повече финес, да ми беше разрешила да я закарам у тях, да изживея отново мъчителната си непохватност и чак след това да се обади на Чад и двамата нежно да се съберат отново. Фактът, че ме напусна публично пред очите на целия отбор, ме нарани болезнено и сам по себе си беше достатъчно кошмарен, но като се вземат предвид Найлс и сестрата на Чад на задната седалка в колата ми, това вече добавяше известна доза злонамереност и високомерие, които смятах, че не заслужавам.

Спомних си как Найлс и Фрейзър седяха като попарени на задната седалка — парализирани и смълчани.

— Виж ти — бях казал най-накрая, — мислех си, че ще се гаджосваме по двойки, а изведнъж се оказа, че съм просто вашият шофьор.

Тогава на стъклото се почука и Тревър скочи вътре да заеме току-що опразненото от Моли място.

— Всичко видях. Беше като елизабетинска драма, подправена със сос за барбекю. Живеем сред тесногръдие, в провинциален град, който е предубеден и настроен срещу културните, изтънчените и женствени мъже като мен. Позволете да обясня. Откакто съм пристигнал тук, в Чарлстън, непрекъснато ме описват като педераст, педал, дупе, гей, сестричка, швестер, вазелинче, обратен, хомосексуален, перверзен, изобщо с един пребогат асортимент от непростими обиди. Разбира се, в моя случай те отговарят на истината. Лео, мога да разсея всичките ти лоши мисли по отношение на Моли.

С невинно учудване Найлс се обади от задната седалка на колата:

— Тревър, как си стигнал до тази възраст, без никой да те убие?

— Владея хватките на занаята — отвърна му Тревър толкова добродушно, че се разсмях.

— Тревър — попитах го аз, — дори не знам какво точно си правят педерастите един на друг.

— Аз пък не искам и да знам — обади се Найлс.

— Аз също — каза Фрейзър и запуши ушите си с ръце.

— Ами разни неща, които включват ченгели за месо, бръснарски ножчета, огнепръскачки и дилдо членове от бикове.

— Какво е дилдо? — попита Найлс.

— Бедният ми селски идиот — въздъхна Тревър.

— И аз не знам — обадих се.

— Виж какво, Лео. След това, което току-що преживя, ще ти дам един безплатен урок, при това ще ти спестя обичайната просветителска такса като личен жест от моя страна.

— Благодаря ти, Тревър — казах. — Дори само с влизането си в колата ми вече ме спаси от срама. Няма да го забравя.

— Нали ти ми беше опекъл курабийки — каза Тревър. — При пристигането си в Чарлстън първото нещо, което направихме, беше да похапнем сусамени сладки, приготвени от най-самотното момче в света. Моли не трябваше да постъпва така с теб. Трябва да се срамува от себе си.

— Лео не очаква момиче като Моли да ходи с момче като него — намеси се Фрейзър.

— И защо не? — попита Найлс.

— О, Найлс, не си го изкарвай на мен — озъби му се тя. — Различията са прекалено големи и тъй като е родом от Чарлстън, Лео го знае много добре. Чарлстънското общество се спотайва в сенките, но продължава да бъде най-могъщият фактор в живота на града.

— Имам ли думата ти за това? — попита я Найлс.

— Внимавай, скъпа, ще влезеш в капана — предупреди я Тревър.

— Винаги можеш да вярваш на потомък на човек, подписал Декларацията на независимостта — присмя се Найлс с хладнокръвието на влечуго. — Тази вечер научих този факт от един велик човек. Момче, което може да си чеше езика, но не може да използва юмруците си.

— Чад е възпитан да бъде джентълмен — опита се да го защити Фрейзър.

— Престани, скъпа, просто престани! Нещата вече излизат от контрол — простена Тревър.

— Аз произлизам от семейство, което никога не е чувало за Декларацията на независимостта — каза Найлс. — Моите роднини няма да прочетат книга дори животът им да зависи от това. Но умеят да разчитат хората и в това си познание никога не са бъркали.

— Найлс, май се каниш да изтърсиш нещо, за което ще съжаляваш — прекъсна го Тревър. — Нека да сменим темата и да обсъдим цените на мангото в Аржентина или пък продължителността на живота в еди-коя си страна.

— Значи ми се фукаш, че твоите роднини умеят с един поглед да преценяват хората — Фрейзър се обърна към Найлс.

— Брат ти Чад не е и наполовина мъж в сравнение с Жабата, Тревър или Айк — продължи Найлс. — И това е голямата изненада на вечерта за теб, Фрейзър. Както и за мен. Той имаше пълната възможност да се покаже като мъж, но се показа като лайно. Жаба, би ли закарал Фрейзър у тях? Аз ще се прехвърля в колата с негрите, където ми е мястото.

Найлс излезе от колата ми, въпреки че разстроената Фрейзър се опита да го спре. После го чух да се обръща към Айк:

— Ще закараш ли и мен в сиропиталището заедно с Бети?

— Нямах предвид това — изплака Фрейзър през сълзи, докато гледаше как Найлс се качва на задната седалка при Айк. — Казах го неволно.

— Защо не му го кажеш? — попита Тревър. — Скъпа, трябва да знаеш, че езикът е най-силният и най-коварният орган в човешкото тяло.

Айк се отправи към Рътлидж стрийт. Тръгнах след него и закарах Фрейзър у тях. Тревър слезе да я изпрати до вратата с безпогрешното си усещане за драма, след което се повдигна на пръсти и с елегантен танц се върна в колата.

Паркирах колелото си до камиона на „Нюз енд Куриър„, взех първата партида вестници и разрязах телената им връв с ножицата, която си носех. Започнах бързо да ги сгъвам и да ги разпределям на купчини, които стягах с ластици. Огромната сянка на господин Хавърфорд падна зад мен и аз му пожелах „добро утро„, без да вдигам глава.

— Някога излизали ли сте с жени, господин Хавърфорд? — попитах го.

— Отдавна скъсах с този лош навик.

— Защо?

— Ами направих си сметката. На младини излизах с много жени. Сто процента от тях бяха или тъпанарки, или фльорци. Тъпанарките по ги приемах, но фльорците могат да ти разбият сърцето, което вече е вредно. Страданието нанася големи щети.

— Не мога да си представя как страдате от любовна мъка?

— Навремето бях женен — рече. — Казвал ли съм ти?

— Не, сър — отвърнах учудено. — За кого?

— За госпожа Хавърфорд, глупако — усмихна се той самодоволно. — Дори имахме дете, момченце. Трябва вече да наближава трийсет години. Жена ми се влюби в един заварчик от флотата. Преместиха се в Сан Диего. И оттогава не съм ги чувал — нито нея, нито момчето.

— Не поддържате ли връзка със сина си?

— Дори не знам дали е жив — каза господин Хавърфорд. — Отблъскваше всеки мой опит да се сближим. Що за дете е това, дето няма да иска да познава баща си?

— Някое лайно — отвърнах му. — Всеки, който не се гордее с баща като вас, е лайно.

— Ама снощи ти направо го закла онзи нещастен бек — смени темата той. — Ако питаш мен, най-добрата ти игра за сезона.

— Бяхте ли на мача?

— Имам карта за целия сезон.

— Следващата седмица ще играем срещу гимназията „Уондо„.

— Ще ги смачкате — каза уверено. — Много ми харесва вашият черничък треньор. Допуснахте само две засади. Вижда се, че си разбира от работата. А неговото момче, този Айк. Истинско лъвче!

— И освен това е много свястно момче — додадох.

— Абе то всички са свестни, докато не се опариш — каза той. — Лошавината е навсякъде.

— Юджин Хавърфорд, професия философ — подхвърлих.

— Юджин Хавърфорд, професия реалист. Щом ти се прииска да поговорим за момичето, аз съм насреща.

— Момичето ли? Кое момиче?

— Онова, дето разбива мъжки сърца — каза той тихо. — Случило се е снощи, нали, хлапе? Изчакай, не бързай. Аз съм тук всяка сутрин. Полупиян, но винаги готов да поучавам от гледна точка на изпортения си живот и на този, който ми предстои, нищо че малко ми е останало. Сега бягай, че Чарлстън тръпне да научи световните новини.

20

Пигмалион

На следващата сутрин, все още с дълбоко наранено его и обсебен от мисълта за това как Моли ме изостави, реших да се отбия при Харингтън Канън. При последното ми посещение при него бях забелязал, че има лош цвят на лицето и цяла седмица не беше излизал навън. Беше ми направило впечатление, че в кранчетата на сухите му очи е легнало пълно безразличие. Единственото нещо, което ми каза тогава, беше:

— Забравих да си взема лекарството, Лео, затова съм така.

— Нека ви заведа на доктор — помолих го аз, защото се уплаших от вида му.

— Изчезвай от къщата ми, натрапнико! — сряза ме той.

Тази сутрин, още докато приближавах къщата му на Трад стрийт, усетих някакъв разпад, края на една цивилизация. Отворих вратата и мигновено бях заобиколен от сюрия квартални котки, които отдавна бяха станали както хоби, така и обект на предани грижи от страна на господин Канън. Взеха да се навъртат около мен, мяукаха и виеха нетърпеливо. Животът на господин Канън винаги е бил педантично подреден, дори часовниците си сверяваше до секундата. Затова веднага разбрах, че тук вилнее някаква разруха. Първо трябваше да нахраня пощръклелите животни, след което тръгнах нагоре, за да видя как е домакинът. Миризмата на изпражнения ме блъсна в носа, но аз се стегнах и почуках на вратата му.

— Лео, остави ме на мира — каза той със слаб глас. — Не ми трябва помощта ти.

— Не ви вярвам, господин Канън. Нека вляза, колкото да почистя.

— Не, това е нещо много лично — обади се той. — Прекалено горд съм, за да ти позволя да ме гледаш в този вид.

— Гордостта си е гордост. Дори ще си взема назаем от вашата, но според мен е много трудно да се правиш на горд, когато по краката ти се стичат лайна.

— Нямам сили да се изправя — каза ми той. — Просто не мога. Май съсипах хубавото си легло с балдахина.

Отворих вратата и господин Канън се разплака. Запретнах ръкави и на секундата го вдигнах на ръце, занесох го в банята и му свалих пижамата. Пуснах душа и е все дрехите си влязох под него заедно със стареца. Насапунисах го от главата до петите и взех да го мия, докато кожата му порозовя като на бебе.

— Заповядвам ти да престанеш. Това не е твоя работа.

— Напротив, това е единствената ми работа. И пред кого точно протестирате, тук няма друг, освен мен.

Избърсах го с чиста кърпа, поръсих тялото му с талк, след което му помогнах да си измие зъбите и да се обръсне. Сложих го да седне на тоалетната чиния, закрепих го така, че да се подпира на мивката и на ваната с лъвски крака, след което прекрачих в тежко пострадалата спалня, за да намеря нова пижама и чифт кожени чехли. Въпреки че трябваше да се гърча като акробат, най-накрая успях да облека господин Канън в чистите дрехи. Чак тогава усетих как паническият му страх като че понамаля.

— Сега трябва да ми помогнете да направя нещо — казах.

— Не приемам заповеди от самозванци — тросна ми се той, след като очевидно си беше възвърнал бойния дух.

— Няма да продължи повече от час-два, но стаята ви трябва да се оправи. Нека ви настаня в гостната, докато почистя.

— Звучи добре — каза той. — Отпаднал съм. Ще ми донесеш ли хапчетата?

— Да, и ще ви приготвя закуска — продължих, — след което ще извикам доктор Шермата.

Спалнята на господин Канън приличаше на полеви лазарет след кървава битка. Занесох му хапчетата и останах при него, докато изпие няколко чаши вода, защото тялото му беше дехидратирано.

Върнах се в стаята, събрах пижамата, чаршафите, одеялата и калъфките за възглавници, занесох ги на долния етаж, накиснах ги в двата големи умивалника, след което сипах огромно количество прах за пране и дезинфектанти. Върнах се горе и започнах да вършея с парцали, гъби, четки, кърпи и ухаещи на цитруси препарати. В продължение на цял час търках засъхнали петна от изпражнения, повръщано и кръв, които покриваха почти целия под.

Като се изморих, слязох долу да си направя кафе, освен това изпържих малко бекон, направих яйца на очи, извадих бисквити и чаша портокалов сок и ги занесох на господин Канън. Звъннах на доктор Шермата, защото се бях изплашил от петната кръв. Съпругата му каза, че са го извикали по спешност в болницата, и обеща да му предаде, щом успее да се свърже с него.

Обзе ме паника. Обадих се у дома и страшно се зарадвах, когато баща ми вдигна.

— Слушай — казах му, — защо не дойдеш в къщата на господин Канън. Тук съм затънал до шия в мръсотиите му. Трябва да ми помогнеш. Чуваш ли ме?

— Чувам те — отговори той. — Тръгвам. Вие се дръжте. Всичко ще се оправи.

— По цялото му легло имаше кръв — казах. — Това май не е хубаво, нали?

— Ще се обадя на „Бърза помощ„ за линейка — реши баща ми.

— Той сигурно ще побеснее — казах.

— Едва ли ще има сили да беснее.

Нахраних господин Канън, накарах го да хапне колкото е възможно повече. Още преди да пристигне линейката, той заспа в гостната, а когато санитарите се качиха горе с носилката, успях да нахраня още една дузина котки. Като го изнасяха, се появи баща ми. Отвън се беше събрала малка тълпа.

През следващите два часа двамата с баща ми изчистихме цялата къща от тавана до мазето. Когато я заключвахме отвън, баща ми каза:

— Докато господин Канън се оправи и отново поеме грижата за тях, ти си отговорен за тези котки. А сега да се връщаме у дома, за да сменим майка ти от домакинските й задължения.

Майка ми и баща ми бяха поели грижите по възстановяването на Старла след очната операция и бяха поканили двамата с Найлс да останат у нас. Като стигнахме у дома, отвън, както и надолу по улицата имаше страшно много чужди коли. Човек можеше да си помисли, че това е някакъв главен път, а не забутана задна уличка; имаше, изглежда, нещо в думите „болно сираче„, което бе докоснало сърцата на всички в родителско-учителския комитет.

Цял ден къщата ни беше пълна с посетители, които бяха засипали стаята на Старла с цветя и достатъчно шоколади, за да може да си отвори собствена сладкарница. Когато влязохме в къщата, майка ми, скапана от досада, вече гледаше като обезумяла.

— Оттук поемате вие — отсече. — Повече не издържам.

— Прибери се в стаята си — каза й баща ми. — Сложи си тапи в ушите. Гледай да подремнеш. Ние с Лео ще се оправим с пълчищата.

Изкачих стълбите тичешком, за да видя как е Старла, и какво заварих?! Тревър и Шеба Поу бяха превърнали болничната й стая в импровизиран салон за красота. Всички мажоретки на гимназията „Пенинсула„, без Моли, бяха полегнали на пода с топчета памук между пръстите на краката, докато Тревър им правеше педикюр и лакираше ноктите им в цвят, който наричаше „крещящо червено, тип пожарникарска кола„. Беше вече приключил с ноктите на ръцете им, освен това и двамата близнаци се бяха постарали да подстрижат, измият и изсушат косите им, след което всяко момиче от отбора на мажоретките — чернокожо или бяло — се беше сдобило с шеметна прическа. В момента Шеба ги гримираше, преобразявайки ги във фантастични същества, които нямаха нищо общо с момичетата, които виждах всеки ден в училище.

— Лео, нямаш работа тук — извика ми Шеба. — Това е салон за съвършенство и ние с Тревър ще превърнем тези „Ренегатки„ в богини.

— Исках да видя как е Старла — казах.

— Мен са ме оставили за най-накрая — обади се нещастно Старла, — но по-скоро ще отида на разстрел. Никога не съм влизала в такъв салон.

— Нямаш представа колко хубава ще те направим — каза й Тревър.

— Бог ще си помисли, че на земята се е появил нов ангел — додаде Шеба. — Хайде, Лео. Чупката!

— Вземи ме със себе си, Лео — примоли се Старла.

Открих Айк и Найлс в задния двор. Баща ми отново се вживяваше в ролята си на дисководещ. „Ролинг Стоунс„ гърмяха с такава сила, че сигурно бяха подплашили раците в реката.

— Момчета, трябва да ви питам нещо — започнах, седнах до тях и погледнах на север. Приливът прииждаше бързо, набъбнал от луната.

— Питай! — подкани ме Айк.

— Къде, по дяволите, Тревър се е научил да подстригва, да прави прически, педикюр и маникюр и да гримира, сякаш е най-големият корифей в жанра?

— Обзалагам се, че нито веднъж в живота си не е хващал топка — обади се Найлс. — Както и че пет пари не дава за футбол или бейзбол.

— Никога не съм виждал такова чудо — призна Айк. — Сякаш три четвърти от него е момиче.

— А какво е останалата четвъртинка? — попита Найлс.

— Пак момиче — отвърна му Айк.

— Въпреки това е толкова свястно момче — каза Найлс. — Само той може да ме разсмее истински. И участва във всички училищни мероприятия. Двамата със сестра си повлияха на цялото училище, както и на нас, разбира се.

— Майка ми твърди, че коефициентът им за интелигентност е извън всякакви таблици. — Обърнах се и казах: — Баща ми май трябва да изпрати някои от децата до вкъщи.

— Знаеш ли какво ми прави впечатление — намеси се Айк. — Децата много обичат да се мотаят в къщата на директорката си. Сякаш надничат в някаква друга част от нея, която е тайна или забранена. Същото съм го наблюдавал и когато татко канеше отбора у дома на вечеря. Всички бяха много учудени, че той има и друг, така да се каже, истински живот извън игрището и кабинета си.

— Майка ми никога не е пускала ученик в къщата си, преди да се появят Тревър и Шеба — казах. — Те просто не й оставиха възможност за избор. Най-безцеремонно нахлуха в дома й, но не и в сърцето й.

— Защо го казваш? — попита Найлс.

— Защото тя не харесва близнаците и аз се сещам за причината. Тя винаги е обичала артистични деца и макар сама да признава, че двамата са най-талантливите актьори, които е виждала, според мен е убедена, че те като магнит привличат беди и нещастия към себе си и към хората около тях.

— Нямат баща, нали? — попита Айк.

— И да имат, не съм го виждал — излъгах.

— А ти, Найлс, имаш ли баща? — попита Айк и веднага се сконфузи.

— Не, приятел, заченат съм непорочно — отвърна му Найлс. — Чувал си за такова нещо, нали?

— Чувал съм за един — каза му Айк.

— Е, аз съм вторият.

— Айк, Найлс не иска да говори за семейството си, не виждаш ли? — спрях го аз.

— О, Жаба, колко си схватлив — обади се Найлс. — Добре го даваш.

— Просто исках да знам как със Старла сте се озовали в това положение, нищо повече — подразни се Айк.

— Ти питал ли си Бети как се е озовала в сиропиталището? — рече Найлс.

— Щом реша да я попитам, и тя се разплаква — каза му Айк. — Затова вече не любопитствам.

— Нека ти кажа нещо — продължи Найлс. — Ти дори няма да искаш да чуеш историята ми. Никой от вас няма да иска.

— Защо не? — попитах. — Нали сме приятели.

— Ако сте ми приятели, тогава ме чуйте: не желая да ви я разкажа. Това е гадна история с много лош късмет и още по-лоши хора. Твърде много ви харесвам, за да ви занимавам с живота си.

— Как иначе да те опознаем — попитах, — ако не сме наясно откъде идваш и какви са били вашите?

Найлс ме сграбчи за врата и завря лицето си в моето.

— Жаба, ти не разбираш ли, бе? Ние не знаем кои са нашите. Защо мислиш, че сме се докарали дотук? Защото не знаем нищо, абсолютно нищо. Аз бях на пет години, когато ме дадоха в проклетото сиропиталище. Старла беше на четири. Един ден ще ви разкажа на вас двамата какво представляваха тези първи години. Ще ви кажа какво се е случило с майка ми и баща ми. Но ще започна с това: майка ми е била на тринайсет години, когато аз съм се родил. Можеш ли да си представиш да имаш майка, само тринайсет години по-голяма от теб? Двамата със Старла цял живот я търсим. Старла затова бяга непрекъснато. Тя си мисли, че майка ни сигурно е жива, но не знае как и къде да ни намери.

— Би могла да провери в разни архиви — обади се Айк.

— Айк! — ядоса се Найлс и поклати глава. — Бедничкият Айк. Ама ти наистина не разбираш: как да провери, като тя не е могла нито да чете, нито да пише. Не би могла да попълни никакви документи, за да ги подаде.

— Найлс, това е ужасно — казах. — Съжалявам, че те тормозим с толкова лични неща.

— Един ден ще ви разкажа всичко — обеща той. — Но и Старла трябва да е до мен.

— Защо е необходимо? — поиска да разбере Айк.

— Защото това е последната ни година — отвърна му Найлс. — От следващата край на сиропиталищата. Ще бъда вече голям за тях. Бягали сме от всички възможни места, ама дори те вече свършиха. Твърде много години прекарахме в търсене на миналото си и нито веднъж не помислихме за бъдещето. Сега обаче то чука на вратата и това ни плаши, човече. То е по-страшно от всичко преживяно досега.

— Трябва ви план — намесих се аз.

— План ли? — учуди се Найлс. — Животът се върти в омагьосани кръгове и ние със Старла успяваме да се качим само когато намали скорост. Това винаги е бил нашият план.

— Следващата година ние с Жабата ще кандидатстваме в „Цитаделата„ — подхвърли Айк. — Би могъл да дойдеш с нас.

— Струва пари, а аз ги нямам — каза той.

— Виж, Ред Паркър много те цени като футболист — каза му Айк. — Казвал го е на баща ми.

— Сигурно ще има стипендии — продължих да го убеждавам аз. — Обзалагам се, че и монсеньорът ще може да измисли нещо по въпроса.

— О, за такъв план ли говориш? — каза Найлс с умислен поглед, втренчен във все още надигащия се прилив.

Баща ми си подаде главата през задната врата и ни извика да влезем. Долових вълнение в гласа му. Цветята, подредени във вази или празни буркани от конфитюр, бяха потопили къщата в уханието на истинска оранжерия. Наредиха ни да заемем местата си с лице към стълбата. Дори майка ми беше напуснала леговището си, примамена от дивото въодушевление на баща ми.

Откъм върха на стълбата се дочуха оживление, шепот, после някакво раздвижване. Тревър се спусна надолу с грациозната си като на елф походка и седна пред пианото. След него слезе Бети и Айк я заведе до близкия стол. Дойде ред на Шеба и тя се понесе надолу като лебед. Обърна се да погледне нагоре и даде знак на брат си. Тревър засвири „Триумфалният марш„ от „Аида„ с топла приглушеност.

Всички стояхме с вдигнати нагоре лица, когато Старла Уайтхед се появи свенливо и заслиза към света, облян в светлина и обзет от нетърпеливо очакване. Когато прекоси сянката, която хвърляше горния ред стъпала и прекрачи в сиянието на полилея от трапезарията, спря за миг, за да може новоизлекуваното й око да свикне със светлината.

Гледахме като омагьосани паметната метаморфоза, която близнаците бяха постигнали със Старла. Тя се опита да скрие неудобството, което изпитваше от това, че е център на внимание. Продължи да слиза бавно с непохватна грациозност, а Тревър веднага смени ритъма на марша в тон с очевидната й неохота. Превръзката върху окото я нямаше, както и вездесъщите й слънчеви очила. Лъскавата й черна коса беше подстригана късо и тази весела прическа я правеше неотразимо привлекателна. Приличаше на една френска актриса, която страшно харесвах и чието лице винаги търсех да открия в списанията, когато баща ми ме водеше на бръснар да ме подстрижат, но чието име сега ми убягваше, тъй като се бях вторачил в напълно преобразеното момиче. После името изведнъж цъфна на езика ми като награда от паметта — Лесли Карон. Колко ли тайно влюбени мъже са припадали по нея в тъмните киносалони из целия свят, привлечени от нейното момчешко, малко гаменско лице, почудих се аз.

Но не друго, а очите на Старла Уайтхед грабнаха и задържаха вниманието ми. Гледаха право напред и изглеждаха съвършени. Много скоро щеше да й се наложи да свикне с новия факт, че светът ще я възприема като красавица, и аз, разбира се, се чувствах много горд. Шеба първа изръкопляска и ние я последвахме. Направи го дори майка ми. Черните очи на Старла грейнаха, а самоувереният й, тъмен като обсидиан взор като че беше в състояние да отрази с еднаква сила и страст, и гняв. От една страна, близнаците, които във всичко търсеха драма, и, от друга — аз с вечното ми желание да коригирам един несъвършен и опасен свят, бяхме успели да сътворим от това отритнато момиче смайваща красавица.

— Виждали ли сте нещо по-прекрасно на този свят? — обади се Шеба. — Лъскава мацка за лъстиви очи. О, простете, доктор Кинг, простете, господин Кинг! Увлякох се.

Майка ми я стрелна с ледено изражение и остави баща ми да замаже положението.

— А сега ви каня всички на вечеря. С Лео ще спретнем някаква кльопачка.

— Кльопачка ли? — извика майка ми презрително.

— Нещо за ядене — поправи се баща ми. — В каубойските филми така казват.

— Ненавиждам каубойски филми — каза майка ми и се прибра в стаята си.

Докато се хранехме, върху водата танцуваха лунни лъчи. Луната придаваше бляскаво-копринен ефект на река Ашли, която се прокрадваше сред прилива като нещо живо, пълно с незнайни легенди. Всички се чувствахме щастливи, беше една от най-щастливите вечери в моя живот. Баща ми се изправи да каже благодарствената ни молитва и в нея спомена момчетата ни във Виетнам и Харингтън Канън, и Моли, и Фрейзър, и Чад и колко съжалявал, че тях ги няма в момента. Благодари на Бог, че операцията на Старла е минала успешно, благодари за победите на нашия отбор. Беше дълга и подробна молитва, дори благодари на Бога, че ме е направил негов син и че му е дал Линдзи Уийвър за съпруга.

— О, да, Господи и най-накрая, да не забравя, благодаря ти за храната на тая трапеза.

Като свърши, чухме влака, който прекосяваше Ашли на път към „Цитаделата„.

— Израсъл съм с тракането на този влак — обади се Айк.

— Влаковете винаги ме изпълват с надежда — каза Шеба. — Най-вече този.

— Защо точно този? — попита Бети.

— Защото това е влакът, който ще ме отведе към новия ми живот — отвърна й Шеба. — Това е влакът, който един ден ще ме откара на запад. В Холивуд.

— Скъпа, този влак върви на север — прекъсна я баща ми.

— Не, не. Грешите, господин Кинг — каза му Шеба и затвори очи. — Върви към Тихия океан. Тоест на запад.

— От теб учен няма да стане — отсече баща ми и се усмихна.

— Не ми е нужно — отвърна му Шеба. — Аз съм вече готова актриса.

21

Молитвеник за пустошта

Беше станало полунощ, когато тръгнах по сумрачните коридори на институцията, наречена Университетска болница. Търсех стая номер 1004, където, както ми каза нощният пазач, се намирал Харингтън Канън. Докато крачех към стаята на сестрите, гуменките ми скърцаха по пода като гризачи и по този начин оповестяваха появата ми, все едно на рамото ми беше кацнала свадлива сврака. Бях ужасно притеснен, а любопитството на дежурните сестри, възбудено от шумните ми стъпки, ме накара да се почувствам още по-зле.

— Кажи, младежо? — попита ме една от тях с табелка на престилката, на която пишеше Верга.

— Искам да разбера как е господин Канън — казах. — Той няма много роднини и затова ми се щеше да знае, че някой се интересува от здравето му.

— Ти ли си Лео Кинг? — каза тя, като прегледа някакъв списък.

— Да, сестро.

— Ти си единственото име, което е дал за евентуални посещения — каза ми тя. — Освен това е упоменал и три братовчедки от северната част на страната, но те не фигурират в списъка.

— Те са в старчески домове — отвърнах. — И са много немощни, за да пътуват.

— Разбирам. А каква е твоята връзка с господин Канън?

— Помагах му в неговия магазин за антики на Кинг стрийт — отговорих. — Били ли сте там?

— Аз съм медицинска сестра, а не милионерка — сопна се тя и няколко от безличните сестри изхихикаха доволно при тези думи.

— Ще се оправи ли господин Канън? — попитах. — Не е нещо сериозно, нали?

— Доктор Рей ще го прегледа утре — отвърна ми сестрата. — След това вече ще знаем повече.

— Каква специалност има доктор Рей?

— Онкология — отговори ми тя.

Не можех да повярвам, че тази петсрична дума не беше попаднала в списъка от „пет-думи-на-ден„, който моята неуморима майка ми съставяше за усвояване, а тя звучеше зловещо като бодлива тел.

— Не знам какво означава това.

— Рак — поясни тя и пред мен изникна безпощадното значение на думата. — Той е в ей онази там стая. Дали сме му лекарства, но въпреки това е доста неспокоен.

Надникнах в стаята, но трябваше да мине известно време, докато очите ми свикнат със затворническия мрак вътре.

— Момче, какво ме зяпаш, като че съм нова порода пор?

— Мислех, че спите, господин Канън. Реших, че са ви дали нещо за заспиване.

— Прекалено съм разтревожен, за да спя.

— За какво се тревожите?

— Ами за дреболии. За изпускането в кревата, за деменцията, парализата, непоносимата болка и най-накрая за самата смърт.

— Не се безпокойте. Всичко по реда си.

— Ти си последният човек, когото искам да виждам — отсече той. — Колко време ти трябваше, за да се наканиш да дойдеш?

— Ами първо ходих у вас да нахраня котките.

— Ще заприличат на прасета, ако ги тъпчеш по два пъти на ден.

— Не знаех. Никога не съм имал домашен любимец — казах. — Майка ми е алергична към животинска козина.

— Един път на ден е предостатъчно.

— Ще имам грижата — обещах му.

— Ще трябва да наемеш чистачка — нареди ми господин Канън. — Боя се, че оплесках цялото легло. Умирах от срам, че онези приятни момчета в линейката трябваше да ме заварят в това състояние.

— Те са виждали какво ли не — успокоих го. — Така ми каза и моят баща, докато почиствахме у вас.

— Почиствали сте?

— Къщата е като нова. Не можахме да спасим чаршафите, но всичко друго блести. Бърсахме, михме, лъскахме. Двамата сме страхотен отбор. Дори набрахме цветя от градината.

— Благодаря ти, негоднико — промълви той. — Благодари и на баща си от мое име. Не сте били длъжни да го правите.

— Баща ми казва, че ние двамата сме единствените хора, които са в състояние да правят какво ли не. Вие бяхте в безсъзнание и се борехте за живота си.

— Нищо не си спомням — призна си той. Сестра Верга надникна в стаята.

— Господин Канън, досажда ли ви това момче? Ако искате, можем да го изгоним.

— Вие и целият ви некомпетентен екип ми досаждате. Вие не сте сестри, а мажоретки — изръмжа недоволно господин Канън. — Това момче е нахранило котките ми и току-що е почистило цялата ми къща. Защо не мога да заспя? Плацебо ли ми давате вместо истински лекарства, които да ми действат?

— Значи е време за една инжекцийка, от която ще спите непробудно цяла нощ — каза му тя. — И тя ще ви отърве от момчето.

— Той ми трябва още малко — каза господин Канън. — Лео, утре трябва да се обадиш на адвоката ми Кливланд Уинтърс. Трябва да взема няколко много важни решения, и то бързо.

— Докторът ще ви прегледа утре сутрин — казах му. — Той ще ви помогне и след нула време ще се върнете вкъщи.

— Това става в книгите и по филмите — отвърна ми господин Канън. — Но тази сутрин нещо у мен се прекърши. Нещо сякаш се счупи и каквото и да е, то ще ме убие. Смени, моля те, това угрижено изражение на лицето си. Ще съставя дълъг списък от неща, които трябва да свършиш. Клиенти, на които да се обадиш. Сметки, по които имам да получавам пари, търговци, от които съм взел стока на консигнация. Искам да даря всичките си книги на Чарлстънската библиотека. Трябва да говоря и с уредника на Музея по изкуствата „Гибс„. Ти трябва да се обадиш на енорийския пастор от „Свети Михаил„, за да дойде да ми даде последно причастие. Освен това искам да ми донесеш и моята „Книга за обща молитва„. Тя е в първото чекмедже на нощното ми шкафче. Моят прапрадядо Канън я е носил със себе си по време на Битката за превземане на пустошта.

— Не! — казах ужасен. — Няма да го направя. Отказвам да приема това положение. Доктор Рей ще се погрижи за вас още утре. Ще видите. Утре вечер ще се смеете на собствените си думи. Има да ви се подигравам по този повод през следващите трийсет години.

— Лео, Лео, чуй ме, това не съм го казвал на никого. Нямам близки хора, затова. Бях си избрал този отшелнически живот, защото ми харесваше, или поне така си въобразявах. Аз много разочаровах майка си и баща си. А когато си единствено дете, не можеш да си простиш. Раната гнои и забира през годините, няма лек за нея, дори времето не помага. Не съм казвал на никого в Чарлстън, нито дори на моя любим пастор, нито на адвоката си: преди две години ми сложиха диагноза левкемия. Няма да изляза от тази болница.

— Не говорете така — казах. — Най-лошото нещо е да се предадеш!

— Какво ли съм взел да те слушам, господин Никой? Дори настинка не знаеш какво е.

— Но знам какво е да вдигнеш ръце и да се предадеш.

— О, вярно, понякога забравям за твоята борба с пристъпите на лудостта — подхвърли той. — Много трябваше да мисля, преди да се реша да взема един откачен в магазина си. Но моите високи чарлстънски добродетели надделяха над страха от лудостта ти.

— Да, сред хората все още има светци като вас.

— Сега е време да се прибираш — подкани ме той. Забелязах, че бързо отпада.

— Ще остана тук тази нощ — казах му. — Ще спя на стола.

— Немислимо! Забранявам ти.

— Майка ми и баща ми смятат, че не бива да оставате сам. Поне първата нощ.

— Бил съм сам цял живот — отвърна ми той. — Ще сключа сделка с теб: върви да спиш в леглото си тази нощ, а утре рано-рано ми донеси един вестник, преди да отидеш на училище.

— Сигурен ли сте, че не искате да остана?

— Какво още трябва да направя? — избухна господин Канън. — Да пусна димна завеса? Ти трябва да си у дома при семейството си, а аз трябва да остана насаме с мислите си.

— В случай че имате нужда от мен, можете да ми се обадите по всяко време на нощта — казах му. — Аз съм на десет минути път от тук.

— Освен това хъркам — добави той.

— И какво от това?

— Такова просташко нещо, да хъркаш. Водопроводчиците хъркат, търговците на стари коли хъркат, заварчиците хъркат, профсъюзните членове хъркат. Но чарлстънските аристократи не бива да хъркат. Струва ми се непростимо за човек с моето положение да хърка.

— Сестрите точно за това говореха, когато пристигнах — казах му.

— И какво казаха тия перачки и мърлячки? — поиска да узнае той.

— Че сте по-гръмовит и от вулкан. По-шумен от дъжд върху тенекиен покрив.

— Ще видят те, като се оплача — рече той, видимо огорчен, че личният му живот е станал обект на женски клюки. — Тези свраки има да съжаляват, че изобщо са ме познавали.

Пред вратата нещо изтрополя и сестра Верга внесе поднос с малка картонена чашка, пълна с хапчета, и една доста страшна на вид спринцовка. Знаех, че господин Канън не си пада по спринцовките, затова не се изненадах, като изплака:

— Божичко, тази доза може да приспи цял кит!

— За кит не знам — каза сестрата, — но вас със сигурност ще приспи.

— Момче, помниш ли на кого трябва да се обадиш? — попита ме той.

— На адвоката, на пастора, на някого в Чарлстънската библиотека и на представител на галерията „Гибс„. И да храня котките.

— По един път на ден. Не по два пъти. И да им сменяш пясъка.

— Да ви донеса онази „Книга за обща молитва„, която вашият прапрадядо е носил със себе си по време на Битката за превземане на пустошта.

— Засега само това се сещам. Капнал съм от умора.

Лекарството подейства бързо и Харингтън Канън заспа за броени секунди, а ръката му остана в моята. Въпреки категоричното му разпореждане останах да спя на стола до леглото му. Разбира се, не спря да хърка цяла нощ — странно приглушено ръмжене. По едно време се събуди и поиска чаша студена вода. Дадох му, като повдигнах главата му, докато пиеше. В пет часа сестра Верга ме събуди, както я бях помолил, за да поема по маршрута за раздаване на вестници. Целунах господин Канън по челото, прошепнах му добро утро„ и „довиждане„. Имах късмет, че го бях срещнал. Знаех го много добре. Тази сутрин ме чакаха много задължения, свързани с него.

В края на часа по френски — език, който говорех много трудно и пишех почти като неграмотен — ми предадоха бележка от директорката. Прекрачих в бойното поле на майка ми в предната част на сградата. Замислих се какво ли съм направил, за да предизвикам гнева й, но не се сетих за нищо съществено.

Майка ми седеше и пишеше така съсредоточено, като че съчиняваше последния абзац на Магна Харта. Този заплашителен вид беше доста в стила на монахинята у нея. Най-накрая се обади, без да спира да пише:

— Лео, Харингтън Канън е починал тази сутрин. Малко след като си си тръгнал. Смятат, че е от сърдечен удар. Отишъл си е бързо, умрял е спокоен. Адвокатът му Кливланд Уинтърс ми се обади да каже, че ти ще си главният носач на ковчега. Господин Канън го е упоменал в завещанието си, както и това, че ти трябва да избереш останалите петима.

Отпуснах глава върху писалището и тихо се разплаках. Майка ми изсумтя недоволно.

— Лео, не го вземай толкова навътре. Знаеш, че му беше дошло времето. Всички ще умрем един ден.

Без да й обръщам внимание, продължих да плача. Най-накрая тя не издържа:

— Според мен беше страшно превзет и неприятен мъж.

— С мен, майко, се държеше мило — отвърнах й. — И то когато това можеше да се каже за много малко хора.

— За това сам си си виновен, господинчо.

— Казвала си ми го няколко милиона пъти.

— Опитай се да запазиш почтителност в мъката си — скара ми се тя. — Господин Канън беше известен със своята стиснатост. Години наред работеше при него без заплащане. Хубаво му беше да си има роб.

— Защо ти е толкова неприятно, когато някой ме харесва? Защо това толкова те ядосва?

— Говориш глупости, сине.

— Не мисля, Линдзи — зад гърба си чух гласа на баща ми, който тъкмо влизаше. — Каквото и да направи нашето прекрасно момче, ти си все недоволна.

— Имам по-големи изисквания от теб, Джаспър — каза му тя. — Моите очаквания по отношение на Лео са високи и не се срамувам от тях.

— Може би са непосилно високи за когото и да е — каза й той.

— Той никога не е бил идеалният син — продължи тя. — И ти го знаеш много добре.

— Никога не съм искал идеален син — отвърна й той. — Добър и човечен ме задоволяват напълно.

— Харингтън Канън беше опак човек и мърморко, освен това използваше Лео — заяви майка ми. — Мисля, че не заслужава чак толкова скръб.

— Майко, господин Канън винаги се е държал добре с мен — извиках аз. — Човек трябва да го познава отблизо, за да го разбере.

— Според мен имаше нещо похотливо в интереса му към теб.

— Искаш да кажеш, че господин Канън е искал да ме чука, така ли? — попитах наивно, както обикновено.

— Забранявам ти да използваш такъв език в кабинета на директорката — скара ми се отново тя.

— Но директорката намекна точно за това.

— Така е — съгласи се баща ми.

— Винаги съм мразила стари дегенерати — обобщи майка ми.

— Господин Канън беше джентълмен — обади се баща ми. — Нямаме причина да го смятаме за дегенерат.

— Току-що стана вторият човек, който ще носи ковчега му — казах.

— За мен това е висока чест, сине.

Същия следобед след убийствената тренировка се метнах на колелото и се спуснах по Брод стрийт в свежия здрач, който носеше в себе си първия полъх на идващата студена зима. Усещах вятъра в лицето си и това ме ободри. Заключих колелото си на паркинга и влязох в адвокатската кантора на „Рейвънъл, Джоунс, Уинтърс & Дей„. Беше след работно време, но Кливланд Уинтърс ми беше казал, че ще работи до късно вечерта и че трябва непременно да отида.

Кантората му беше на третия етаж в красива сграда отпреди Гражданската война, в която се усещаше приятният мирис на кожа, типичен за всички адвокатски фирми. Господин Уинтърс беше съвършен пример за чарлстънски аристократ с буйната си, прошарена коса и вежливи царствени обноски — същински принц на Крайбрежното царство.

— Здрасти, Лео — каза той и се усмихна, като ме видя. — Изчакай да дочета този документ и ще ти обърна внимание.

Когато най-сетне вдигна очи и затвори писалката си, аз му казах:

— Обзалагам се, че сте купили това писалище от господин Канън.

— Харингтън твърдеше, че съм му го откраднал преди четирийсет години — отвърна господин Уинтърс. — Истината е, че моите родители ми го купиха от него, когато завърших юридическото си образование. Мисля, че му бяха платили сто долара.

— Значи наистина са го откраднали — казах. — Обзалагам се, че сега струва четири-пет хиляди.

— А, значи Харингтън те е научил да разпознаваш антиките, така ли? — попита господин Уинтърс.

— Ако питате него, той ме е научил на всичко — казах. — Разбира се, няма нищо общо с истината. Но господин Канън си беше жива енциклопедия на всякакви антики. Наистина го харесвах.

— Както и той теб — каза адвокатът. — Лео, знаеш ли защо те повиках днес тук?

— Предполагам, за да уточним кой ще носи ковчега му — отвърнах.

— Не, извиках те тук по съвършено друг въпрос. Аз съм единственият изпълнител на завещанието на Харингтън. Той иска една аукционна къща от Кълъмбия да извърши търга на вещите в магазина му. Ти трябва да изготвиш опис на всичко налично и после да го сравниш с техния опис.

— Сър, това не е никакъв проблем — заявих важно аз.

— Той има далечни братовчедки, които живеят в старчески домове. Някъде на север. Обезпечил ги е щедро, така че да нямат грижи, докато са живи.

— Нямам търпение да отида да го кажа на майка ми прекъснах го. — Защото тя винаги го е смятала за стиснат мошеник.

— От днес нататък вече няма да говори така — каза господин Уинтърс и се усмихна.

— Никой не може да затвори устата на майка ми — заявих примирено аз.

— Обещавам ти, че аз ще го направя — каза адвокатът и се подсмихна.

Погледнах го учудено — физическата му привлекателност допълваше самочувствието му.

— Лео, Харингтън ти е завещал магазина на Кинг стрийт. Освен това и къщата на Трад стрийт с цялата мебелировка.

— Боже Всемогъщи! — промълвих.

— Знаел е, че не разполагаш със средства да поддържаш магазина и къщата, затова ти е оставил двеста и петдесет хиляди долара в облигации и двеста и петдесет хиляди долара в брой — нещо като начален капитал, когато завършиш колежа. Къде възнамеряваш да продължиш образованието си?

— В „Цитаделата„ — казах.

— Ще имам грижата — каза господин Уинтърс. — И това фигурира в завещанието.

— Исусе Христе! — ахнах. — Но защо? Аз работех в магазина му по решение на съда.

— Той винаги е гледал на теб като на свой собствен син — обясни господин Уинтърс.

— Но аз не съм му никакъв — казах. — Абсолютно никакъв.

— Очевидно си му бил някакъв, щом е решил да те направи толкова богат — рече той, пресегна се към кутията за пури и ми подаде една. — Кубинска е.

— Не са ли забранени за внос? — попитах.

— Да — кимна той, докато палеше собствената си. — И затова са по-сладки.

Приведе се над писалището, взе пурата от ръцете ми и отряза върха й с елегантен, приличащ на гилотина инструмент. После взе инкрустираната си с перли запалка, поднесе ми огънчето и каза да дърпам силно. Главата ми изчезна зад облак синкав дим. След няколко минути вече повръщах в тоалетната на господин Уинтърс. Като дойдох на себе си, дробовете и очите ми пареха, като че съм излязъл от горяща къща.

— Трябва време, докато свикнеш — каза господин Уинтърс.

— Сега разбирам защо са забранени.

— Въпрос на вкус — подметна той. — Като коняка и мартинито. Лео, чакат те пари и това ще стане доста бързо. Първо ще платя данъците върху наследството. Може би ще минат пет-шест месеца, докато имотът се прехвърли на твое име. Винаги съществува възможността някой отдавна забравен пети братовчед да оспори завещанието.

Приведох се напред, стиснах ръката на Кливланд Уинтърс и му казах:

— Наети сте, господин Уинтърс. Щом Харингтън Канън ви се е доверил, няма причина да не го направя и аз. Съжалявам, че ви изхабих пурата.

— Не се тревожи. Куба няма къде да избяга — каза той.

След тази вечер при всяко мое пътуване в Канада или Европа винаги се връщах с кутия кубински пури за моя чарлстънски адвокат. Треперех от страх, чувствах се като контрабандист при всяко прекосяване на границата и при всяка митническа контрола, но знаех, че нищо друго не може да зарадва господин Уинтърс повече. Когато той умря през 1982 г., наследих кутията му с пури, както и писалището, на което беше подписал документите, които пък щяха да променят посоката на живота ми. Пренесох въпросното писалище на работното си място в „Нюз енд Куриър„ и оттогава, щом седна да пиша статиите си, все се сещам за Кливланд Уинтърс и винаги изпращам по една благодарствена молитва към Харингтън Канън.

Паркирах велосипеда си пред къщата на господин Канън на Трад стрийт и за миг се опитах да си представя, че е моя. Сега, като се връщам мислено назад, май знам какво се е мъчило да проумее онова момче, загледано в дома, който вече му е принадлежал. Въпреки че не е бил в състояние да изрази ясно мислите си, нито да ги подреди така, че да извлече смисъл през онази пълна с изненади нощ, вярвам, че вторачен в неясния десен на килима, се е опитал да го свърже със собствената си неведома съдба. Независимо каква гледна точка е избрал, внушителната сграда нямаше да бъде негова, ако не беше отказал да издаде на полицията кой му е подхвърлил кокаина през първата седмица от първата му година в гимназията. Какво би трябвало да направи едно момче със забранената информация? Как би могла тя да му помогне да си изгради философия, с която да живее достойно и да разчита на себе си? Какво правиш, като научиш със сигурност, че съдбата може от раз да те направи собственик на една от най-красивите къщи на Трад стрийт? Това не приличаше на Божия намеса, но можеше да се приеме като произведение на един весел Бог с чувство за хумор, на един танцуващ Бог, който обича пакости не по-малко от молитви, един закачлив и дяволит Бог. Затова Лео Кинг стоеше пред дома, който най-ненадейно се беше врязал в живота му като метеор. Не можеше да намери никакво обяснение, никаква причина. Струваше му се невероятно, че едно грозно момче, което беше прекарало почти цялото си детство в заведения за душевноболни, което бе открило тялото на своя брат самоубиец във ваната, може да възвърне усещането си за смисъла на живота и дори да повярва, че изневиделица късметът му е проработил.

22

Номер 55

След тренировката за полуфинала срещу „Гафни„ се изкъпахме, облякохме и тръгнахме към къщата на треньора Джефърсън за вечерята с печени стриди, която ни беше обещал още в началото на годината, ако успеем да се класираме за плейофите. Собствениците на „Боуенс Айланд„ бяха поели кетъринга, а от родителите си знаех, че те правят най-добрите печени стриди в страната. Задният двор беше изпълнен докрай с моите съотборници, техните приятелки и родители. Махнах на Старла Уайтхед, която ходеше с Дейв Бриджес, един от най-добрите ни защитници.

След операцията Старла започна да привлича погледите на десетки младежи, включително моя. Обадих й се да я попитам дали иска да отидем заедно на партито довечера, и разбрах, че четирима от моите съотборници ме бяха изпреварили. Тя изглеждаше доста объркана и притеснена от това внимание.

— Как смяташ, какво толкова искат от мен? — попита ме съвсем искрено.

Нямаше как да й отговоря в лицето на този въпрос, най-вече защото не исках да я лъжа.

— Попитай Шеба — посъветвах я, на което тя ненадейно се изсмя — прекрасен звук, който бях чувал толкова рядко преди операцията й.

Тръгнах към отрупаната със стриди маса с ръкавица на лявата ръка и нож за стриди в дясната. Скоро Найлс и Айк цъфнаха от двете ми страни. Бети застана до Айк, което пък ме накара да се учудя защо я няма Фрейзър да застане до приятеля си Найлс.

— Защо не виждам Фрейзър?

— Каза, че не може да дойде — отвърна ми Найлс.

Отскочих до мястото, където седеше Моли заедно с останалите мажоретки. След като се бяха събрали с Чад миналия месец, тя най-старателно ме избягваше, дори в часовете, в които седяхме един до друг. Постепенно се бях примирил с факта, че тя е част от живот, в който за мен няма място, но дори и в най-голямото си разочарование не можех да я мразя. Изглеждаше ми толкова беззащитна и толкова свястна, независимо от начина, по който се беше отнесла с мен, че не можех да й се сърдя. Гласът ми прозвуча по-скоро спокойно, отколкото агресивно, когато я попитах:

— Къде са Чад и Фрейзър? Болни или какво?

За пръв път от онази вечер в Пиги Парк насам тя ме погледна в очите и сви рамене.

— Не знам, Лео. Мисля, че баща им е против идването им тук.

— Мислиш или знаеш? — попитах.

— Знам — отвърна ми малко гузно тя.

— Защо? — отговорът ми беше известен още преди да попитам.

— Защото господин Рътлидж тропнал с крак, като чул, че партито ще бъде в дома на чернокож — каза тя и пак сви рамене.

— А вашите как реагираха?

— Казах им, че съм на тренировка с мажоретките — отговори ми Моли с нетрепващ поглед. Очите й сякаш ме молеха да си върнем старото приятелство.

Леко смутен, побързах да изтичам в кухнята, където госпожа Джефърсън приготвяше огромна купа със салата от нарязано прясно зеле и печен боб. Помолих я да използвам телефона.

— Скъпи, има един в спалнята. От там ще можеш да говориш на спокойствие — каза ми тя.

Набрах номера на Чад. Както и очаквах, обади се баща му.

— Господин Рътлидж, може ли да говоря с Чад? — попитах го, като умело преправих гнева си в любезност.

— А може ли да те попитам защо го търсиш? — отвърна ми с въпрос господин Рътлидж. Изведнъж си дадох сметка, че още не съм преодолял онази интуитивна омраза, която изпитах към него при първата ни среща в яхтклуба.

— Лично е.

— Всички телефонни обаждания са лични. Но точно тези обаждания за Чад и Фрейзър минават през мен. Това е прерогатив на всеки баща. Един ден, като имаш деца, ще го разбереш.

— Сигурно. Тогава може ли да предадете нещо на Чад от мое име?

— Лео, ще му кажа, че си го търсил — отсече господин Рътлидж.

— Не, искам да му предадете нещо.

— Казвай, ето ме с лист и молив в ръка.

— Кажете му, че няма да играе в щатския полуфинал тази събота — казах. — И утре да върне униформата си. Да повторя ли?

— Не, копеле такова. Разбрах всяка дума — отвърна ми той. — Знаеш много добре, че още тази вечер мога да се обадя тук-там и майка ти, баща ти и онзи черен треньор ще бъдат уволнени.

— Обадете се — казах. — Но синът ви няма да играе в мача срещу „Гафни„.

— Жаба, не притежаваш такава власт — каза господин Рътлидж, използвайки прякора ми със саркастичен тон.

— Аз съм един от двамата капитани — продължих. — Ако и другият капитан се съгласи с мен, че Чад влияе зле на единството на отбора, можем да отидем при треньора и да поискаме неговото отстраняване.

— Моят син не общува с негри.

— Тогава няма и да играе футбол с тях — отсякох.

— Лео, нямаш полза да ме превръщаш в свой враг.

— Ние сме врагове от деня на първата ни среща — заключих аз и затворих телефона.

Върнах се при останалите, но изведнъж се усъмних в смисъла на онова, което бях извършил на своя глава, и извиках треньора Джефърсън, Айк и Найлс, за да им кажа за станалото. Опитах се да им предам разговора ми с Уърт Рътлидж дума по дума и зачаках гневното избухване на Джефърсън. Такова обаче не последва. Айк и Найлс изглеждаха обезпокоени, но не и засегнати.

Треньорът обаче ме изненада. Погледна часовника си.

— Обзалагам се, че Чад ще цъфне тук след по-малко от пет минути. Познавам си момчетата, познавам и бащите им. Всички момчета и всички бащи искат да участват в мачовете на шампионата. Знаете ли кое е най-смешното в тази работа? Знаете ли кой ще е най-доволен сега?

Огледахме се и чух как Айк се изсмя, после и Найлс. И двамата изрекоха името в един глас:

— Уърми Ледбетър!

Не бяха минали и десет минути, когато колата на Чад спря пред дома на Джефърсън. Чад и Фрейзър изтичаха през задната врата, а Чад отиде право при треньора, като междувременно ми хвърли убийствен поглед.

— Тренер, съжалявам, че закъснях. Колата ми погоди номер.

— Няма нищо, Чад, на всекиго може да се случи — каза му той. — Хайде, хапнете малко стриди със сестра си. — После се обърна към нас тримата и ни намигна. — Момчета — каза ни, — това, което видяхте току-що, се нарича добра треньорска работа. Много добра. Защото в мача срещу „Гафни„ ще имаме нужда от Чад.

И наистина имахме. Пробивният бек на „Гафни„, когото бяхме гледали на записи цяла седмица, изглеждаше пет пъти по-висок в действителност. Гледаше мръсно, сякаш обладан от зъл дух, а тялото му беше подплатено с мускули дори и там, където такива не трябваше да има. През първото полувреме отбеляза четири тъчдауна и „Гафни„ ни водеха с 28:0, когато влязохме в съблекалните. Върху черната дъска треньорът Джефърсън вече беше начертал новите размествания, с цел да парираме неестествено агресивния противников играч. Номерът му беше 55, а сатанинските му всевиждащи очи дълго пронизваха с взора си нощните ми кошмари. Прегази ме, като че бях малко дете. Когато се опитах да му отнема топката — нещо невиждано по време на този мач, — сякаш се блъснах в канара. Отбелязахме точки на три пъти през второто полувреме, а Уърми дори успя да се отскубне в един момент за два тъчдауна, но все пак изгубихме с 43:35. Това беше най-лошият мач в цялата ми кариера.

Помъчих се да забравя числото 55 и непрекъснато си повтарях, че не трябва да мисля за него, дори когато стана номер едно в професионалния отбор на Джорджия. Но мигом разпознах тези гневно пламтящи очи, когато двайсет години по-късно ги видях отново в една уличка в Сан Франциско и отново се срещнах с Маклин Тихуана Джоунс.

Първата събота на последния ми януари в гимназията отидох с колата до сиропиталището „Свети Юда„ и паркирах до шевролета на сестра Поликарп. Вписах името си в дневника за посещения, както и времето на пристигане, след което изтичах нагоре по стълбите към залата за игри. Айк и Бети играеха билярд с осем топки, а Старла четеше книга на едно момиченце, което не бях виждал преди.

— Грабвай една щека и да видим какво може белият човек — подвикна ми Айк и се ухили. — Ще ти покажа как се използва.

Мразех този вид билярд, защото беше агресивен, мъжкарски и опасен. Но най-вече защото изобщо не ме биваше, докато Айк го играеше страшно артистично и виртуозно. После Бети се включи в играта, а той остана да я наблюдава с окото на познавач и с нескрито възхищение.

— Къде е това място, където Шеба и Тревър ще бъдат главната атракция тази вечер? — попита Бети.

— „При Биг Джон„ — каза Айк. — На „Ист Бей„.

— Вие ще ходите ли? — попитах.

— Ти, Жаба, май нещо не разбираш, затова сега слушай. Аз съм на „ти„ със соул музиката. Владея ритъма, стила, имам страхотна външност и страхотна пластичност. Искам да кажа, всичко, което трябва за танца, както и Бети. Но съществува една голяма пречка. Живеем в Юга, където нашите хора си имат малко неприятности с вашите. Защото вашите хора много обичат да ги бесят по дърветата. Затова моите хора гледат да стоят настрана от вашите. Разбираш ли какво ти казвам? „При Биг Джон„ е бар за бели. Затова няма да ходим да гледаме Шеба и Тревър.

— Аз познавам самия Биг Джон. Той е бивш играч от професионалната лига. Мъж и половина. Бил съм в неговия бар и знам, че там ходят и цветнокожи. Една вечер бяхме там с баща ми и влязоха трима от бившите му съотборници, и тримата чернокожи. Ще обидим близнаците, ако не отидем.

— Вие двамата с Найлс ще ходите ли? — попитах Старла.

— Найлс ще ходи с Фрейзър — каза ми тя.

— Тогава ти ще дойдеш ли с мен? — попитах я, уж небрежно.

— Тоя любезничи ли или какво? — обади се Айк.

— На среща ли ме каниш? — изненада се Старла. Когато я бях канил преди, тя все си мислеше, че го правя заради приятелството ни.

— Не, само като шофьор.

— Жаба, кажи й, че я каниш на среща — подкани ме Бети и въздъхна.

— Да, каня те на среща — кимнах аз. Напоследък често се улавях, че си мисля за Старла, особено след като Моли се върна окончателно в светското си стадо. Всъщност доста често.

— Среща — извика тя. — Звучи ми съвсем естествено. Да бе, Жаба, с удоволствие ще дойда. Благодаря. Знаеш ли, че с Найлс ще ни изхвърлят от тук веднага, щом се дипломираме? Сестра Поликарп току-що ни съобщи радостната вест. Още на мига, в който ни връчат дипломите, сме на улицата. Тя непрекъснато ни дразни, като ни пита на колко сме години, а ние не знаем. Представа си нямаме. Може да съм и на четирийсет. Никой не успя да открие свидетелствата ни за раждане. Единственото, което знам, е, че Найлс винаги е бил до мен. Винаги.

— Къде е сега?

— Напоследък е станал много гъст с Чад — подхвърли Айк откъм билярдната маса. — Двамата са като дупе и гащи.

— Това никак не ми харесва — изсумтя Бети. — Нямам никакво доверие на Чад. Държи се предизвикателно като всички бели. Дори когато се усмихва, усещам колко е озлобен.

— Вие двамата ще дойдете ли с мен и Старла? — попитах аз.

— Като нищо — каза Айк. — Ще те взема в седем. Сигурен ли си за Биг Джон?

— Ще кажа на баща ми да му се обади предварително — успокоих го. — За да сме сигурни.

— Защото нашите няма да са никак доволни, ако утре трябва да ходят да идентифицират трупа ми в моргата — каза Айк.

— Това обаче не важи за нашите родители — обадиха се в един глас Бети и Старла и всички сираци наоколо избухнаха в смях.

Проехтя звънец. Включихме се в групата, която пое надолу по стълбите към голяма, но много занемарена градина; виждаше се, че е била проектирана с много вкус и навремето сигурно е била красива. Тухлените блокчета, с които бяха павирани алеите й, издаваха вкус към реда и порядъка. Състоянието й вбесяваше майка ми, но тя знаеше, че възстановяването в целия й предишен блясък би струвало много пари и усилия. Сега се използваше от сираците като място да се поразтъпчат, което и правеха всеки божи ден, докато някоя от по-младите сестри заставаше на пост до прозореца в библиотеката. При всеки дори и най-плах опит за допир или само хващане за ръце, тя надуваше реферската си свирка и пронизителният й звук на мига слагаше край на всички раздвижени хормони долу.

Айк и Бети вървяха на няколко метра зад нас под орловия взор на монахинята. Отначало двамата със Старла крачехме мълчаливо. Тъй като майка ми беше луда по цветята, аз знаех всичко за тях — в момента обаче минавахме край свят от коренища, грудки и семена, които напролет щяха да избуят в ярки цветове. Под нас земята спеше, но корени и стъбла чакаха с безкрайното си търпение април и прииждането на светлината. Вървяхме по пътеки без никаква зеленина, а и градът отдаваше почит на неизменния период на умърлушено повяхване. Мълчаливо отминавахме папрати и голи стръкчета.

— Трябва да говоря с теб за Найлс — каза Старла, като завихме по алеята, която разполовяваше градината.

— Какво за Найлс?

— Нещо става с него — рече явно обезпокоена тя. — Непрекъснато се мъкне с тоя Чад. Бети е права: това е безобразие.

— Понеже е хлътнал по Фрейзър — отговорих. — Няма нищо чудно.

— Не, има нещо друго — продължи Старла и поклати глава. — Найлс винаги е споделял с мен. Всичко. А сега си има тайни. Неща, които не ми доверява.

— Откъде знаеш?

— Знам, и то с такава сигурност, с каквато знам как да напиша името си с кръв върху тази стена — каза тя и посочи тъмночервения тухлен параклис на „Свети Юда„.

— Найлс знае какво върши — казах. — И ти си наясно с това повече от всеки друг.

— Изчезва всеки уикенд. Той с Фрейзър и Чад с Моли. Нали знаеш, че Чад и Моли са отново заедно?

— Разбира се — отвърнах. — Винаги вървят така притиснати един към друг, че и цигарена хартия не можеш да провреш помежду им.

— Винаги ми изглежда много подозрително, когато влюбени двойки демонстрират чувствата си на публично място — каза тя. — Сякаш крият нещо. Или по-скоро прикриват истината.

— Нямам представа. Ние с Моли така и не стигнахме до този етап. Никъде не сме ходили само двамата.

Тя кимна, черните й очи останаха непроницаеми. Преди да я попитам какво мисли, Старла ме изненада. Протегна ръка към лицето ми, повдигна брадичката ми и ме целуна по устата. Не беше сестринска целувка. Беше целувка, която ме удари чак в петите.

Отдръпна се назад и попита:

— Лео, искаше да ме целунеш, нали? Хареса ли ти?

Бях като онемял, затова само кимнах. Тя се изсмя с ръце все още на раменете ми.

— Тогава защо да не се влюбим един в друг? Като Найлс и Фрейзър. Като Айк и Бети. Можем да бъдем щастливи като тях. Погледни ги. — Обърнах се и видях, че Айк и Бети стоят прегърнати, страстно впили устни един в друг.

В средата на градината се издигаше дъб, който сигурно беше на повече от сто години. Мислех, че може да ги скрие от наблюдателницата в библиотеката, но ето че свирката проехтя пронизително. Айк и Бети се пуснаха неохотно и продължиха да се разхождат, без дори да се държат за ръце, но лицата им грееха. Старла беше права — изглеждаха щастливи.

Двамата със Старла ги настигнахме и четиримата си разменихме съзаклятнически усмивки.

Барът „При Биг Джон„ не беше по-голям от железопътен вагон и когато пристигнахме, вече беше пълен с курсанти от „Цитаделата„. Публиката се състоеше предимно от бели и Айк ме изгледа така, сякаш го бях поканил за почетен гост на собственото му линчуване. Но влязоха и двама чернокожи курсанти; по някакво съвпадение Чарлз Фостър и Джоузеф Шайн бяха първите двама чернокожи, постъпили в „Цитаделата„. Зарадваха се, като разбраха, че Айк току-що е спечелил стипендия за академията. Седнахме на тяхната маса отвън, докато вътре вреше и кипеше от курсанти, които не спираха да се наливат с бира. В отсрещния край на малкия двор зърнах Чад и Моли заедно с Найлс и Фрейзър. Седяха на маса с още две двойки, които не познавах, но всички имаха онзи издайнически тен, който говореше за яхтклубове и регати, както и за лични впечатления от кокосовите палми в Мартиника по време на коледната ваканция. Заведението беше достатъчно претъпкано, затова никой не обърна внимание на шефа на пожарната, който застана на външната врата, запуши я с тялото си и повече не пусна никого. Както беше предсказал Айк, новината за красивата Шеба се беше разпространила като вирус.

Тревър се появи от една задна врата и веднага се упъти към пианото. Седна и засвири химна на „Цитаделата„, при което всички кадети скочиха на крака, застанаха мирно и нахлупиха шапки. Шеба влезе през същата врата и запя химна на тяхната алма-матер с еротично задъхан глас — нещо нечувано и невиждано в историята на тази песен. Въздухът в бара се наелектризира от странната смесица на потрес с похот. Когато Шеба стигна до последния куплет, курсантите вдигнаха шапки и ги размахаха във въздуха. Тревър бързо смени тенденцията на вечерта, като заудря дивашки по клавишите, изпълнявайки най-пламенната версия на „Дикси„, която бях чувал. Врявата беше такава, че гласът на Шеба не беше в състояние да я надвика. Но много скоро тя укроти положението с вълнуващата си интерпретация на „Ние ще победим„. Да сме наясно с музиката на нашето време беше един от белезите на моето поколение, затова си дадохме сметка, че тя всъщност ни представяше една Американска трилогия, която свърши с „Бойният химн на републиката„, при което повечето янки скочиха на крака.

Докато Шеба държеше публиката в плен, Старла се обърна към мен, обви шията ми с ръце и започна да ме целува. Беше страхотно наистина, но аз се притесних от тези целувки на публично място. Лицето ми гореше, когато се отдръпнах и се огледах наоколо, за да проверя дали някой не ни наблюдава. Доколкото видях, единственият човек, който ни фиксираше, беше Моли. Тя улови погледа ми и изръкопляска бавно и подигравателно.

— Какво толкова, Лео? — попита Старла. — Повечето хора се целуват на обществени места. Нали съм ги виждала.

— Хора като нас ли?

— Да, хора като нас — отговори ми тя. — Между другото ще ходиш ли на бала на гимназията?

— Миналата година не бях.

— Но тази година ще дойдеш — каза ми тя.

Шеба започна собствената си версия на „Балада за зелените барети„, която отново подлуди курсантите и Биг Джон вдигна огромната си дясна ръка, за да възстанови някакво подобие на ред в заведението си. Шеба и Тревър флиртуваха безсрамно с тълпата, нещо естествено за тях.

— Не съм мислил по въпроса — признах аз. — Има време, нали е чак през май.

— Айк вече е поканил Бети.

— Така ли? Това значи ли, че ти искаш да отидеш с мен? — попитах.

— Не значи, защото не мога — отвърна ми тя.

— За какво намекваш? Защо не можеш да дойдеш с мен?

— Защото нямам подходяща рокля — каза тя.

Една идея ме озари като мълния и аз бързо изрекох:

— Аз ще ти ушия рокля.

— Какво?

— Майка ми ме е възпитала да бъда, както тя казваше, феминист, каквото и да означава това. Преди две години за Деня на майката й уших рокля. Шеба също умее да шие. Тя ще ми помогне.

— Ами обувки? — попита Старла. — Майка ти научила ли те е да правиш обувки?

— Шеба има цяла стая, пълна с обувки — казах й. — Не се тревожи, ще те издокараме от главата до петите.

Старла се пресегна и потупа Бети по рамото.

— Лео ме покани на годишния бал!

Двете се прегърнаха, след което Бети ме удари по рамото с юмрук, който не беше никак приятелски, защото после цял ден ме боля ръката и дори не можех да се прицелвам точно, като мятах вестниците на следващата сутрин. Айк се обърна да ме поздрави, после ме попита дали искам да се срещаме по двойки. Малко неуверено и доста случайно, но ето че навлязох в нормалния живот на моите връстници и всичко ми изглеждаше чудесно. Оставих зад гърба си годините на Жабата. Казах сбогом на момчето, което дълго време се беше измъчвало от този точно прилягащ му прякор. Не ми беше и минавало през ум, че мило момиче като Старла може да ме харесва толкова много. Продължихме да се целуваме, а когато се отдръпнах, усетих как прималявам, обзет от желание. Загледан в тъжните очи на Старла Уайтхед, тази вечер аз се влюбих в нея и поради това невнимание поех по дългия и мъчителен път, който съсипа живота ми.

През зимата, когато баща ми палеше огъня в камината, обикновено започваше със стърготини, прозрачни като люспите на скарида, след което го приласкаваше да забумти с помощта на по-солидни подпалки. Вдишвах аромата, затварях очи и си мислех, че този дим е най-богатият парфюм на света. Баща ми ни беше издялал в работилницата си гладки дъски, които подпирахме върху двете странични облегалки на кожените кресла и там обикновено си пишех домашните. Майка ми се занимаваше с кореспонденцията си, с която едва насмогваше, а баща ми четеше научните си списания и ги издраскваше с бележки в полето. Самият огън пееше приспивно, а баща ми се грижеше да не угасне, преди да е станало време за лягане.

Късно една вечер телефонът иззвъня. Баща ми го вдигна и заговори тихо в слушалката. След като затвори, ми каза:

— Беше Шеба. Отиди у тях, защото Тревър не е добре. Бил много разстроен от нещо.

Взех си якето и излязох в студения чарлстънски въздух. Миризмата на дим от комина на нашата къща беше по-силна от тази, която изпускаха реките и мочурищата — носеше се на талази над целия квартал, пръскаше тайнственото си ухание като от нощна градина. Чух плача на Тревър, който седеше на верандата. Шеба го беше прегърнала. Изкачих стълбите и седнах от другата страна на разстроения си приятел. Взех ръката му, стиснах я и попитах Шеба:

— Любовна свада ли?

— По-лошо — каза ми тя. — Наплачи се, скъпи. Наплачи се на воля.

Когато тя изтича в къщата, за да донесе чаша вода на брат си, аз го притиснах към себе си. Водата помогна, но мина известно време, преди да проговори. Цялото му тяло се тресеше. Най-накрая проговори:

— Преди един месец двамата с Найлс бяхме номинирани за членство в едно братство. Момчетата от всички гимназии около Чарлстън, общински и частни, дават мило и драго да влязат в него. Това е голяма чест.

— Нищо не си ми казвал — рече Шеба.

— Защото се заклехме да пазим тайна. Организацията води началото си още от 1820 година.

— Мидълтънският сбор ли? — попитах.

— Откъде знаеш? — учуди се Тревър.

— Майка ми отдавна подозира присъствието им в гимназиите на града, дори в „Пенинсула„, но така и не успя да се добере до доказателства.

— Чад Рътлидж ни беше предложил и тази вечер беше церемонията по официалното ни приемане. Бях страшно развълнуван. Найлс пък не можеше да повярва на късмета си. И двамата бяхме много изненадани, че ни се оказва такава чест въпреки скапаното ни потекло.

— И какво провали нещата? — попита Шеба.

— Заведоха ни в една къща на Мийтинг стрийт — продължи Тревър. — В нещо като тържествена зала се бяха събрали стотина момчета на нашата възраст. Всички бяха облечени със смокинги, а на лицата си носеха черни маски. Приличаха на филмови статисти. Цареше пълна тишина, докато въвеждаха кандидатите. Те се изправяха пред едно пъпчиво момче на катедрата. Новобранците бяха осем. Първите шест минаха безпроблемно. Събралите се гласуваха „да„ с вдигнат нагоре палец. Характеристиките им бяха безупречни. Обичайните чарлстънски копелета от фамилиите Приоло, Рейвънъл, Гейлиар и Уорлис. Повечето бяха в роднински отношения с тях и всичко представляваше един нагласен маскарад. После превключиха на друга скорост и купонът започна.

— Къде беше Чад? — попитах с леден глас.

— Предполагам, сред тях — каза Тревър. — Но не го видях. Може и изобщо да не е присъствал.

— О, присъствал е и още как — подхвърлих. — Продължавай, Тревър.

— Ами дойде моят ред. Мислех си, че ще ме посветят в старата история на Чарлстън, за да съм наясно със смисъла на братството — нещо, което ми беше напълно неизвестно. Тогава момчето от катедрата заяви: „Господин Тревър Поу е първият номиниран за членство, който е отявлено хомосексуален. Майка му е обикновена алкохоличка, сестра му — обикновена курва, и освен това, колкото и да търсехме, не успяхме да открием какъв е произходът му. Как ще гласува събранието за членството на известния педераст Тревър Поу?„ Бурно „не„ прогърмя сред море от палци, сочещи надолу. След това се хванаха с бедния Найлс.

— Е, казали са нещо вярно — поне за сестра ти — извика разтреперана Шеба. Едва сдържаше гнева си.

— Шеба, това не е вярно — казах й. — Не говори така.

— Пъпчивият на катедрата, божичко колко грозен беше, прочете от къс хартия с ужасния си, монотонно сериозен глас: „Найлс Уайтхед е прекарал живота си в местене от едно сиропиталище в друго, търсел е майка си Брайт Уайтхед, както и баба си Ола Уайтхед. Но в опитите си да открием нещо повече за него попаднахме на съобщение за смъртта и на двете жени в „Чимни Рок Таймс„. Господин Уайтхед очевидно не знае името на истинския си баща. Роден е в колиба някъде в планината Блу Ридж — В гимназията „Пенинсула„ са му измислили прякора Планинска горила. Как ще гласува събранието за селяндура, наречен Планинска горила?„ И отново силно изревано „не„ и палци надолу. След което двамата с Найлс бяхме изведени от залата от четирима души, които ни захвърлиха на Мийтинг стрийт като сутрешен боклук. Бяхме толкова сащисани, че не знаехме какво да си кажем.

— Сега къде е Найлс? — попитах.

— Бях толкова скапан, че си тръгнах към къщи, а когато след малко се огледах за Найлс, него го нямаше. Може би плачът ми го е разстроил, както и самата церемония.

— Не, казали са на Найлс нещо, което той не е знаел — обясних аз. — Старла и той винаги са бягали, защото са вярвали, че майка им и баба им са живи. Знаеш ли, че Найлс е бил роден, когато майка му е била едва на тринайсет години? А баба му — на двайсет и седем. Тези копелета са убили нещо в него, когато са ги обявили за мъртви.

— Ще кажа на Чад, че искам да ме чука — обади се Шеба. — А след това ще клъцна пишката му с градинска ножица.

Баща ми се появи на нашата предна веранда и се провикна между двете високи магнолии:

— Всичко наред ли е, деца?

— Всичко е ненаред — извиках му. — Ела тук, ако обичаш.

Баща ми прекоси улицата тичешком. Надве-натри, много пестеливо му описах събитията от вечерта. Видях, че се ядоса, защото бръчките на челото му се вдълбаха още повече.

— Елате у нас да седнем край камината. Трябва да се обадя по телефона на няколко души — каза той.

Седнах до камината заедно с измъчените близнаци и наистина се трогнах, като ги видях как си държат ръцете и не се пускат нито за миг. Когато баща ми дойде да разбута огъня, им донесе по малка чашка коняк, за да се успокоят.

— Тревър, тежка нощ — каза му той, — но сутринта ще бъде още по-тежка за Чад Рътлидж — Ето какво ти обещавам: Чад няма да страда от запек през следващите няколко седмици. Ще дам на негово височество един добър урок. Мисля, че директорката ще му даде друг.

Шеба отпи от коняка и, загледана в пламъците, каза:

— През целия си живот никога не съм се чувствала в безопасност, но сега се чувствам — тук, в тази къща.

Чух шум и отидох до вратата. Погледнах през пердето на прозореца и видях сериозното лице на Фрейзър Рътлидж. Отворих й и тя се втурна към Тревър, а като го вдигна, за да го прегърне, той увисна като играчка в ръцете й. Приличаше на крехко и невинно безгръбначно.

— Току-що се сдърпахме с Чад и аз го шамаросах така, че свитки му излязоха — изплака тя. — Като чух какво са направили ония момчета с Найлс, побеснях. Казах му колко се срамувам, че във вените ми тече кръвта на рода Рътлидж, и се изплюх в лицето му.

— Значи Чад е участвал в това дело, така ли? — попитах.

— Чух ги двамата с баща ми да се смеят толкова силно, че изтичах да разбера защо. Чад разказваше на татко какво се е случило на събранието. Тревър, само като го слушах, нещо ме преряза. Повярвайте ми. Чад каза, че го е направил, за да защити фамилната ни чест. Защото нито един Рътлидж не може да се омъжва за някакви селяндури.

— Добре, тогава защо са хванали и Тревър? — попитах.

— За фон. Той е бил десертът. Освен това е послужил за заблуда на Найлс, който не се е усъмнил в нищо, тъй като е бил предложен заедно с Тревър.

И тя метна една маска, която улових във въздуха.

— Ето един сувенир от незабравимата нощ на Чад. Не се е поколебал да злепостави и унизи единствения приятел, който грозната му сестра е имала някога.

— Ти не си грозна, бейби — каза й Шеба и я прегърна. — Избий си го от главата. Ей, Лео, кажи, не се ли надървяш само като си помислиш за Фрейзър?

— Всяка нощ.

— У мен пък Фрейзър възбужда цялата половин десета от единия процент мъжественост, който притежавам — обади се Тревър.

Фрейзър се разсмя. Последва ново почукване на вратата. Станах да отворя и докато минавах покрай Тревър, му подхвърлих:

— Следващия път, като решиш да влизаш в някой клуб, Тревър, не го прави тайно от мен. Я виж сега, напълни къщата с хора.

Под светлината на лампата отвън Старла хвърляше сянка по дължината на целия двор. Прегърнах я, заведох я до огъня, но тя отиде да целуне Тревър. Когато баща ми се върна в стаята, Старла каза:

— Найлс ми се обади от някаква будка по пътя към Кълъмбия. Каза да предам на всички вас по едно „благодаря и сбогом„.

— Каза ли ти къде отива? — попита баща ми.

— Не — отговори му Старла. — Но не е нужно. Аз знам къде отива — в Северна Каролина. Момчето се връща у дома, в къщата, в която сме родени.

— А ти знаеш ли къде се намира тя? — попитах.

— На двайсет мили от една голяма скала — каза Старла. — Бях съвсем малка, когато дойдоха да ни отведат двамата с Найлс.

— Да не е Чимни Рок? — попита баща ми.

— Точно така — кимна Старла. — Откъде знаете?

— Лео, утре тръгваш на екскурзия в планината — отсече той. — Трябва да върнеш Найлс.

— Ще тръгна пеш към Чимни Рок, ако не ме вземете със себе си — закани се Фрейзър.

— Аз съм бегълка по природа — каза Старла.

— И ние искаме да дойдем — обадиха се Тревър и Шеба.

— Ставате прекалено много — поклати глава баща ми. — Нека се ограничим до Старла и Фрейзър. Лео, вземи комбито на майка си. Аз ще се обадя на Бърни да те замести с вестниците. Старла, сигурна ли си, че ще можеш да го намериш?

— Почти сигурна.

— Аз ще се обадя на Поликарп — осведоми я той. — Сега вървете с Фрейзър в спалнята за гости. Фрейзър, ще звънна на вашите да им кажа, че си добре. Край на приказките. Вървете да спите. Трябва да върнете момчето тук, където му е мястото.

— Господин Кинг, той е тръгнал закъдето му е мястото — каза Старла.

— Сега вече Чарлстън е в кръвта на Найлс — усмихна се баща ми. — От дълго време си е у дома, но още не го знае.

В шест сутринта поех с колата на майка ми по тъмните улици на още неразсънения град, а когато излязох на шосе 1-26, дадох газ и се отправих на запад, в сърцето на Южна Каролина. Старла седеше до мен на предната седалка и дремеше. Слънцето се показа от морето. На задната седалка Фрейзър спеше непробудно върху възглавниците, които баща ми ни беше дал заедно с хладилна чанта, пълна със сандвичи, печени яйца и печена шунка, обвити в алуминиево фолио, както и пакет шоколадови бисквити. Преди да потеглим, ми бе подал и две нови стодоларови банкноти, както и ловджийската ми пушка с пълна кутия патрони.

— За всеки случай — ми каза. — Освен това съм ти сложил въдицата и рибарските такъми.

— Връщаме се в неделя — казах му, — с Найлс или без Найлс. Ако не го намерим, не съм сигурен дали Старла ще иска да дойде с нас.

— Няма — отсече баща ми.

След като излязохме от Кълъмбия, спрях на една бензиностанция и им казах, че правим кратка спирка за зареждане. Моите спътнички излязоха от колата да се поразтъпчат в още студеното утро. Взех картата на двете Каролини и я сравних с тази, върху която баща ми беше очертал път през лабиринт от горски пущинаци с жълт флумастер — чакаше ни изкачване сред хълмовете на Северна Каролина. Беше оградил с кръг едно място, което се наричаше Лейк Люър, през което, поне така изглеждаше, се влизаше в Чимни Рок. Стигнем ли Чимни Рок, ме бе предупредил той, оттам нататък ни чака чисто детективска работа. Каза ни, че трябва да се разпръснем и да започнем да разпитваме планинците, известни с двусмислените си отговори и пълното си недоверие към всякакви непознати. Като видя отчаянието, което се бе изписало на лицето ми, той ми напомни, че Старла все пак се връща в родния си край и ще бъде сред свои.

След като напуснахме Спартанбърг, влязохме в онази мистериозна земя, която за мен винаги е представлявала истинският Юг — място на призрачни отбивки по пътя, от които ти прималява, и малки белосани църкви, в които почитат един далеч по-безпощаден Христос от моя. Навлязохме в царството на ловците на змии, контрабандистите и канибалите, където земята е твърда, камениста и неподатлива на обработка. Преди обед минахме през Лейк Люър и напрежението в колата нарасна, докато следвахме предварителния си план, съставен в пълно неведение по отношение на терена и недружелюбните, необщителни хора, които ни предстоеше да срещнем.

— Какво представляват планинците? — попитах Старла.

— Хора като всички останали — отговори ми Старла, — много по-готини от тия в Чарлстън.

— Едва ли — обади се Фрейзър. — Ние в Чарлстън сме известни с добрите си обноски.

— Как смяташ, дали Тревър и Найлс са харесали добрите ви обноски снощи?

— Това е просто традиция — каза Фрейзър и впери очи право пред себе си. — Винаги се нарочват две момчета, които да не бъдат приети. Записано е дори в правилника на Мидълтънския сбор. Чад каза, че без изгонването на неподходящите това би било най-отегчителната церемония в света.

— Колко мило от страна на Чад да сервира такова преживяване на Тревър и Найлс — обади се Старла. — Много е печен, като трябва да се измислят гадости. Бих искала Бог да белязва такива хора. Нали разбирате, например да ги създава грозни като смъртта, така че подлостта да е изписана на лицата им. Мислех си, че Уърми е такъв, но, по дяволите, сто пъти го предпочитам пред Чад.

— Бял боклук и нищо повече — обади се Фрейзър.

— Фрейзър — озъби й се Старла, — ние с Найлс стоим много по-долу от всякакви бели боклуци. За нас бял боклук е едно стъпало по-нагоре в обществото.

— За теб може и да е — отвърна й Фрейзър, — но не и за Найлс. Той поне притежава гордост.

Долових припрян шум като от щурец, който се мята в буркана за стръв. Погледнах и зърнах метален блясък в ръката на Старла. Беше вдигнала ножа така, че Фрейзър да го види.

— За Бога, Старла! — извиках.

— Цяла сутрин си мисля как ще ти прережа гърлото — започна Старла с равен тон — заради това, което брат ти стори на Найлс. Така че, префърцунена кучко, хич не ми плямпай за гордост. И друг път хубаво си помисли, преди Да се заяждаш със селянче като мен.

Отбих встрани, спрях колата и им креснах на двете:

— Целта на това пътуване е да върнем Найлс. Не искам Да чувам никакви приказки по въпроса кой е селянин и кой е гражданин, или и двете слизате от колата. Старла, дай ми тоя нож.

Тя го сгъна и ми го подаде. Пъхнах го в джоба си и отново излязохме на пътя. Като минахме по един мост, го хвърлих във водата.

— Това трябва да е Чимни Рок — казах и им посочих една оголена скала, която стърчеше някак неуместно, като че напук на всичко останало, сякаш някой слабоумен създател я беше забучил тук, след като се е уморил да сътворява звезди.

Градът Чимни Рок беше място, от което да си купиш томахавка на индианците чероки, индианско украшение за главата, камшик от кожа на бизон или буркан пчелен мед от кошерите в земята на рододендроните. Без туризъм Чимни Рок щеше да представлява самотно планинско селище, изникнало край осеяната с огромни камъни река Брод. Една част от магазините бяха затворени за през зимата, но имаше и доста отворени, които се опитваха да примамят заблудени пътешественици като нас, тръгнали да изкачват планината на път за Ашвил. Бяха от двете страни на главната улица и като че продаваха едни и същи стоки. Спрях Старла и Фрейзър пред един от тях. Двете слязоха от колата и тръгнаха да разпитват от врата на врата дали някой знае нещо за семейство Уайтхед, като частни детективи.

Паркирах колата в другия край на града и влязох в една бръснарница. Докато бръснарят ме подстригваше, го попитах за семейство Уайтхед. Каза, че името му звучи познато, но не беше сигурен дали изобщо е срещал човек с тази фамилия. Със сигурност знаеше обаче много истории за въпросните люде; били типични планинци и имали репутацията на свадливи, упорити и непреклонни мъже, които хранели особена неприязън към блюстителите на закона. Май били наполовина чероки и наистина, като се замисли човек, нищо във физиономиите на Найлс и Старла не можеше да опровергае тази информация. Но той беше почти сигурен, че отдавна са се изнесли от тук, вероятно да търсят работа. Каза още, че макар повечето планинци да са дръпнати и вироглави хора, сред тях трудно виреела подлостта и точно там май се криела причината за изчезването на рода Уайтхед.

Отидох да потърся моя издирвателен отряд и много скоро зърнах Старла и Фрейзър, които тичаха към мен.

— Жената в онзи магазин за сувенири се обади по телефона и се разбра, че имам трети братовчед, който всеки момент ще дойде да ни види — извика Старла възбудено.

След малко до нас спря един пикап и в него видяхме единствения си шанс за връзка с Найлс. Малко необичайно, мъжът носеше мека шапка и работен гащеризон и първо ни изгледа, после се обърна само към Старла:

— Ти трябва да си Уайтхед — рече той и ни метна по един свиреп поглед. — Кои са тия?

— Те са с мен — каза му Старла. — Заедно сме. Знаеш ли къде е живеело семейството ми?

— Ей там — и той посочи с палец зад гърба си. — Нагоре по склона. Не може да се стигне до там.

— Защо да не може? — попита го Старла. — Искам да видя мястото, където сме израсли заедно с брат ми.

— Има само черен път, който върви по ръба на склона и е много опасен. Косите ти да настръхнат. Само веднъж съм бил горе. Преди няколко години буря предизвика голямо свлачище. Оттогава никой не е виждал онези къщи.

— Как се стига до там? — настоя Старла.

— Първо трябва да излезете на Ашвилската магистрала. Практически вие сте на нея. След това тръгвате да се изкачвате. Река Брод ще ви остане вляво. Като стигнете до мястото, където Потокът на пъстървата се влива в Брод, огледайте се за черен път, който води нагоре в планината. Много е стръмен. Внимавайте. Стигнете ли до свлачището, оттам нататък вече само пеш — до къщата е около километър и половина. Навремето му викаха пътя Уайтхед.

— Благодаря, братовчеде — каза Старла.

— Щом е за семейството — отвърна той, докосна меката си шапка за поздрав и потегли с пикапа.

Винаги съм се възхищавал от хора, които умеят правилно да те упътят, а те са малко. Третият братовчед на Старла ни даде толкова точни указания, сякаш ни начерта карта. Още щом излязохме от границите на Чимни Рок, тръгнахме да катерим стръмния склон и много скоро вече лъкатушехме по острите завои, след което стигнахме гъста гора, а слънцето клонеше към залез. Карах колкото е възможно по-бързо, исках да стигнем до къщите на Уайтхед, преди да мръкне; комбито се задъхваше нагоре по стръмното. Изведнъж Старла изкрещя, че вижда потока, който се спускаше стъпаловидно към Брод. Навлязохме в местност с планински водопади, които вдигаха пръски от млечна пяна и препускаха по огромните камъни на реката.

Завих по път, който изглеждаше недовършен, пропаднал или изронен. Превключих на втора, докато се движехме на зигзаг към неизвестния финал. Продължавахме да изкачваме склона и Потокът на пъстървата остана под нас — първо на трийсет метра, после на триста, а отвесният път ставаше все по-опасен. После започнахме да се спускаме към потока, а колата беше толкова близо до ръба, че чак се изсмях, като погледнах Фрейзър в огледалото за обратно виждане и видях, че е затворила очи и не смее да погледне.

— Сега Найлс ми харесва повече от всякога — казах.

Натиснах рязко спирачката, щом видях свлачището, което се появи изневиделица, след което пак се приближих до реката. Хлътването на земята беше толкова силно, сякаш цялата планина се беше изместила вляво.

Паркирах.

— Хайде да отидем първо до потока и от там — до къщите. Би трябвало да са съвсем близо. Фрейзър, вземи въдицата. Аз ще нося храната.

На фона на последните отблясъци на залязващото слънце зърнах тясна пътечка, по-скоро просека, която водеше към потока, и тръгнах по нея, нарамил чантата с храна. Като стигнах до водата, тръгнах нагоре към извора. Вече се беше стъмнило, когато чух спасителните думи на Старла:

— Подушвам огън.

Ускорихме ход и скоро пред нас изникнаха силуетите на четири къщи, построени като наколни жилища насред потока. Поехме към порутените и изоставени сгради, следвайки миризмата на дим, която идваше от последната. Отворих вратата и влязохме в напълно занемарена стая, проядена от гъби и плесен. Самотен мъж седеше до огъня.

— Найлс? — извика Старла.

— Защо се забавихте толкова? — попита той. Не бях чувал по-тъжен глас.

Седнахме пред каменната камина, нахвърлихме се на сандвичите и се заслушахме в припряната песен на потока под нас. Найлс изяде три сандвича един след друг, без да пророни дума. Виждаше се, че не е слагал залък в устата си след онази злополучна церемония. Фрейзър се настани до него, но като че ли не смееше да го докосне. Огънят, студът и влагата ни караха да тръпнем от лоши предчувствия, докато чакахме Найлс да наруши мрачното си мълчание. Той се надигна от пода и хвърли в огъня няколко дървета. Тишината като че вдигаше нови прегради между нас и ни отдалечаваше един от друг.

Фрейзър се престраши първа и сложи край на мълчанието и гузното ни смущение.

— Значи тук сте отраснали със Старла?

— Аз съм роден тук, а двамата израснахме в първата къща, която сте отминали — каза Найлс — Но там няма под.

Фрейзър се озърна в мрака, който беше така непрогледен, че огънят не можеше да го разпръсне.

— Много е хубаво. Харесва ми.

Двамата със Старла избухнахме в неудържим смях. Тънка усмивка пробяга дори по мрачното лице на Найлс.

Не това искаше да каже Фрейзър, но беше страшно притеснена — виждаше се по нервния жест, с който ту сваляше, ту слагаше сапфирения си пръстен.

— Друго исках да кажа — продължи тя, — ама не се получи. Мислех си, че е много екзотично, особено отпред с водопада.

Отново прихнахме да се смеем със Старла, а огънят хвърляше олюляващи се, гротескни сенки върху стената, докато вечерта потъваше все по-дълбоко в собствения ни смут и неловкост. Въпреки това раздразнението ми от Найлс растеше. Винаги съм смятал, че мълчаливият човек е най-прехвалената форма на съществуване.

— Как така се решихте да дойдете? — попита Найлс най-накрая.

— Ами — започнах аз, — защото чухме, че сега е най-доброто време за излети в планината. Дори можело да падне сняг. Освен това тази планина, както знаеш, предлага луксозно пребиваване с обслужване по стаите, пухени завивки, горещи вани, сауна и приятни разговори със стари приятели.

— Защото искаме да се върнеш, Найлс — каза му Фрейзър. — Без теб отборът ни е непълен.

— Те винаги могат да се изгаврят отново с мен — каза й Найлс, — защото знаят, че те обичам.

Фрейзър го придърпа към себе си и погали косата му с трогателна нежност. Порив на вятъра нахлу през счупените стъкла и ни накара да се сгушим по-плътно един към друг. Хвърлих още дърва в огъня.

— Найлс, няма да им дам с пръст да те докоснат, кълна ти се — каза му Фрейзър. — Да знаеш само каква плесница зашлевих на Чад, като се изфука вкъщи за случилото се. Родителите ми страшно се паникьосаха, като видяха колко съм разстроена. Чарлстънското общество е ужасно жестоко, но никой не си дава сметка за това. Преди двайсет години Мидълтънският сбор е бил на път да се разпадне. Церемонията по приемането на нови членове била много скучна и членската им маса започнала да се топи. Една година например само девет от старите членове се явили на церемонията по приемане на новите. Тогава на някого му хрумнало да се номинират и по двама безнадеждни случая, за да си правят майтап с тях. Найлс, истината е, че родителите ми винаги са били против нашата връзка. И ти го знаеш. Като напусна Чарлстън, ти само наля вода в тяхната мелница.

— Целият този разказ е много красив и трогателен — обади се Старла, — но на мен ми се пикае.

— Използвай клозета при втората къща — каза й Найлс. — Вътре има и вестници.

— Пикае ми се, не ми се чете — отвърна му тя.

— Личи си, че отдавна не си живяла сред чукари — каза й Найлс. — Ела, ще ти покажа пътя.

Когато Найлс и Старла се върнаха, ние с Фрейзър му разказахме всичко, което беше станало след изчезването му. Той се изсмя на случката с братовчеда. Един спомен го подсещаше за друг и много скоро Найлс се потопи в миналото. В порутената къща започна да се чува само неговият глас. Мисля, че пристигането ни беше отприщило нещо у него, беше докоснало нещо дълбоко заровено, което сега сам бе решил да разкрие. Душата му оживя край огъня. И той ни разказа своята история — онази, която дори Старла не знаеше.

Бил роден в къщата, в която се намирахме сега; тринайсетгодишната му майка, която се казвала Брайт, отишла в къщата на майка си по обед, когато водите й изтекли. Съпругът й — едър здравеняк — работел като пазач в лудницата в Ашвил и рядко се прибирал у дома. Кръстили Найлс на реката Нил, която се споменава в Библията, след като научили за нея от проповедника в църквата. Когато Старла дошла на бял свят година по-късно, нея кръстили на Витлеемската звезда.

Двайсет и седем годишната му баба сама изродила Найлс, защото била акушерка. Двамата му вуйчовци, вечно навъсени, но много работливи мъже, живеели в къщите по средата. Синовете на дядо Пикърил варели най-добрата контрабандна ракия в тази част на Северна Каролина и за това свидетелствала присъдата, която имали. Майката на Найлс била много мила жена, която се разплакала от радост, като родила Старла, защото така вече щяла да си има две кукли, с които да си играе — едно момче и едно момиче. Самата тя никога не била имала кукла като дете. Найлс и Старла твърдяха, че майка им и баба им ги обожавали и, разбира се, ги разглезили. Никой в семейството не можел да чете или пише, но всяка вечер се събирали да си разказват поверия, предания и случки за лов, диви зверове и семейни разпри. Вуйчо Фордам свирел на банджо и те пеели старите църковни химни, както и планински песни, които поколенията си предавали от уста на уста.

Найлс пазеше малко спомени от баща си, и всичките лоши. Когато благоволявал да се прибере вкъщи, обикновено бил пиян. Между другото, каза Найлс, името му било Уайтхед Крийк, след което добави, че за закуска ще ни хване пъстърва.

— Ако оцелеем дотогава — обади се Фрейзър и всички се сгушихме по-плътно край огъня. Хвърлих още дърва в него.

Бащата често биел майка им и другите мъже се намесвали да я защитят. Найлс си спомняше колко разпалени и противни били техните скандали. Баща му обикновено оставал за уикенда, след което се връщал в Ашвил на автостоп. След време съвсем разредил посещенията си, което било добре дошло за Найлс и Старла. Майка му Брайт имала кошери, с които се издържали; бурканите с нейния мед се продавали в магазините чак до Роли. Освен това притежавали две крави, от които си правели масло, мляко и сирене, а прасетата, които гледали, колели за месо. Баба им била превъзходна готвачка. В неделя вземали едно муле, впрягали го в каруцата и така минавали двете мили до Чимни Рок, за да отидат на църква. След службата обикновено обядвали в двора на църквата и в това се състоял целият им обществен живот.

— Като малък — каза Найлс — човек не си дава сметка дали е щастлив или не. Ние със Старла бяхме сигурни, че сме обичани, обожавани и винаги добре нахранени. Мама беше решила, че ние ще бъдем първите деца в рода им, които ще получат образование. Загубата й беше тежък удар за нас и тази мъка продължи много по-дълго, отколкото си мислехме. Тъкмо харесаш собствения си живот, и все ще се намери някой демон да реши, че всичко трябва да ти се отнеме.

Ето че един ден баща му отново се върнал от града. Найлс не знаел малкото му име, тъй като със Старла му викали „тате„, а майка им го наричала „миличък„ и други гальовни имена. Този път донесъл документи, попълнени от адвоката му, и поискал развод. Посочил на Брайт едно място и й казал да сложи там кръстче, за да може да се освободи от нея и да се ожени за друга. Като чула това обаче, Брайт побесняла, изтичала до къщата на майка си, грабнала пушката на баща си от бюфета и хукнала обратно, но успяла да зърне само как съпругът й бяга колкото го държат краката. Кучетата го погнали и нахапали. Тъй като майка им се бояла да не улучи някое от тях, изпразнила пушката в реката, колкото да го подплаши и да го накара да се замисли, преди пак да дойде да я врънка за подпис. Но всъщност приела случилото се доста по-тежко, отколкото показала. Найлс бил сигурен в това, макар и дума да не обелила срещу баща им. Би било под достойнството на една Уайтхед.

Няколко месеца по-късно баща им умрял в Ашвил. Семейният свещеник получил обаждане от града и отишъл до къщата на Уайтхед да им занесе тъжната вест. Майка му взела да вие от мъка и тогава преподобният Граб й предложил да заведе цялото семейство на погребението и те се съгласили.

— Облечени в най-хубавите си дрехи стояхме и чакахме на пътя към Ашвил да дойде свещеникът и да ни качи в колата си — каза ни Найлс. Баба му била единствената възрастна, която тръгнала да придружи дъщеря си, тъй като мъжете решили, че всяко краставо куче заслужава повече почит от въпросния съпруг. По завоите към Ашвил на Старла и Найлс им прилошало.

Църквата се оказала прекалено луксозна и претрупана за провинциалния вкус на майка им. Преди това Брайт не била срещала презвитерианци. Макар и малко объркани, двете с майка й сложили по едно кръстче в книгата за гости и отишли да се простят с тялото.

Найлс преглътна с мъка. Разбута огъня, после продължи.

Майка му паднала на колене и започнала да ридае и оплаква мъжа си, както било според древния им обичай, който обаче нямал нищо общо с презвитерианските традиции. Хората зяпнали цялата им групичка, като че били извънземни. Когато Брайт започнала да целува студеното лице на съпруга си, една жена се приближила до нея и й скръцнала със зъби. Попитала я какво си въобразява, че прави. Брайт изгледала жената и се разкрещяла насред църквата: „Оплаквам мъртвия си съпруг, бащата на двете ми деца. Разбра ли, госпожо гражданко?„ Тогава Найлс зърнал ужаса, изписан върху лицето на преподобния Граб, докато разговарял с един от пазачите, и веднага разбрал, че става нещо страшно. Още преди преподобният да успее да стигне до Брайт, друга жена се приближила до нея и казала: „Аз се омъжих за този човек в същата тази църква преди осемнайсет години. Там на първия ред седят тримата ми синове. Веднага напуснете този молитвен дом. Нямате работа тук.„

„Отец Клайд Граб ме венча за този мъртвец пред взора на Бога и в присъствието на цялото ми семейство преди шест години, когато бях бременна със сина си Найлс — отвърнала Брайт. — А това там е неговата дъщеря Старла. Затова не ми викай, че нямам работа тук. Аз съм неговата законна съпруга.„

Тогава обаче госпожа Съмърс допуснала сериозна грешка, като се обърнала към главния пазач и рекла: „Изхвърлете я от тук. И без много шум.„ Въпреки че Ашвил се намира нависоко, градът отдавна бил забравил манталитета на планинските жени. Във високите планини гордостта избуява като листата на лавъра и точно това изпитала на гърба си госпожа Съмърс, когато обезумялата майка на Найлс извадила ловджийски нож и я намушкала. Раната била дълбока, но не смъртоносна. Найлс не можел да направи нищо друго, освен да гледа безпомощно как двамата пазачи сграбчват майка му и извиват ръцете й назад. Скоро единият от тях паднал на земята, а от едното му рамо стърчал ловджийският нож на баба му. В църквата настанала страшна олелия.

— Повече не видяхме мама. Нито баба. През онази нощ започна дългото ни скитане от сиропиталище на сиропиталище. Ние със Старла си мислехме, че един ден те ще ни намерят. Знаехме, че и двете са в затвора. И бяхме сигурни, че като излязат, ще ни открият. Вярата ни крепеше през всичките тези години. Тази вяра и нищо друго — отсече Найлс.

— Продължавам да вярвам, че ще стане — обади се Старла. — Имам нужда от тях, болезнена нужда.

— Утре ще те заведа при двата гроба — каза й Найлс. — Те са в семейния ни парцел нагоре по склона.

Неистов вопъл огласи къщата. И той ни разкри със зловещо красноречие мъката, която разби сърцето на Старла. Всички се изредихме да я утешаваме, но има рани, които никога не зарастват, има оскърбления, които притежават нечовешка издръжливост. Тази вечер Фрейзър притисна Найлс към себе си и повече не го пусна.

Преди да тръгнем на следващата сутрин, отидохме до гробовете и казахме по една молитва за двете жени, които в съзнанието ми бяха добили обаянието на богини.

След това Найлс и Старла се умълчаха. Закарах ги в един ресторант в Лейк Люър и казах на всички да си поръчат по нещо. После се обадих на родителите си с добрата новина, че се връщаме в Чарлстън заедно с Найлс. Майка ми ме увери, че Найлс е оневинен и нито сиропиталището, нито гимназията, нито полицията ще му търсят отговорност. Няма да има никакви последици за това, че е избягал. Тя самата беше отстранила Чад Рътлидж от училище за една седмица и за малко не се бе сбила с родителите му в кабинета си. Карай внимателно, сине, страхотна работа свърши! При тези техни думи се почувствах замаян и разнежен от любовта им. И досега твърдя, че съм имал най-добрите родители на света.

По-късно Найлс ми каза нещо, което ни беше спестил тогава. Когато излязла от затвора, майка им дълго и безрезултатно търсила децата си, след което се обесила на едно дърво недалеч от къщата, в която бяхме отседнали през нощта. След погребението майка й отишла на гроба на дъщеря си и се простреляла в главата. Найлс смяташе, че Старла е твърде неуравновесена, за да преглътне този ужас. Съгласих се с него и никога не казах на Старла каква е била съдбата на майка й, дори след като се оженихме и започнахме обречения си живот заедно.

23

Мрак и мъгла

Една вечер на външната врата се позвъни. В този момент баща ми помагаше на Айк Джефърсън със задачите по тригонометрия и на Бети Робъртс с домашното по физика. Стана и тръгна да отвори. На пианото Тревър свиреше Шуберт, защото, както сам каза, нощта била Шубертова — една от онези негови фрази, които ние повтаряхме до края на живота си. Двамата с Шеба работехме един до друг, приведени над шевните машини, изцяло погълнати от роклите, които трябваше да ушием на Бети и Старла за годишния бал. И двете прекъсваха домашните си от време на време, за да може Шеба да им вземе поредната мярка. По всичко личеше, че роклите ще станат „трепачи„ по думите на Шеба. Найлс беше на горния етаж и зубреше на моето бюро в спалнята. Музиката беше пропита с болезнен копнеж и прочувствена меланхолия.

Баща ми отвори вратата. В процепа светлина стоеше Чад Рътлидж, а от двете му страни бяха сестра му и гаджето му. С Шеба бяхме забили очи надолу и изобщо не вдигнахме поглед, но се сепнахме, когато музиката спря внезапно. Чад, Моли и Фрейзър влязоха в стаята и в същия момент майка ми се появи от спалнята си в задната част на къщата. Затисна ни неловко мълчание. Найлс, очевидно усетил, че нещо става, се спусна по стълбите и при вида на Чад замръзна на място.

— Аз помолих Чад и момичетата да се отбият — обади се майка ми. — Откакто се върнахте от планината, никой вече не говори с Чад. В училище се чувства изолиран и съучениците му го отбягват. Да, постъпил е глупаво, извършил е нещо непростимо, но всяко престъпление заслужава прошка. На това ни учи литературата, както и изкуството, и религията. Чад?

Чад излезе напред. Виждаше се, че е страшно смутен от враждебните ни погледи. Понечи да каже нещо, млъкна, прокашля се и отново започна, а в треперещия му глас нямаше и следа от присъщата му арогантност.

— Дължа извинение на всички тук. Не очаквам да ми простите. Но исках да ви го кажа в очите, исках да ме изслушате. Найлс и Тревър имат право да се изплюят в лицето ми, както вече направи Фрейзър, и ще бъде напълно заслужено. Нямам обяснение за онова, което направих, дори пред себе си нямам. Найлс, откакто си се върнал, не се обаждаш на сестра ми. Всяка нощ я чуваме как плаче в стаята си. Родителите ми ще откачат. Тя не знаеше нищо за Мидълтънския сбор. Съжалявам. Моля те да ми простиш. Не знам какво друго да кажа.

Аз се обърнах с гръб към Чад и продължих да подшивам подгъва на роклята за Старла. Шеба също. Тревър отново засвири Шуберт. Найлс се върна обратно в стаята и Чад остана да стърчи по средата на стаята като ударен от гръм.

— Момент, момент! — провикна се майка ми. — Найлс, слез тука! Тревър, спри за малко. Лео, Шеба, погледнете ме. Разбира се, че може да решите да не приемете извинението на Чад, но трябва да му го кажете в лицето. Няма да търпя такава проява на грубост. Тук всъщност не става въпрос толкова за Чад, а за вас и за това какви хора сте.

— Найлс, защо не ми се обаждаш? — изплака Фрейзър, когато той слезе по стълбите. — Отидох в планината да те търся и мислех, че всичко помежду ни е като преди.

Найлс заби поглед в пода и сви юмруци.

— Как бих могъл да дойда пред къщата ти отново? Ами ако майка ти ми отвори или баща ти? Или дори брат ти? Как мога да кажа на тия хора: „Здравейте, аз съм Найлс, кварталният сирак. Може ли да говоря с дъщеря ви Фрейзър, която живее в тази разкошна къща и чието семейство ненавижда всичко, което олицетворявам сега и завинаги.„

— Но аз не мисля така — каза му Фрейзър. — И изобщо не ми пука какво мислят те.

— Сега го казваш — продължи Найлс. — Но дай да погледнем напред. Какво ще стане, ако решим да се оженим? Можеш ли да си представиш лицата на твоите родители и на техните надути приятели, ако една чарлстънска Рътлидж реши да се омъжи за сирак от дълбоката провинция, по-презрян и от негър? Айк и Бети, простете, не искам да ви обиждам и това не се отнася за вас.

— Разбираме — каза Айк и изгледа Чад.

— Господин и госпожа Рътлидж също се чувстват ужасно — рече Моли. — Иска им се това да не се беше случвало.

— Ако Тревър ти прости, Чад, ще ти простя и аз — обади се Шеба. — Дълго мислех за онова, което стори на брат ми и Найлс. Най-много ме отвращава, че си избрал двете най-свестни, чувствителни и уязвими момчета на света. Изобщо имаш ли представа какво детство е изкарал Тревър? Винаги да му се присмиват — женчо, момиченце, кокона, педераст, сестричка. Цял живот е бил като магнит за грубияни като теб. А те са навсякъде, във всеки град и във всяко училище — само чакат да им падне някой като брат ми. За да го пребият. Или да го съблекат гол и да му вземат парите.

— О, много ми харесва да ме събличат гол — обади се Тревър и ни намигна, с което поразреди напрежението.

— И ето ти, пристига Чад Рътлидж — продължи Шеба. Красни, суетен, аристократ, роден със сребърна лъжица в устата, която засега стои по-естествено в задника му. Чад, който няма никаква представа какво значи страдание, какво значи лишение. Най-лошото нещо, което някога му се е случвало, е, че на шибаната им регата е финиширал трети.

— Шеба, не с този език! — прекъсна я майка ми.

— Съжалявам, доктор Кинг — отвърна й Шеба. — Ти, Чад, нарочваш моя мил и чувствителен брат да бъде осмян от стотина чарлстънски задници с маски. Подвеждаш го да смята, че ще бъде приет в отбраното общество, защото хората били възхитени от таланта му. Тревър беше толкова поласкан, мислех, че ще се пръсне от гордост. Чад, трябва да знаеш, че ние с Тревър си имаме баща, който е луд, изнасилвач, а май ще излезе и убиец. Само семейство Кинг знаят за него. Те са готови да ни защитават на всяка цена. Онова момче там, което ти наричаш Жаба — да, точно така, Лео. Баща ми се появи в Чарлстън веднага след пристигането ни, за да ни малтретира отново. Беше ни проследил. Откакто се помним, все бягаме от него. Но той пак ни беше открил и тогава дойдохме тук за помощ. И знаеш ли какво? Господин Кинг зареди пушката си и подаде друга на Лео. Двамата тръгнаха посред нощ да гонят мръсното копеле.

— Шеба — каза Чад, — не мога нищо да сторя за това къде и как сте се родили. Нито мога да помогна на Найлс и Старла. Не мога да променя факта, че с Фрейзър сме Рътлидж. Само мога да съжалявам за едно наистина ужасно нещо, което извърших. Не мога да върна стореното назад. Но мога да помоля за прошка.

— Ако семейство Кинг и Тревър искат да ти простим, ще го направим. Дължим им го и много повече, разбира се. Но Жабата трябва да е пръв — каза тя.

— Съгласен съм — обади се Айк.

— Аз също — каза Бети, макар и неохотно.

— Нищо не съм направил на Жабата — избухна Чад и за миг влезе в старата си форма.

Старла наруши мълчанието си:

— Онова, което ти направи, Чад, е позор за цялото училище. Позор за всички нас.

— Не беше нарочно — отвърна й Чад. — Не се замислих. Беше грешката на човек, който не е научен да мисли за никой друг, освен за себе си. За моите родители винаги съм бил центърът на вселената им. Дори внуших на родната ми сестра, че е грозна. Нещо, което никога няма да си простя.

— Някой да има торбичка за повръщане? — попитах. — Ще си изповръщам червата заедно с цялата вечеря.

— Чад, лесно е да се каже — рече Айк. — По-трудно е да се направи. Можеш ли да ми обясниш например защо ние с Бети изобщо не знаем къде живееш?

— Нашите не ни разрешават да ви каним у дома — намеси се Фрейзър. — Те не вярват в интеграцията, никога няма да повярват. Но ние с Чад не мислим така.

— Хората се променят — обади се баща ми. — Това е най-хубавото нещо, докато растеш.

— Татко, трябва ли да простя на Чад още тази вечер? Или може да продължа да си го мразя още месец-два?

— Ето нещо, което не знаеш за времето, сине — отвърна ми той. — Движението му е непредвидимо. Понякога ти се предлагат стотици възможности да направиш каквото трябва, друг път обаче ти се дава само един шанс. Сега е твоят шанс. На твое място не бих го пропуснал.

Под смразяващия поглед на моите родители отидох при Чад и двамата се прегърнахме. Усетих дълбочината на неговата мъка. Хладното мълчание на съучениците му го беше съсипало. Дотогава не бях виждал Чад да страда истински.

Той се обърна към Найлс, Тревър и Старла и им протегна ръка. Сякаш беше вдигнал бяло знаме, а гласът му прозвуча като писклив хленч, като вик на отстъпление:

— Вижте, Найлс и Тревър, дълго търсех нещо, с което да обясня на себе си защо го направих, защо избрах вас. Единственият мотив е, че това е най-подлото нещо, което можах да измисля. И че точно вие двамата сте толкова далеч от обществото, в което съм израсъл, че не би могло да ми се случи нищо. И е най-отвратителната ми постъпка. А ето и кое е най-ужасното: че ми хареса, всеки миг от нея ми достави удоволствие. Докато разбрах, че Найлс е избягал.

Айк и Бети се престрашиха, прегърнаха Чад и така го върнаха в кръга на нашата наранена, разпокъсана група. Шеба прекоси стаята с няколко прескока и го целуна по двете бузи с целомъдрието на европейска монахиня.

— Чад, бъди по-добър. Ако успееш да го направиш, ще станеш почти съвършен.

— Ще се опитам. Но вие трябва да ме научите как.

Найлс бавно се приближи към Чад и го изгледа с очи на ястреб, студени, непримирими. Вторачи се в зениците му, сякаш се мъчеше да разчете някакъв шифрован текст и да намери ключ към сърцето и ума му. Накрая каза:

— Този път от мен да мине. Но не го правя заради теб. Обичам сестра ти. От деня, в който я видях. Има и още нещо. Успях да намеря майка си. Както и баба си. Двамата със Старла ги търсим, откакто се помним. По време на Мидълтънския сбор, когато онзи задник спомена „Чимни Рок Таймс„, за пръв път ми просветна къде да отида. Така че сега двамата със сестра ми вече може да спрем. Когато си сирак, Чад, не вярваш в щастливия край.

— Найлс — обади се Фрейзър, — мисля, че нас двамата ни чака щастлив край.

— Ще видим — каза Найлс. — В нашия свят ние вярваме в лошия късмет. Чад, Старла няма да ти прости и ще те мрази до края на живота си, така че не си прави труда да я молиш за прошка. Тя така е устроена.

— Разбирам — каза Чад. Найлс отиде да прегърне Фрейзър, а тя отпусна глава на рамото му и се разплака.

— Добре го каза, братко — поздрави го Старла.

Вниманието се прехвърли върху Тревър, който през цялото време седеше с гръб към нас, а ръцете му бяха застинали над клавишите. Не вдигна очи от пианото, но беше попил всички разменени в стаята думи. Надигна се с театрална помпозност, готов да се озове в светлината на прожекторите. Тръгна към Чад с лека, превзета походка; Тревър винаги създаваше впечатление, че ходи по въздуха. Върху лицето му се мъдреше лукаво изражение, като на вале спатия в някои тестета.

— Съжалявам, Тревър — промълви Чад. — Не знам как другояче да се изразя.

— Няма нищо, скъпи — каза му Тревър. — Дай да се целунем и да се сдобрим.

Той наистина целуна Чад в устата и му пусна език чак до гърлото. Чад заотстъпва назад, блъсна се във вратата, след което взе един пепелник и започна да плюе в него, сякаш го бе ухапала змия. Ние се запревивахме от смях.

— Отдалеч надушвам почитателите си — каза Тревър. Върна се при пианото и засвири „Една последна целувка„ от мюзикъла „Бай, бай, Бърди„.

После родителите ми отвориха задната врата, монсеньор Макс нахлу вихрено в стаята и захвърли квадратната си католическа шапчица, като че беше фризби. Баща ми му връчи чаша сухо мартини.

— Семейство Кинг ме поканиха да извърша ритуал по прогонването на зли духове. Къде е обектът, би ли се представил? Кой е клетият грешник, от когото дяволът трябва да бъде прогонен?

Чад излезе напред.

— Сър, предполагам, че търсите мен.

— Ела, синко, и да свършваме по-бързо. Разкажи ми само най-важното от това, което си извършил. И не съм сър, а монсеньор — поправи го Макс с властен тон.

— Монсеньор — каза Чад. — Държах се като задник.

— Не с този език, Чад! — смъмри го майка ми.

— Простено да ти е — рече монсеньорът. — Душата ти е пречистена. Задник е само едно от имената на всичко човешко. Означава, че си от плът и кръв като всички нас. Сега продължавай напред очистен и повече без прегрешения.

Монсеньор Макс благослови стаята, като я прекръсти. Вечерта приключи с усещането за поправено зло.

Тази година април беше мрачен и променлив, а май — обвит в мъгла. Но аз имам стари снимки, които ми служат за ориентир. На бала стисках ръката на Старла, която сияеше в новата си рокля. Шеба и Тревър дойдоха заедно и камерата се лепна за чувствената красота на близнаците и отказа да се занимава с други лица наоколо. Найлс гледаше строго и сериозно, а Фрейзър седеше в скута му — много елегантна с марковата си рокля, която двете с майка й бяха купили от бутик в Ню Йорк. Докато разглеждах тази снимка, за пръв път забелязах колко красиви рамене има Фрейзър, както и безупречния тен на лицето й. Айк и Бети гледаха един към друг вместо в обектива, както Моли и Чад. Двайсет години по-късно осъзнах колко сплотена е нашата група и колко ведро е излъчването й. Изглеждахме така, сякаш никога няма да умрем. Изведнъж си дадох сметка, че всички двойки от снимката, с изключение на близнаците в крайна сметка се ожениха за училищните си гаджета.

Дали ние със Старла вече бяхме разменили любовните слова, които в крайна сметка щяха да ни отведат до параклиса „Съмърол„, където монсеньор Макс щеше да ни свърже в свещен съюз в деня, в който завърших „Цитаделата„? И Айк се ожени в този параклис по-късно същия ден. Шеба и Тревър долетяха от Калифорния. Шеба беше шаферка на Старла. Найлс и Фрейзър се ожениха в „Свети Михаил„ следващата събота, а Чад и Моли последваха примера им по-следващия уикенд.

Взех друга снимка и се усмихнах, като си спомних как точно я беше направил баща ми. Макар че едва не се убихме, докато ни гласеше да му позираме. Снимката наистина излезе прекрасна и стана любима на всички ни. Бяхме със студентските си шапки и тоги, когато татко ни накара да се качим на магнолиите от двете страни на верандата. Дърветата бяха покрити със снежнобели цветове. Излазихме нагоре с известна трудност и много пъшкане, като момичетата се покатериха на дървото вляво, а момчетата — вдясно. Баща ми ни нареди да надничаме между клоните, но преди това всеки да откъсне по един цвят и да го стисне между зъбите си. Минаха петнайсет минути, докато се настаним, но резултатът беше невероятен: приличахме на нова порода горски елфи с грейнали лица. Тази абсурдна снимка се оказа артефакт от една неповторима, вълшебна година. Дори непознати се разсмиваха гръмогласно при вида й, а ние, разбира се, оценявахме своеобразния й хумор, както и факта, че баща ми беше успял да доведе идеята си докрай.

Джоузеф Райли-младши, бъдещ политик и отличен оратор, увековечи дипломирането ни с незабравимо слово. Моли покани целия клас в къщата на баба си — бели и черни, бедни и богати, — и даде да се разбере, че не робува на предразсъдъци. Тя покани и всички учители. Чух майка ми да казва на семейство Хъгър, че с жеста си Моли е дала чудесен пример и че тя не била виждала нищо по-прекрасно в цялата си учителска кариера. Това много зарадва родителите на Моли. Но сините очи на Чад помръкнаха, сякаш засенчени от тъмен облак. Иначе нямам много спомени от тази вечер, освен че плувахме, водата беше топла и приятна, приливът силен и прибоят шумен. Вълните галеха телата ни. Опиянявах се от впитите в мен устни на Старла. По изгрев трябваше да си тръгна, тъй като закъснявах за раздаването на вестниците.

Когато пристигнах, Юджин Хавърфорд ме смъмри за закъснението, но веднага след това се размекна и ми поднесе подарък по случай дипломирането ми, увит в стар брой на „Нюз енд Куриър„. Разопаковах го — съвършено нова електрическа „Оливети„, която сигурно бе струвала цяло състояние.

— Знам, че искаш да станеш журналист един ден. Ще ми се да работиш за този вестник — каза ми той. — А пък аз да разнасям проклетите ти писания из целия град.

И до ден-днешен използвам тази пишеща машина.

Голяма тълпа се беше събрала на гарата по обед, за да изпрати Шеба и Тревър за щата на техните мечти — Калифорния. Шеба щеше да плени южната му част, а Тревър северната. Майка им Еванджелайн също беше там; ако не се лъжа, и моите родители. Спомням си рева на множеството, когато близнаците започнаха да раздават въздушни целувки.

Ето че отново мятах вестници под звездното небе и вдишвах божественото ухание на градините. Препусках в мрака, улиците бяха като лабиринт, а слънцето изгряваше над окъпания в розово град; спусках се по Чърч стрийт, после към „Ист Бей„ и надясно към Мийтинг стрийт. Можех да измина този маршрут с вързани очи и никак не ми се искаше да се разделям с него.

След като хвърлих и последния вестник, продължих по Брод стрийт, за да се срещна с родителите ми и да отидем заедно на църква. Бях малко закъснял и се приближих на пръсти до майка ми, която седеше на първия ред. Тогава забелязах, че баща ми го няма.

— Къде е татко? — попитах шепнешком.

— Не му беше добре тази сутрин — отговори ми тя.

Необяснимо защо ме обзе сковаващ страх. Скочих на крака и се затичах. Метнах се на колелото и полетях към къщи. Чак по-късно съседите ми казаха, че докато съм се мъчел да отключа външната врата, съм пищял неистово. Втурнах се към спалнята и намерих баща ми паднал на пода по лице. Когато го обърнах, вече беше студен. Започнах да правя изкуствено дишане и да масажирам сърцето. Когато издишвах в устата му, имах чувството, че вкарвам въздух в продупчена книжна кесия. Въздухът ми не се връщаше от дробовете му, а оставаше там в притихналия мрак, който беше самата смърт. После се озовах в прегръдките на съседите. Еванджелайн Поу извика линейка, а аз седях на пода и се чудех какво ще правя оттук нататък.

След края на опелото в петък вечер се приближих до отворения ковчег. Целунах татко по двете бузи и безмълвно му благодарих за всичко, което беше сторил за мен, и най-вече за това, че ме беше обичал, когато дори аз самият не можех да се понасям. Свалих от дясната ръка пръстена му от „Цитаделата„ и го сложих в джоба си.

— Защо не си го сложиш на пръста? — попита майка ми.

— Защото още не съм го заслужил — казах. — След като го заслужа, ще си го сложа и ще го нося до края на живота си.

И сега, докато пиша тези думи на моята „Оливети„, гледам пръстена на баща ми.

На погребението се стече целият град. Монсеньор Макс започна словото си с думите:

— Джаспър Кинг беше най-прекрасният човек, когото съм срещал на земята. Обзалагам се, че ще бъде и най-прекрасният, когото ще срещна в рая.

Много хора присъстваха и когато тялото беше положено в двора на църквата „Дева Мария„. До гроба на Стив. Помислих си, че майка ми ще припадне при вида на надгробния камък с името на Стив; чак тогава си дадох сметка, че никога не беше ходила на гроба на големия си син. Аз често го посещавах и всеки път плачех.

Пета част

24

Отново у дома

Още преди самолетът да кацне на пистата в Чарлстън, Айк зърна линейката, която ни чакаше. Пилотът ни приземи малко встрани и в същия миг двама санитари се втурнаха към нас. Спуснаха стълбичката, Найлс понесе на ръце Тревър, който беше спал през цялото време на полета, и го сложи върху носилката. Доктор Дейвид Бидерман се появи на пистата, за да посрещне нашата малко разпасана и напълно изтощена група. Изглеждахме като отряд войници, които са престояли твърде дълго в бойните окопи.

Ръкувах се с него.

— Здрасти, Дейвид. Не съм те виждал, откакто ти подарих моята книга с рецепти, а ти пое вестникарския ми маршрут. Станал си важна клечка.

— Божичко — отвърна Дейвид, — този самолет е пълен с богини и богове от времето на моите гимназиални години. Шеба Поу, да знаеш само колко бях лапнал по теб.

— Разбираемо е, Дейвид — отвърна му Шеба. — Ще можеш ли да помогнеш на брат ми?

— СПИН-ът си остава загадка — каза й той, — но, да, мисля, че ще мога да помогна. Ще направя всичко по силите ми, за да запазя живота му.

— Ти запази живота на Тревър, а аз ще ти бутам всяка година, докато е жив — каза му Шеба.

— Шеба, аз съм женен мъж — рече той. — С две деца.

— Да не би бракът да те е превърнал в мекотело? — продължи тя. — Не ти говоря да прекараме следващите петдесет години заедно, а само за едно приятелско чукане.

— Остави на мира доктора — намеси се Бети. — Здрасти, док, радвам се да те видя отново. Помниш ли съпруга ми Айк?

— Новият началник на полицията — каза Дейвид и се ръкува с Айк.

— Мръсникът на всички мръсници — отвърна му Айк. — Благодаря, че ни посрещна.

— Докторе, да се кача ли в линейката с Тревър? — попита Найлс.

— Не, това е моя работа. Искам да го прегледам, преди да стигнем в болницата. Струва ми се, че не е вземал никакви лекарства.

— Никакви — потвърди Моли.

— Не се е радвал на добри грижи — каза Фрейзър.

— Цяло чудо е, че е още жив — каза докторът.

— Имам чувството, че сме прекарали години в Сан Франциско — каза Шеба. — А сега, тъй като очевидно Бог ме ненавижда, трябва да отида и да се погрижа за онази кучка майка ми. На някого да му се намира цианид?

— За теб или за майка ти? — попита Бети.

— Още не съм решила. — Една лимузина спря до самолета и пилотите се заеха да пренасят багажа.

— Сега да вървим да си починем — разпореди се Айк, — но в неделя трябва да направим общо събрание.

— Да се съберем в къщата на баба на плажа — предложи Моли.

След като оставихме другите, двамата с Шеба спряхме пред къщата на майка й. Аз прескочих отсреща да се видя със собствената си майка и като предан син да докладвам за преживяванията ни в Сан Франциско ден по ден, защото и тя ме беше държала в течение на живота в нашия град по ниските и високите етажи. След като се пенсионира, майка ми откри, че притежава не само дарба, но и вкус към клюките, особено към пикантните. Бях написал няколко от статиите си само по празни приказки и слухове, събрани от нея по време на разговори в градинския й клуб; беше й приятно да играе ролята на неназован източник на някои от най-дискутираните ми писания. Вместо да погледне на шпионската си работа като на най-обикновени гадни слухове, които ми пробутва, за да види как синът й ще съсипе нечия репутация, тя се ласкаеше от мисълта, че целите й са джойсовски: че е прилепила ухо до земята на Чарлстън, както е направил Джеймс Джойс, докато е бродел в романа си по улиците и крайбрежието на Дъблин.

Издателството на Университета в Южна Каролина се канеше да издаде книга с нейни есета върху Джойс още следващата пролет. Показа ми писмото, с което я уведомяваха, че ръкописът й е одобрен. Двамата се прегърнахме и тя ме поведе към всекидневната. В тази къща никога нищо не се променя: същите мебели на същите места, които помня още от дете. Влизането у дома е като сън, в който съм прекрачвал хиляди пъти преди това.

— Поздравления — казах на майка ми. — Ще ти спретна страхотна премиера.

— Нямам нищо против — съгласи се тя. — Вече говорих с Обществото на приятелите на Чарлстънската библиотека да го организираме при тях.

— Те разрешават ли внасянето на пиене и храна? Там на парти не съм бил.

— Това е по договаряне — отвърна ми тя. — Ще трябва да ги убедим, но разполагаме с предостатъчно време.

— Страхотно! Втората ти книга излиза точно когато навършваш осемдесет години!

Тя обаче не захапа въдицата и вместо това ми каза с уморен глас:

— Налей ми нещо за пиене. Чувствам се много потисната.

— От какво си толкова потисната? — Станах и отидох до бара. — Нали книга ще ти издават.

— Монсеньор Макс не е добре — започна тя. — Ракът на белите му дробове пак се обажда.

— Съжалявам. Нали го бяха изчистили докрай?

— Така смяташе и той. Но иначе се държи. В края на краищата е Божи служител, знае каква награда го чака на небето.

— Това, че криеш годините си, няма ли да ти попречи да влезеш в рая? Все пак е лъжа — подразних я аз.

— Не и ако си жена — заяви майка ми. — Сега ми разкажи всичко за сифилистичната вавилонска блудница и нейния брат.

— В момента Шеба е отсреща при майка си — започнах аз. — Тревър е в добри ръце в Университетската болница. Шеба не е сифилистичка, не е и вавилонска блудница.

— Не на мене тия! — отсече майка ми. — Еванджелайн е развалина, Лео. И става все по-зле. Трябва да я настанят в дом за стари хора.

— И моите приятели все това ми повтарят за теб.

— Тогава ги покани на премиерата ми — каза тя. — Ще им взема ума с едно слово върху интелектуалната сложност на дъблинския уличен жаргон в „Одисей„.

— По-скоро лично ще ги застрелям, отколкото да ги гледам как се мъчат и умират от скука — отвърнах й. — Ще е по-хуманно.

— Това е темата на последното есе в книгата ми, венецът на цялото ми творчество.

— Заровена в страниците на най-лошия роман, който някога е бил писан на този свят — подразних я отново, както винаги.

— Събра само 499 точки на теста по английски — реши да ми го върне тя. — Което означава посредствени познания. Среден.

— Тия проклети тестове нямат ли давност?

— Ще те преследват до гроб. Винаги си се издънвал на тестовете. И това ти попречи.

— Как ми е попречило?

— Можеше да станеш писател — рече тя, — а не драскач на жълти клюки.

Въпреки че в града беше много горещо, реших да тръгна пеш към езерото Колониъл и после към Брод стрийт, за да се порадвам на Чарлстън и светлината, която се процеждаше между листата на палмите. Когато свих наляво към Трад стрийт, от влажния въздух на късния следобед дрехите залепнаха по потното ми тяло като някаква първична кожа. В Чарлстън понякога се случват толкова горещи дни, че на човек му се струва, че не върви, а плува в басейн с топла вода. Откъм пристанището подухна леко и отново долових уханието на Атлантика, на истинския океан, което беше изпълвало ноздрите ми от дете. Крачех бавно по добре поддържаната и до болка позната ми тясна уличка, превърнала се в мой дом. Върнах се в собствени води, макар и без тюлени в дълбините, без раци по хладните плитчини. Тихият океан е помрачен, по-величествен и по-студен; винаги бих предпочел Гълфстрийма пред Хумболтовото течение. Докато се приближавах, вдишвах пристанищните миризми на родния ми град.

Застанах пред къщата на Харингтън Канън и се замислих за странните обстоятелства, които ме бяха задължили да полагам обществено полезен труд в мрачния антикварен магазин на стария джентълмен. Освирепелите, но всъщност доста далечни роднини на господин Канън оспорваха завещанието с яростна настоятелност, която ме удиви, но аз все пак получих нотариалния акт за къщата и магазина след две години. Веднага дадох магазина под наем на друг търговец на антики, който с удоволствие прие единственото ми условие да запази името на Харингтън Канън върху табелката.

Неговата щедрост ми даде летящ старт в живота. Докато бях курсант в „Цитаделата„, бях дал под наем първия и втория етаж на къщата на млади учители от колежа в Чарлстън. Майка ми не жалеше нито сили, нито време и много старателно поддържаше градината ми. В големия й широк фонтан отглеждах японски рибки и обичах да ги съзерцавам как плуват и от време на време се подават между листата на лилиите, чиито цветове само допълваха красотата на златисто-черния им балет.

Полях градината и проверих как са рибките, преди да вляза в къщата. Но ключът, закачен на кука, прикрепена към водосточната тръба и скрит под азалиите, не беше там. Не беше паднал и на земята. Всичките ми приятели знаеха къде го държа, но те бяха кацнали току-що с мен от Калифорния.

Изведнъж ме осени каква е работата и аз се приготвих за дълга нощ на взаимни обвинения: Старла се беше върнала за пръв път от повече от година насам. Отворих вратата — вече знаех, че няма да е заключена — и влязох в къщата, която климатикът беше така изстудил, че и труп можеше да се съхрани вътре. Почти всичкото пиене в къщата отиваше да захранва кръвоносната система на Старла. Кухнята изглеждаше сякаш някой се беше опитвал да я почисти с граната. Открих съпругата ми в кабинета, слушаше любимата си станция с кънтри музика. Виждаше се, че още не е започнала да се налива, което можеше да бъде както добър, така и лош знак. Вече знаех, че Старла е в състояние да се преобрази в цяла армия жени — всичките войнствени, всичките дълбоко наранени и само някои от тях все още влюбени в мъжа, който я беше намерил в сиропиталището, вързана с белезници за един стол.

Веднага разбрах, че отново е на успокоителни, защото от тях винаги напълняваше. Историята на всяко погълнато питие беше изписана с дълбоки бръчки върху лицето й.

— Здравей, скъпи ми съпруже — каза провлачено Старла. — Радваш ли се да видиш любящата си съпруга?

— И още как — казах и отидох да я целуна по бузата.

— Май не изглеждаш много щастлив.

— Защото при последните си две посещения ми създаде много главоболия — казах й. — Нещо за пиене?

— Пресуших бялото вино — каза тя. — Сега дай да видя сметката и на червеното.

— Веднага — отвърнах и докато отварях бутилката, додадох: — Добре изглеждаш, Старла.

— Изглеждам като самата смърт, леко притоплена — отвърна тя, извърна очи и огледа стаята.

Има нещо в атмосферата на моята къща, което е в състояние да предизвика най-гадните прозрения у моята съпруга — понякога с основание, понякога не, но изживяването е винаги болезнено. Тя отиде до прозореца и се загледа в спокойствието на градината: фонтан, кичеста мирта, басейн с рибки. Когато се обърна да вземе виното си, погледът й падна върху малка икона на стената в охра и алено. Тя заговори с равен тон и пълно безразличие:

— Лео, ти наистина си едно набожно копеле. Все забравям колко ме отвращава твоята професионално усвоена любезност. Действа ми убийствено.

— Сигурно — отвърнах.

Бях се научил да не споря с нея. Налях си вино. Моята демонстративна безучастност ми служеше като защитна броня, която обикновено я караше да впие безпощадно в мен тъмните си очи — все още красиви, каквито бяха на младини.

Най-много от всичко Старла мразеше да бъде пренебрегвана и с вещината на майстор фехтовач продължи словесния двубой със сух, небрежен тон:

— Именно това мразя най-много у теб. То ме отблъсква, винаги е било така. Майка ми ужасно си падаше по нейната малка бяла църква, докато аз винаги съм предпочитала гадняра пред добрия самарянин; винаги съм харесвала Юда повече от Христа.

Взе да ме провокира открито и аз си спомних как навремето се хващах на въдицата й и започвах да споря. Но опитът показа, че е по-добре да изчакам бурята да отмине, вместо да ръкомахам безпомощно срещу нея. Така или иначе, тя вече беше изгубила предишната си острота. Когато бяхме младоженци и Старла все още се държеше нормално, атаките й бяха по-коварни и ми беше трудно да ги отбивам. Свеждането на нещата само до бяло и черно е един от симптомите на нейната неизбежна и тъжна деградация. Застанах като дърво, напълно неподатлив на оскърбленията й, докато тя излагаше доводите си с все по-пиянски и по-раздразнителен тон:

— И винаги е било така. Предпочитам лайното пред сладоледа. Психическото разстройство пред клуб „Ротари„. Обичам мрака — каза и аз си дадох сметка, че беше напълно откровена. — В това вярвам.

Бяхме минали през всевъзможни психоаналитични сеанси — не беше нещо ново нито за нея, нито за мен. Кимнах спокойно, но моето търпение я вбеси, накара я да забие нокти по-надълбоко, за да напипа слабото ми място.

— Лео, бременна съм — призна ми изведнъж тя с пресметната невъзмутимост и от тази вест лицето ми се сгърчи леко, макар и да се опитах да го скрия.

Не беше изгубила способността си да разчита всеки мой жест и чертите на лицето й изведнъж омекнаха, като реши да сподели с мен подробностите.

— Някакъв мъж от Милдгевил, така си мисля. Не знам името му. Изобщо не го познавам. Видях се с доктора и си записах час за аборт, но още се колебая. — Лицето й изведнъж се натъжи. — Защото нещо в мен иска да задържа детето — продължи да говори, сякаш на себе си, отнесена в нейния си вътрешен свят. В думите й имаше някакъв искрен и напълно необоснован оптимизъм.

За малко да ме размекне. Едва не изрекох неизбежните думи на подкрепа, загриженост или каквото там се казва на хора като Старла, когато правят скандални изявления. Тя забеляза, че се огънах за миг, и с котешка бързина стовари удара си под формата на небрежно признание.

— Нека си го кажем, Лео. Това е единственото дете, което бих могла да имам. Знаеш, че махнах две от твоите. Две момчета. Аз поисках.

Странна парализа плъзна по цялото ми тяло, а вените по лицето ми реагираха, сякаш някой ги подпали. В три чарлстънски къщи съм известен като чичо Лео; през изминалите години станах кръстник на цяла дузина деца и винаги съм се гордял с тази титла. Приятно ми е да съм кръстник, защото тайничко си мисля, че никога няма да стана баща с тази обречена и дълбоко уязвена жена, която сам избрах за съпруга.

В моето високомерие винаги съм си мислел, че мога да направя Старла щастлива, като я въведа в един живот без лишения, без злоба и без конфликти. Никога дори не ми хрумна, че някои хора отрано се сближават с тъмните и грозни сили на анархията и връзката им с тях е толкова здрава, че те не могат да си представят и ден да мине, без гръмката музика на хаоса да погали слуха им. Старла е точно такава. Тя беше изгубена душа още в деня, в който я срещнах. Сега вече знам, че най-опасните думи в английския език са онези, които произнесох наивно пред нея: „Аз мога да те променя.„

Докато седях в кабинета си, поразен от бездушното й признание, че е премахнала нашите неродени деца, чувствах единствено мъка, която ми се струваше непреодолима. За един кратък миг ми се прииска да грабна машата от камината и да й разбия главата. Но бързо ми мина, щом вдигнах очи и видях объркания й, дезориентиран поглед, който представлява нейната смразяваща кръвта визитка. Това е и подписът на нейната неизлечима лудост, която един психиатър в Маями навремето диагностицира като гранично разстройство на личността. Когато попитах какво означава това, докторът ми каза: „Означава, че ти си прецакан. Тя е повредена, машинката й не функционира. Мога да я натъпча с хапчета и това е всичко, което мога да направя за нея. Граничните случаи, това са най-злите и безпощадни егоманиаци. Тяхната работа е да правят всички около себе си нещастни. И доколкото знам от собствената си практика, справят се отлично.„ Не мога да спомена думата „граничен„ пред психиатър, без реакцията му да бъде неволно потрепване. А аз изживявам това неволно потрепване с цялото си тяло.

Както ставаше обикновено при нашите срещи, щом Старла успееше да нанесе достатъчен брой болезнени удари, гласът й изведнъж придобиваше отстъпчива и примиренческа интонация, но на това в никакъв случай не можеше да се разчита.

— Лео, сърдиш ли ми се? — попита ме тя. Не й отговорих веднага и тя остави чашата вино, след което пак се обърна към мен. — Моля те, Лео! Не ми се сърди. Не исках да те наранявам. Мразя се, когато го правя. Съсипах целия ти живот и ти имаш пълно право да ме ненавиждаш. Моля те, ненавиждай ме. Удари ме. Убий ме. За да ме освободиш от всичко това. Аз съм луда, Лео. Аз съм напълно откачена. И не знам какво да правя.

Това вече беше Старла, стигнала предела, точката на кипене. И тогава ставаше най-опасната жена в света. Обърнала се навътре в себе си, тя бъркаше дълбоко в душата си и се опитваше да възкреси духа на младата жена, в която се бях влюбил. Но тя отдавна бе престанала да съществува, както и онзи жизнерадостен младеж, който й обеща да прекара живота си с нея.

— Да те мразя ли? — повторих. — Не мога. Много други неща мога да направя, но не и това.

— Тогава аз ще те накарам да ме намразиш. Притежавам възможности, които още не съм използвала. О, всичките връзки, които съм имала. Десетки, не, нямат брой. Не, имам друго — твоите деца! Аборт номер едно. Спомням си как сестрите брояха ръце и крака, за да са сигурни, че всичко е добре изчистено.

Докато слушах тази убийствена за мен тирада, чух стъпки по стълбите навън. После Старла се разплака и хвърли в силните обятия на брат си. Найлс винаги ще си остане нейният безопасен дом, отшелническа килия и последно убежище. Какво щастие е да имаш брат като Найлс, помислих си.

И ето че образът на Стив изплува пред очите ми. Онова, което ме тормозеше, бе, че не го виждам ясно, само някаква бледа мъглявина. Изобщо не помнех лицето му, сякаш никога не бе живял. Паметта ми беше стигнала една непоклатима точка, непрекъснато ме спъваше, налагаше ми ограничения и аз не можех да извикам лицето на брат ми от нищото. Докато Старла ридаеше, а Найлс я утешаваше с нежност, която, изглежда, на мен ми липсваше, се зачудих къде ли би живял брат ми в Чарлстън. Дълбоко в себе си вярвам, че щеше да се ожени за местно момиче от добро католическо семейство и двамата щяха да имат пълна къща с деца, да живеят на остров Джеймс или може би на „Маунт Плезант„. Аз щях да бъда най-добрият чичо и моите племенници и племеннички щяха да ме обичат от все сърце, а аз щях да тренирам доброволно малкия им отбор от футболни звезди. Докато растяха, щяха да ме опознават. Децата на брат ми, на Стив, щяха да се грижат за мен, когато тръгнех да умирам. Да, децата на Стив, този шумен, бъбрив отбор, който вече няма никакъв шанс да се появи на бял свят, след като животът на Стив прекрачи в тъмната зона. Мисля си за моя собствен син, онзи, на когото неизвестната сестра е броила ръцете и краката: „Едно, две, три, четири. Докторе, нищо не липсва.„ И как щях да играя на топка с него, как щях да го водя на риболов по река Ашли, където ме водеше и моят баща.

Когато пред мен се отвори пропаст, аз имам невероятната склонност да избера друго, а не опънатото над нея въже, за да я прекося, и освен това проявявам страхотен усет към погрешни стъпки. Бях избрал за съпруга жена, толкова съсипана и опропастена, че нищо не й оставаше, освен да ме заведе в нейната къща от пепел, мъка и мъгли. Кога изчезна завинаги? Кога се случи онзи миг, когато се обърнах в брачното легло и погледът ми падна върху смъртоносна черна вдовица с червен пясъчен часовник върху корема? През този пясъчен часовник изтичаше моето време.

Найлс успя да успокои сестра си. Улових погледа му, натежал от състрадание към мен. Забелязах, че се опитва да реши как точно да сложи край на тази божествена вечер.

Старла се отскубна от него. Дойде и седна в скута ми, отпусна глава на гърдите ми и се разплака още по-силно. Би трябвало да я утеша, да я прегърна или поне да се опитам да облекча страданието й по някакъв начин. Но не помръднах, нищо не направих, оставих я да усети изстиналите ми чувства.

— Бедничкият Лео! Клетият ми той! Не биваше да се жениш за мен! Знаех го от мига, в който те чух да казваш „да„. Още тогава разбрах, че с теб е свършено.

— Не стана както го мислех — обадих се най-накрая, защото видях, че истерията й няма да се успокои, докато не получи някакъв отговор.

— Нека сега я заведа вкъщи — каза Найлс. — Ще говорим за това утре. Всички имаме нужда от малко сън.

— Излъгах те за абортите — извика към мен тя, докато брат й я теглеше към вратата. — Никога не бих те наранила умишлено. Найлс, не съм искала да правя аборти. Но, да, плаша се до смърт от мисълта да имам дете като мен. Лео, задигнах десет хиляди долара от сейфа в стената. Връщам ти ги. — И тя ми подхвърли портмонето си. То улучи стола ми и тупна на земята.

— Старла, държа тези пари специално за теб — казах й. — Твои са. Винаги можеш да дойдеш и да си ги вземеш, независимо дали съм тук, или ме няма. Знаеш къде крия ключа. Тази къща е твоя, Старла, винаги си добре дошла, стига да искаш. Може да останеш завинаги. Ти все още си моя съпруга.

— Разведи ме с Жабата! — изкрещя тя към Найлс. — Ако ме обичаш, спаси ме от лапите на този фанатизиран католик.

— Старла, ние, католиците гледаме сериозно на брака — казах уморено.

Найлс я изведе навън, а псувните и богохулствата й огласиха всички градини и дворове по Трад стрийт.

На следващата сутрин спах до късно. Беше към единайсет, когато се събудих от миризмата на прясно сварено кафе. Найлс стоеше и ме чакаше в кухнята, видимо разстроен от снощната случка.

— Старла пак изчезна. Измъкнала се е по някое време през нощта — каза ми той. — Лео, ужасно съжалявам, че нещата се развиха по този начин. Ще ми се никога да не се бяхме срещали. Нямаме право да тровим живота на други, както стана.

— Няма виновни — казах му и двамата се прегърнахме. Без да се смущаваме, и двамата се разплакахме за разбития, прахосан живот на Старла.

Чудя се колко ли още пъти ще има да плачем за нея.

Винаги ми трябваха седмици, за да се възстановя от тези бурни срещи със Старла. Но в последната долових истина, която преди отсъстваше. Мисля, че най-после бях стигнал до края на играта, до развалянето на сделката. Докато пътувах към остров Съливан, се опитах да разбера защо останах женен за Старла толкова дълго време, повече, отколкото друг би изтърпял. Моята религия със сигурност играеше важна роля в упоритостта ми да не искам да я разкарвам по съдилища. Шеба и Тревър винаги са гледали на непоклатимата ми вяра като на тийнейджърски проблем, който не съм съумял да преодолея, нещо като акне например. Мисля, че съм се вкопчил в религията си със същата твърда непреклонност, с която държа и на абсурдния си брак. Моята вяра е такава, че одобрява твърдостта и дори неоправданата непоколебимост на Църквата. Тя ми дава наготово правила, по които да живея, и изисква от мен да ги следвам двайсет и четири часа в денонощието. И докато се придържам стриктно към предписанията й, не ми остава време за друго, освен за добро поведение. Силата на молитвата ми беше помогнала да оцелея след самоубийството на брат ми. И въпреки че, без да се замисля, с широко отворени очи влязох в капана на един безперспективен брак, приех, че обетът, който съм дал на Старла, е свещен и за вечни времена. Все пак нещо се прекърши в мен, когато Старла взе да размахва пред очите ми кървавите крайници на син, за чието зачеване дори не знаех. Тази картина ме разтърси и обсеби. Загледах се във водата под мен и се замислих какво ли би ми поднесъл животът, ако я нямаше Старла.

Свих в алеята пред дома, който винаги съм наричал „къщата на бабата на Моли„, и в същото време си дадох сметка, че нейната баба Уизи беше умряла преди цели десет години. Паркирах колата си зад поршето кабрио на Чад, но оставих ключовете, в случай че някой иска да излезе преди мен.

Лимузината на Шеба спря точно зад мен и аз се втурнах да й отворя вратата. Тя метна краката си навън с обичайната грациозност на кралица във ваканция, след което освободи шофьора си.

— Докога ще държиш тая лимузина на продуцента? — попитах я.

— Докато иска да му духам.

— Значи завинаги, което си е бая време — казах й. Тя ме хвана подръка и аз я поведох към задната стълба.

— Да, така изглежда — рече, — но засега не ми пречи. Жената, която наех да се грижи за майка ми, е чудесна. Толкова търпелива, че е в състояние да издържи и кучка като мен.

— Значи е светица.

Шеба сви юмрук и ме удари по рамото.

— Млъквай! С теб никога не съм била кучка.

— Да, винаги си била мила. Тази сутрин видях Тревър. Изглежда по-добре.

— Оправя се с всеки изминал ден — съгласи се Шеба. — Говорих с Дейвид, той смята, че до седмица ще може да се прибере у дома.

— Изпрати го при мен, Шеба. Ти си прекалено заета с майка си.

— Много по-зле е в сравнение с последния път, когато я видях — продължи Шеба. — Никаква памет, дори краткотрайна. Понякога не ме познава, като че съм неодушевен предмет. Но ето кое е най-странното: мислех, че страдащите от алцхаймер са благи и отстъпчиви. Докато майка ми е станала по-зла и от вещица. Първата вечер ухапа шофьора ми, а днес ми одра ръката. Виж.

Шеба разкопча блузата си, за да ми покаже четири кървави следи от шията до лакътя й. Но не това забелязах: както обикновено, тя беше без сутиен и погледът ми се лепна върху прекрасните й, световноизвестни гърди.

— Шеба, не мога да откъсна очи от гърдите ти — казах й.

— Е, и? Виждал си ги и преди.

— Това беше отдавна.

— Чух за Старла — продължи тя. — Май имаш нужда от меко женско тяло до себе си.

— Май да.

— Защо не ми поискаш ръката?

— Защото си спала с Робърт Редфорд, с Клинт Истууд и кой знае с още колко други звезди. Не искам малкото ми нещо да се пъха там последно.

— О, това ли било? — изсмя се Шеба. — Само дето ми пропиляха толкова нощи, пък и за какво пъхане става дума, то си беше чисто духане до припадък. Ето сега вече можеш да ми поискаш ръката, чу ли?

— Шеба — започнах, паднах на едно коляно и гротескно преигравайки момента, продължих, — би ли се омъжила за мен?

Шеба ме учуди с отговора си:

— Приемам това мило предложение. Освен това време ми е да имам дете. Обзалагам се, че нашето ще бъде красиво.

— Какво? — сепнах се аз.

Тя побърза да влезе в коронната си роля, наречена „поява пред публиката„, и така да се представи на множеството, което ни очакваше. Спрях при хладилника, за да си отворя една бира, после отидох в гостната, където Шеба вече обявяваше на всеослушание годежа си „с Жабата, представете си, от всички идиоти на света„. Целуна ме страстно, което ме изненада, и тъй като се сконфузих, приятелите ми се разсмяха — всички, с изключение на Моли, която повдигна вежди, и на Найлс, който рядко се смееше. Въпреки че често ме увещаваше да напусна Старла, темата все още беше много болезнена за него.

— Найлс, Шеба се шегува — уверих го аз.

— Надявам се да не е така — каза той. — Сценката онази нощ беше кошмарна.

— Не искам да се сещам — намеси се Фрейзър — Нямаш представа колко зле стана, когато Найлс я доведе вкъщи.

— Старла е страшно объркана — каза Найлс. — Свършено е с нея.

Моли не се остави да бъде въвлечена в разговора, само подхвърли небрежно:

— Хайде, скачайте в банските си. Началникът на полицията ни даде разрешение да поплуваме преди мрачното съвещание, което ни чака.

— Забравих да си взема банския — казах.

— Лео, аз ще ти дам. Имам един чифт в банята на долния етаж — каза ми Чад без следа от ревност в гласа. Не му личеше да знае, че нашето приятелство с Моли се беше превърнало в нещо друго. — Ще ти бъдат доста свободни в чатала, но иначе ще ти станат.

— Последният, който дойде, има най-малката пишка или най-малките гърди в цял Чарлстън — пошегува се Фрейзър и се втурна към външната врата.

Двамата с Найлс си имаха своя пътечка към морето. И двамата бяха запазили красивите си тела на атлети. И тримата им синове бяха свирепи спортисти и направо помитаха по-слабите си съперници.

Сложих си банския на Чад, затичах се по пясъка, хвърлих се в морето и заплувах към достатъчно дълбоко място, за да се гмурна. Под водата горещият ден изчезна в миг, продължих, докато въздухът ми свърши и задъхан изскочих с лице към слънцето, а една вълна побърза да ме блъсне. Погледнах назад и изпитах дълбока благодарност към тази неугледна, леко порутена вила с безразборно пръснати стаи и удобни мебели. Къщата се беше превърнала в неизменна част от живота на някои от нас, в убежище и подслон за други. Благодарение на Моли и нейната щедрост винаги съм я използвал като място за спасение, където мога на спокойствие да лекувам обърканата си, наранена душа. Винаги когато Старла поемаше на поредното си отчаяно странстване, Моли ми разрешаваше да живея в къщата на остров Съливан. Първия път, когато Старла избяга от нашия дом на Трад стрийт, това продължи цял месец. Втория път — шест месеца, третия — една година. После спрях да ги броя. При всеки от тези случаи обаче Моли ми донасяше ключа и аз отивах да се скрия там. Животът ми се разпадаше и само това място ми действаше успокоително. Познавам всеки сантиметър от плажа, така както познавам всички особености и белези по собственото си тяло.

Заплувах навътре, сред ласките на топлите атлантически течения. Зелената прегръдка на вълните ме обвиваше като със светлеещо копринено було. Погледнах към Форт Съмтър, последният ферибот се изтегляше от пристанището. Островът ми изглеждаше твърде малък, за да даде началото на най-кървавата война в историята на Америка. Но аз съм достатъчно възрастен, за да помня времето, когато за хора като Айк и Бети беше забранено да плуват в тези води и да се разхождат по тези плажове.

Ето че Моли ме настигна. Хвана се за раменете ми и двамата яхнахме вълните, подчинени на някакъв техен си вътрешен часовник, настроен да работи според законите на луната. За пръв път оставахме насаме след онази вечер в леглото ми в Сан Франциско, която сега ми се струваше на светлинни години от нас.

— Да не си си глътнал езика? — попита ме тя. — Защо се дърпаш от всички?

— Съжалявам — казах й. — Не е нарочно.

— Защо не ми каза за Старла? — попита.

— Лоша нощ, Моли. Най-лошата. И май последната.

— А годежът с Шеба? — реши да ме подразни тя.

— Шега. Как иначе Шеба ще може да бъде в центъра на вниманието при конкуренцията на толкова много красиви жени наоколо? Тя е професионалистка. Знае как да действа.

— Аз не мисля, че се шегуваше.

Шеба плуваше в компанията на Бети, Айк и Чад. Приливът беше силен и течението бързо ни повлече, вече се бяхме отдалечили на три къщи разстояние от вилата на Моли. Шеба ни махна и извика:

— Стой далеч от годеника ми, кучко!

Чад също се провикна:

— Стой далеч от жена ми, похотливо копеле!

Каза го с усмивка и веднага ми направи впечатление, че Чад не изглеждаше никак разтревожен. Изражението му обаче сякаш ми казваше: далеч е денят, когато мъж като Лео Кинг може да открадне каквото и да е от мъж като мен. Погледнах Моли, за да се уверя, и видях, че точно това е изписано на лицето й — сдържаност, дори успокоение. Усетих тъгата й, плътно сгъстена, но също така и смиреното й приемане на живота, който по задължение трябва да води. Двамата вече не се радвахме на лекотата, с която общувахме в Сан Франциско, където слънцето залязваше над непознати води и бяхме толкова далеч, че можехме да загърбим всички отговорности, които ни дебнеха в Чарлстън, и да си кажем един на друг неща, които не бихме дръзнали да споделим тук. Сега и двамата се притеснявахме, черна звезда беше изгряла помежду ни. Думите ни бяха излезли в отпуск.

Влязохме в къщата безмълвно и започнахме да помагаме с подреждането на масата. Храната беше най-обикновена и точно като за летен ден. Найлс наряза салата от прясно зеле с варени картофи и печен боб. Айк беше донесъл свинско и ребърца за скарата. Моли извади най-скъпия порцелан от бюфета на баба си, както и сребърни прибори. Надигнахме глас, че предпочитаме картонени чинии и пластмасови прибори, но тя беше категорична.

— Тук са забранени всякакви картони — настоя с изопнато лице; както винаги — съвършената домакиня. — Ако Щете, ме убийте.

Мина половин час, докато всички разкажат за децата си и как различните баби и дядовци ги глезят, като с това развалят цялата дисциплина и строгото възпитание на моите приятели.

— Баща ми взе момчетата за една седмица и ги заведе на остров Едисто да ловят риба — каза Фрейзър. — През тази седмица нито един от тях не си беше мил зъбите. Не си беше сменял бельото. Не се беше къпал. С други думи баща ми успя да ги превърне в диваци за краткото време, което ни трябваше, за да открием Тревър.

— Бяха си изкарали страхотно — уточни Найлс.

— Хайде да се обадим на Тревър — предложи Моли.

— Чудесна идея — подкрепих я.

Моли набра номера на Университетската болница. Шеба първа говори с брат си, аз — последен. Когато взех слушалката от Бети, Тревър вече едва произнасяше думите.

— Само да ти кажа едно „здрасти„, Тревър. Хайде, сега почивай.

— Отбий се насам да видиш какви гальовни мръсотии ще ти наговоря — каза ми той. — Досега да съм мъртъв, ако не бяхте вие, приятели.

— Нищо ново не ми казваш. Сега обаче трябва да се приготвиш за много светли дни напред.

След като затворих телефона, Айк се изправи. От вродената му властност стаята притихна в пълно мълчание. Въпреки че носеше шорти, широка хавайска риза и джапанки, стойката му придаваше авторитет, който беше и част от характера му. Прокашля се, отпи глътка бира и хвърли поглед към част от записките си.

— Ние с Бети виждаме положението по следния начин — започна той. — Все още сме изправени пред голям проблем. Не знаем къде се намира бащата на Тревър и Шеба, но смятаме, че по всяка вероятност ще се появи в Чарлстън. Убедени сме в това.

— Откъде тази сигурност? — попита Фрейзър.

— Разбира се — отвърна й Бети, — не можем да бъдем съвсем сигурни. Но човекът е психар, при това много обигран и напълно обсебен от манията си. Днес търсихме да открием идентични случаи. В учебниците по криминалистика няма подобни описания. Този тип е готов да стигне до крайност, за да се добере до близнаците.

— Двамата с Бети сме убедени, че ще дойде тук. От всичко, което Шеба ни разказа, излиза, че е започнал като педофил; това обикновено спира, когато децата влязат в пубертета. Не и в неговия случай. Той е превъртял, а славата на Шеба като филмова звезда го е амбицирала. Истински късмет извадихме, че не уби никого от нас в Сан Франциско. Властите в „Синг-Синг„ са разпратили снимката му, пръстовите му отпечатъци и психиатрична диагноза, преди да го преместят в психиатрията. Те много рядко го правят, тъй като тогава всички затворници ще започнат да се преструват на луди, само и само да излязат навън. Трябва да си много особен случай със специални номера, за да се стигне до преместване.

— Чакай, Айк — прекъсна го Шеба. — За какви номера става въпрос?

— Нямаше да ти кажа — отвърна й Айк неохотно, — но след като попита… имал е навика да се храни със собствените си изпражнения.

Стаята се огласи от викове на отвращение. Бети ни раздаде копия от снимката и ние се загледахме в лицето. Приятен, дори привлекателен мъж на средна възраст, който по-скоро приличаше на хитрец, отколкото на чудовище. Шеба обясни, че когато били малки, баща им сякаш се състоял от стотици различни мъже с едно лице. Нямало роля, което да не му се удава, бил роден актьор, при това виртуозен в изпълненията си, само дето никой не знаел в кой момент играта ще свърши и човекът ще се изправи срещу света в истинския си вид. Умеел да имитира всякакви гласове и говори, да измисля костюми и персони. Принудил Еванджелайн Поу да обучава близнаците вкъщи, тъй като често наемал отдалечени къщи и ферми без номер и адрес. Можел да се преобрази в какъвто си поиска — свещеник, селски лекар, ветеринар, монтьор. За всяка роля усъвършенствал различни обноски; толкова често боядисвал косата си, че близнаците постоянно спорели какъв е естественият му цвят.

Всяка година се местели, понякога и два пъти на година. Двамата живеели в страх и ужас, били постоянно насилвани. Най-накрая алкохолизираната им майка успяла да се свърже с неин роднина. Така Еванджелайн научила, че една леля, за която не била и чувала до този момент, й е оставила в наследство пари и стара къща в Чарлстън, Южна Каролина. Минали цели две години, преди да успее да се махне, но най-накрая събрала кураж и го направила. Със завещаните й пари, както и онези, които била събирала в продължение на години с надеждата, че един ден ще избяга, наела голям фургон, за да се преместят на новото място и да започнат нов живот. Тогава живеели в Орегон и, разбира се, баща им ги проследил по фургона. Шеба каза, че щом се стигнело до тактика и преценка на ситуацията, майка й имала навика да допуска малки, но фатални грешки.

Еванджелайн била вече уморена да бяга и била готова да се примири със съдбата си. Сега, когато Шеба се беше прибрала у дома, тя беше почти сигурна, че той ще се спусне на юг. Освен това, продължи Шеба, тя била твърдо решена да се омъжи за Жабата, да си родят едно-две дечица и най-сетне да се успокои. Твърде много хаос имало в живота й и твърде много хаос била причинила в живота на други хора.

— Шеба, би ли престанала с тоя брак — помолих я. — Знаеш много добре, че се пошегувах.

— Ти, може би, но не и аз — отвърна ми. — Ти ми направи предложение и аз приех. Нещата са прости.

Фрейзър изглеждаше обезпокоена и изобщо не ни слушаше. Обърна се към Бети и Айк.

— Ами какво ще стане тогава с нашите деца, със семействата ни? Не ги ли излагаме на опасност?

— Според нас всеки, свързан по един или друг начин с Шеба и Тревър, е потенциална мишена — каза й Айк. — За него няма граници.

— Шеба, щом е така, повече не можеш да разчиташ на нашата помощ — отсече Фрейзър. — С удоволствие те придружихме в Сан Франциско. Но сега рискът е прекалено голям. Не можеш да искаш това от нас.

— Говори само от твое име — намеси се Найлс. — Шеба, ще охранявам къщата ти нощем.

— Найлс, не ставай смешен — изсмя се Чад. — Най-важни за нас са децата и семействата ни. Всичко останало минава на заден план.

— Айк има една идея и според мен е добра — каза Бети.

— Какво ще кажете за Маклин Тихуана Джоунс? — попита Айк.

— В никакъв случай! — отсече Шеба.

— Той се оправя много бързо — подхвърли Бети.

— Днес говорихме с него — каза Айк. — Сега е в последната фаза на рехабилитацията си. Тренира за бодигард.

— Затова го наехме за бодигард на Шеба — не се стърпя Бети. — Може да живее в сутерена. Все пак един бивш футболист на „Оукланд„ да охранява двора ти нощем не е най-лошото нещо в света.

— Помогна ни много. Той спаси Тревър — напомни й Айк.

След малко се намесих и аз с по-оригинално решение:

— Направи го, Шеба, или развалям годежа.

Избухнахме в смях, който — и това го знаехме всички — едва ли щеше да продължи дълго.

25

Парадът

В първия петък на септември стройните редици на курсантите от „Цитаделата„ излязоха на парад под ритъма на барабани и гайди. По-рано същия ден капитан Айк Джефърсън беше положил клетва пред кмета Джо Райли на много трогателна и прочувствена церемония за встъпване в длъжност като новия началник на полицията. Сега с дръзка войнишка показност корпусите маршируваха в чест на първия възпитаник на „Цитаделата„, станал шеф на полицията. В парадната си униформа Айк беше изпънал снага до новия ръководител на „Цитаделата„, генерал Бъд Уотс. Останалата част от многобройния му гръмогласен антураж беше настанена в украсената с червени ленти ложа за почетни гости. Голямото множество, което се беше събрало на летния парад, показваше колко обичан и уважаван беше Айк в родния си град. Родителите и трите му деца щяха да се пръснат от гордост, а щом се случеше името му да се спомене на висок глас, треньорът Джефърсън се просълзяваше и така не спря да плаче от момента, в който засвири военната музика, до момента, в който и последният войник мина пред очите му.

— Стегни се, тренер! — подразних го закачливо.

— Понякога човек трябва да стисне зъби и да се държи мъжки — подхвърли му Найлс същите онези думи, които ни крещеше на всяка тренировка.

— Вижте, момчета, оставете ме на мира — каза Джефърсън и избърса очите си с носна кърпа, вече прогизнала от сълзи. — Кой си е мислел някога, че такова нещо е възможно?

— А кой си е мислел някога, че нашият безмилостен треньор може да циври като бебе? — отвърна му също насълзеният Найлс, после отиде и прегърна възрастния мъж.

Не е възможно да останеш невъзмутим в такъв удивителен ден. Трибуните бяха пълни със съученици от „Пенинсула„, както и с шумния контингент на възпитаници на „Цитаделата„, випуск‘74.

Видях, че се задава лимузината на Шеба. Двамата с Найлс тръгнахме да я посрещнем, а когато спря, аз отворих едната задна врата, а Найлс — другата. Шеба носеше тясна, прилепнала по тялото й жълта рокля и бяла шапка, която стърчеше като архитектурен орнамент върху главата й. При появата й младата кръв на курсантите кипна.

— Много е шик да се закъснява, така ли? — подхвърлих й.

— Мислех, че съм подранила — невинно ми отвърна Шеба.

— Сега хвани подръка този млад курсант, той ще те заведе да седнеш, а аз ще помогна на майка ти. Тревър ви чака.

Приближих лимузината.

— Еванджелайн. Аз съм Лео Кинг. Помниш ли ме? Живеех срещу вас на същата улица.

— Ти ни донесе сладки, като пристигнахме. Колко мило от твоя страна. Този тук се опитва да ме задиря — каза тя, а уплашените й, объркани очи се оглеждаха тревожно наоколо. — Къде сме?

— Това е „Цитаделата„ — отговорих. — Там, където курсантите ходят на училище.

— О! — учуди се. — Курсантите ли?

— Да, а ето този тук ще те придружи до мястото ти. — Един второкурсник застана до Еванджелайн. Промуших ръката й така, че да го хване подръка, и двамата тръгнаха към ложата за почетни гости.

Тя обърна поглед и изгледа непознатия, който я водеше сред неспокойната тълпа. Видях как лицето й се сгърчи в ужас, но преди да успея да ги настигна, тя хвана ръката на момчето и го ухапа зверски. Курсантът не извика, не издаде звук, съвсем спокойно продължи и я заведе до мястото й въпреки кървящата ръка. Когато седна между Шеба и Тревър, тя се отпусна. Самият парад с белите летни униформи на курсантите, с гръмката военна музика и пищящи гайди като че успокои размътения й ум. Найлс извади от джоба си чиста носна кърпа, подаде я на курсанта и му каза да отиде в лазарета.

— Мамо, защо ухапа бедното момче? — попита я Шеба.

— Какво момче? — заекна тя. Погледът й обходи множеството и като се опита да бъде любезна, тя додаде: — Колко е хубаво.

— Успокой се, мамо — каза й Тревър и я потупа по ръката. — Погледай парада. Виж колко е красив Айк. Да го изпапка човек. Курсантите… о, Господи, защо не ме пуснеш сред тях? Само една нощ в казармата, толкова ли много искам?

— Знаех си, че идването ти тук е грешка — казах на Тревър.

Той беше все още твърде слаб, за да излиза без инвалидна количка, но истината е, че силата му се връщаше с всеки изминал ден. Денят, в който за пръв път изми зъбите си без чужда помощ, беше истинска повратна точка; две седмици по-късно вече решеше косата си сам. Беше ми вдигнал голям скандал; разкрещя ми се, че ако му откажа, сам ще се влачи като змия по улиците на Чарлстън, но пак ще стигне „Цитаделата„, за да присъства на парада в чест на Айк Джефърсън. Бях принуден да се съглася, но скоро съжалих за решението си, защото, както се оказа, ми трябваше цял час, за да го облека в сако и вратовръзка. Тъй като беше страшно отслабнал, нито един от костюмите, които Анна Коул ни беше изпратила от бившия му апартамент в Сан Франциско, не му ставаше. Всичките му земни богатства продължаваха да стоят складирани на тавана ми. Тревър ме беше накарал да разопаковам само огромната му колекция от дългосвирещи грамофонни плочи и да му инсталирам стерео уредба в гостната на долния етаж, където ежедневно се бореше с болестта си, за да спечели още малко време живот. По плочите му нямаше и една драскотина и всеки ден къщата кънтеше в опиянение от стихийната гениалност на Брамс, Шуберт и Моцарт.

— Е, католико, много си задръстен на тема секс — оплака се Тревър. — Не исках да кажа, че копнея да легна с целия корпус курсанти. И половината ми стига.

— Аз ще поема другата половина — обади се Шеба, двамата се ухилиха и вдигнаха победоносно палци.

— Тия близнаци! — въздъхна Найлс.

— Точно така — подкрепих го аз.

Преди топовните гърмежи да дадат знак за началото на химна, ние с Найлс предупредихме другите да се стегнат, защото идва ред на сублимния момент. Изведнъж Еванджелайн започна да крещи неистово и да дращи въздуха като настъпена котка. Двамата с Найлс я поведохме обратно към лимузината, а Шеба подтичваше зад нас.

— Аз ще я върна вкъщи — каза Шеба и гневно захвърли шапката си. — Знаех си, че не бива да я водя.

— Настани я в старчески дом — каза й Найлс.

— Не мога да го направя — отвърна му. — Ти би трябвало да го знаеш по-добре от всеки друг.

— Знам го, скъпа. И това е една от причините, заради които те харесвам.

— А не заради краката ми, така ли? — намигна му Шеба и влезе в колата до майка си.

— Те са първата причина.

С Найлс се върнахме на парада и всеки сложи ръка на сърцето си. Прозвучаха последните тонове от националния химн. Седнахме, но в същия миг към нас се приближиха двама курсанти и ни поканиха да ги последваме до ложата на генерала. Подчинихме се, озовахме се до Айк и генерала, но така и не разбрахме какъв е смисълът на този жест извън сценария. Тъй като бях по-близо до Айк, попитах го шепнешком:

— Какво означава това?

— Майната ти, Жаба! — отвърна ми с половин уста той. — Нали този парад е в моя чест. Затваряй си устата и ме остави да се кефя.

— Дано се изтърсиш от джипа, докато правиш преглед на войската. Дано си натъртиш задника.

— Ти идваш с мен в джипа, както и Найлс — заяви той победоносно.

— Това не е позволено.

— Сега е позволено.

Военният джип спря пред нас. Зад волана седеше курсант, лъскав като рекламен афиш. Генерал Уотс се приближи с маршова стъпка и се представи.

— Мистър Кинг, аз съм генерал Бъд Уотс, випуск‘59.

— Лео Кинг, генерале — отговорих му и двамата се здрависахме. — Випуск‘74.

— Найлс Уайтхед, генерале — каза Найлс. — Випуск‘74. И двамата сме съквартиранти с Айк.

— Знам — каза генералът. — Затова той толкова държеше да бъдете с него по време на прегледа. Това е висока чест. Господин Кинг, застанете до сержант Суърд, а вие, господин Уайтхед, елате от лявата ми страна. От дясната ми ще стои началникът на полицията.

Не можете да си представите колко ми се искаше баща ми да ме зърне отнякъде в този момент. Джипът се движеше тържествено по окосената трева. Погледнах към Бонд Хол, където посещавах часовете по химия и физика. Всички ни приветстваха въодушевено, а после джипът ни спря пред генералската ложа и ние с Найлс се върнахме на старите си места, но преди това прегърнахме нашия бивш съквартирант и му благодарихме за един от най-хубавите дни в живота ни.

Курсантите минаха за последен път пред трибуните. Отлично обучени, красиви, блестящи, дисциплинирани. Парадът протече без нито една засечка. Чак по-късно научихме, че всички ни е грозяла смъртна опасност.

Следващия понеделник довърших колонката си за церемонията по встъпването в длъжност на Айк и за официалния парад в негова чест. Въпреки че нееднократно ме бяха подканяли да започна да използвам компютър, аз съм инат човек и винаги сърдито отказвах да приветствам предимствата на новите технологии. За мен тракането на пишещите машини в новинарския отдел бе нещо свещено и неприкосновено, нещо, което ужасно ми липсваше сега. Глухото гризаческо потропване на компютърните клавиши ме дразнеше с неблагозвучието си. Препрочетох написаното във възхвала на Айк, но ми се стори незадоволително и като че ли неточно. Стегнах изреченията тук-там, лъснах някои от думите, подсилих внушението и заложих на златната среда — онази, която съдържа в равна степен и смешното, и сериозното. Прочетох го пак с критичен поглед и реших, че сега вече става.

Занесох го при новинарите и го връчих на Кити Махоуни, която беше постъпила като моя асистентка от първия ден, в който започнах да водя рубриката. Като на всяко момиче, завършило католически колеж, граматиката, пунктуацията и правописът й бяха безупречни. Освен това, докато редактираше писанията ми, винаги внимаваше за претенциозни или пресилени твърдения. Тя е едно съкровище в живота ми и двамата го знаем.

— Ей, Кити — извиках й. — Нося ти още един шедьовър. Просто не знам как успявам да ги бълвам всеки ден. Искам да го съсечеш на парчета, да смениш всяка дума в него, да пренапишеш изящната ми проза и да го подпишеш с моето име.

— С удоволствие, Лео — каза ми тя. — Щом си писал за твоя Айк, значи ще се давим в море от сълзливи сантименти.

— Безсърдечна жена си ти, Махоуни.

Телефонът на Кити иззвъня. Загледах се в лицето й и в, както ми се стори, уплашените й очи. Тя помоли човека отсреща да изчака.

— Един мъж иска да говори с теб, Лео, но отказа да се представи.

— Знаеш правилата. Щом отказва да се представи, аз отказвам да се обадя.

— Той твърди, че ти ще искаш да говориш с него — каза Кити, — след като те подсетя за тъжно усмихнатите лица.

Попитах я шепнешком:

— Имаш ли записващо устройство към телефона? — Тя кимна. — А можеш ли да стенографираш?

— Като едното нищо.

— Тогава запиши този разговор и го стенографирай — наредих аз и изтичах към моя кабинет. Успокоих дъха си, натиснах светещия бутон и вдигнах слушалката.

— Здрасти, Жаба — обади се гласът на секундата с мазна фамилиарност. — Отдавна не сме се виждали. Последният път беше във Фриско. Май беше опрял пистолет в главата ми на Юниън стрийт.

— О, мистър Поу, получавам ерекция всеки път като си представя как опирам пистолет в главата ти — отвърнах. — Надявам се пак да имам този шанс.

— Приятелю, името ми не е Поу. И никога не е било. Нито пък е името на близнаците. Нито на майка им.

— Хайде да обядваме заедно.

Мъжът се изсмя и това прозвуча като нормалния, закачлив смях на човек с работещо чувство за хумор, а не на психаря от моите кошмари.

— Жаба, трябва да приключвам бързо. Първо ще убия теб. После Найлс. После Айк. Близнаците си ги запазвам за десерт.

— С мен няма да ти е трудно — казвам му. — Виж, Айк и Найлс може да ти се опрат.

— Колкото плашило в полето — отвърна той през смях. — Вчера и тримата ви държах на прицел, докато се перчехте в джипа. Мислех си да ликвидирам полковите началници. Не за друго, ами колкото да дам знак, че съм се върнал в града.

— Момчетата от „Цитаделата„ много мразят разни въоръжени типове да се разхождат в градината им и никак не си поплюват — казах. — Затова не ти вярвам.

— Знаеш ли орела на върха на Бонд Хол? По време на парада там нямаше дежурни.

— Ама наистина ли има орел на покрива на Бонд Хол?

— Щях да ти пусна един куршум в главата, но после ми хрумна по-добра идея — продължи той. — Реших, че ако ти дам да разбереш, че те преследвам денонощно, ще ми е по-забавно.

— О, мистър Поу, ти си известен с умението си да се забавляваш. Тук непрекъснато си говорим за това. Кога разбра, че си педофил?

— Първо, името ми не е Поу — ядоса се той. — И, второ, не съм педофил, независимо какво разправят децата ми.

— О, педофил е най-хубавото нещо, което разправят за теб. И само за информация, кажи кога ти беше по гот — като чукаше Шеба или като чукаше Тревър? Започнал си ги още от петгодишни, нали? Или поне така е според сведенията, с които разполагам.

— Жаба, един съвет: премести ключа от къщата си на по-скришно място — отвърна ми, а гласът му вече не беше никак насмешлив, а заплашителен и гаднярски. — Снощи се отбих у вас. Отидох в спалнята за гости да погледам как спи моето синче педерастчето. Освен това, ако искаш, хвърли едно око и на порцелановия си сервиз. Хайде, доскоро. Сладки сънища, Жаба.

Мъжът затвори. Целият бях плувнал в пот, когато Кити се втурна при мен и извика:

— Всичко записах. Дума по дума. На ръка и на лента. Божичко, Жаба, в какво си се забъркал?

— Махоуни, никога не забравяй подчиненото си положение в този вестник. Ти си една най-обикновена секретарка, която трябва почтително да се обръща към мен с „господин Кинг„. В този вестник аз съм човек обожествен и почитан от целия град.

— Майната ти, Жаба! — отвърна ми тя. — В какво си се забъркал? Онзи на телефона звучеше като граф Дракула.

Обадих се на новия началник на полицията и му преразказах разговора си, преди да дам слушалката на Кити да му го прочете дословно. После се втурнах надолу по стълбите и към паркинга. Поех по Мийтинг стрийт с шеметна скорост с надеждата да привлека вниманието на някой полицай, но единственото, което привлякох, бяха високо вдигнати във въздуха средни пръсти, с които ме приветстваха подплашени от скоростта ми туристи. Като стигах Трад стрийт, пред къщата ми бяха спрели две полицейски коли, а ченгетата претърсваха наоколо. Моли ги беше пуснала да влязат в къщата. Бях забравил, че днес беше неин ред да дежури при Тревър.

Изведох я в градината и й пошушнах, че господин Поу е в града. Айк се приближи до нас и ме помоли отново да му предам разговора бавно, дума по дума. Вместо това ги поканих да ме последват в къщата до кабинета ми на втория етаж, където пуснах магнетофона. Моли се ужаси от чутото; Айк слушаше много съсредоточено, като от време на време си записваше нещо.

Телефонът иззвъня и аз го вдигнах.

— За теб е, шефе — казах. Айк взе телефона и се заслуша със същата онази овладяна напрегнатост, която за пръв път бях забелязал у него на игрището. Когато затвори, изглеждаше умислен и вбесен.

— Един от хората ми е намерил гилзи на покрива на Бонд Хол. Разбира се, няма пръстови отпечатъци, но гилзите били от пушка на снайперист. Къде са сервизите ти, Жаба?

— В трапезарията.

— Дай да погледнем.

— Това е Чарлстън — обади се Моли. — Това не е някакъв нюйоркски филм. Такива неща не се случват тук.

— Ще се учудиш, ако разбереш какво се случва тук — каза й Айк, докато слизахме по стълбите.

— Не и на хора като нас, Айк — настоя тя.

Отворих бюфета, в който пазех най-хубавия порцеланов сервиз, завещан ми от Харингтън Канън. Започнах да вдигам една по една фините чинии, които ми бяха най-любимите от трите наследени сервиза. Айк ме спря и ме накара първо да си сложи тънки латексови ръкавици. Той също си сложи един чифт, докато аз преглеждах сервиза парче по парче. Като стигнах до първата голяма чиния за ядене, го видях. Моли също го зърна — усмихнатото лице с една сълза — и нададе писък, защото знаеше много добре историята на този ужасяващ подпис.

— Жаба, взел е ключа ти — каза Айк мрачно. — Време е да се сменят всички ключалки. Знаеш на кого да се обадиш.

Отворих жълтите страници на „Ключари„ и набрах номера на „Ледбетър — ключове и охранителни системи„. Обади се познат глас.

— Бих искал да говоря със собственика — най-тъпото, най-гадното и жалко копеле от всички местни селяндури.

— Същият на телефона. Какво правиш бе, Жаба? — попита ме Уърми Ледбетър.

— Имам страшен проблем — казах му. — Снощи някой е влизал в къщата ми. Трябва да сменя всички ключалки.

— Имаш ли охранителна система? — попита ме той.

— Да, ама е много стара. Май трябва да я подновя.

— Точно така. Имам една само за теб. Произведение на изкуството. Някой да пръдне в храстите, и тя се включва.

— Тогава се хващай за работа — казах му, — а когато свършиш тук, отиваш у майката на Шеба Поу и повтаряш същата операция.

— Ще го направя безплатно, ако Шеба ми стои по бикини, докато работя.

— Смятай, че се е навила — отвърнах му.

— Веднага пращам работниците си у вас — обеща ми Уърми. — Ще приключим всичко, дори ако се наложи да работим и през нощта. Но, Жаба, ще те таксувам двойно.

— Ще се обидя, ако не го направиш — казах. — И, Уърми, много ти благодаря.

В този миг влезе една полицайка и подаде бележка на Айк. Той я изчете озадачено, после я повтори на глас:

— Курсант на име Том Уилсън не е присъствал на парада в петък, но го е гледал от покрива на Пети батальон. По едно време забелязал, че някакъв мъж се разхожда по покрива на Бонд Хол. Двамата дори си помахали. На младия Уилсън обаче му се сторило странно, че онзи носел сак със стикове за голф.

Айк се замисли, челото му се сбърчи угрижено. Явно търсеше точните думи, после ми каза:

— Жаба, ето какво ме тревожи. Сериозно ме тревожи. Защо този тип ти е казал истината?

Моли ме изненада с бързия си отговор:

— Защото иска да ни изплаши. Да ни държи в напрежение. По този начин съсипва ежедневието ни и го знае. Иска да ни накаже, всички до един, за това, че обичаме децата му.

26

Злият гений

За една нощ градът на палмите, маслините и невиждано красивите градини се превърна в място на мъчителни кошмари. Тесните улички с издигащите се от двете им страни къщи, които винаги са ми носели утеха и удоволствие, сега ме караха да потрепервам от страх и зловещи предчувствия. Водните дъбове ми приличаха на страшилища, а провисналата тиландзия — на обеснически примки. Миртата се поклащаше като човешки скелет. Въпреки че винаги съм обичал нощния Чарлстън, сега след залез-слънце той ми се струваше непоправимо зловещ. За нищо на света не бих излязъл на разходка по осветените улици, нито кракът ми би стъпил в някоя от историческите му забележителности. Без да разбера, Чарлстън бе надянал гротескната маска, сътворена от съдбата, когато преди повече от двайсет години един фургон на транспортната фирма „Атлас„ беше спрял пред къщата на отсрещната страна на нашата улица.

Уърми и екипът му от ключари нахлуха в къщата ми и я превзеха. Той обеща да не мръдне от там, преди да се върна. Бях много учуден, като го видях колко грижовно и нежно се отнася с Тревър. Но веднага и с много приятно чувство си спомних онова артистично представление в гимназията, когато Тревър свиреше на пиано, а Шеба пееше „Лили Марлен„ и, както самият Уърми се изрази, „събра очите на всички в училище„. Двамата с Айк излязохме под акомпанимента на звънливия шум от ключарски инструменти, който долиташе от всички етажи на къщата. Айк махна на полицая, когото беше поставил на пост пред къщата. Като минахме покрай къщата на Найлс и Фрейзър, Айк свали стъклото на прозореца, за да поговори с полицая, който трябваше да бди пред къщата на семейство Уайтхед.

Когато стигнахме дома на Шеба и майка й, отпред бяха паркирани две полицейски коли. Шеба се втурна да ни посрещне.

— Имах ужасен ден с невястата на Франкенщайн. Радвам се, че дойдохте. Най-лошото на тази работа е, че ме отегчава до смърт.

— Повече да не съм те видял да отваряш вратата по този начин — заповяда й Айк. — Баща ти е в града.

Айк влезе в къщата, спусна всички завеси на прозорците от първия етаж и ми каза да направя същото на втория. Заварих Еванджелайн Поу да седи в едно кресло до леглото с празен поглед и напълно безучастна. Айк дръпна Шеба настрана и с няколко щриха й описа събитията от деня. Когато пусна записа, безмълвната Еванджелайн чу гласа на бившия си съпруг и изведнъж обезумя. Писъкът, който нададе, сякаш не идваше от този свят и бе толкова силен, че привлече вниманието на двамата полицаи отвън.

Шеба веднага спря магнетофона и майка й отново изпадна в безтегловна обърканост, която щеше да остане естественото й състояние до края. Когато Шеба я хвана за ръка, за да я сложи в леглото, тя се опита да я ухапе. С удивителна пъргавина Шеба успя да отскочи назад и да я задържи на една ръка разстояние от себе си, после някак я успокои и започна да я приготвя за лягане. На нас каза да я изчакаме на долния етаж.

След петнайсет минути се върна във всекидневната с бутилка шардоне и ни наля по чаша.

— Май ще трябва да изкарам един курс по бойни изкуства, ако вземе да става по-агресивна.

— Голям проблем. Нито миг спокойствие — съгласи се Айк.

— Онзи ден се опита да ми извади окото с фиба за коса — каза му Шеба. — Изхвърлих всички фиби от къщи. По едно време скри ножицата под възглавницата си. По няколко пъти на ден трябва буквално да се боря с нея.

— Това, което чу на записа, гласът на баща ти ли е? — попитах.

— Не. Това е гласът на Сатаната. Но за най-голямо нещастие на мен, Тревър и мама, той е и мой баща. Да, това е неговият глас. Това е бездънното зло. Не познавам актьор, който би могъл да го имитира.

Разплака се, когато Айк й пусна целия запис и зловещият глас на баща й сякаш изпепели всичко наоколо. Заплахата, която се долавяше в гласа му, можеше да стресне и наемен убиец. Парализирах се при вида на Шеба и нейното изражение, след което се обърнах и видях разтревожения и посърнал поглед на Айк. Записът свърши, той се пресегна и прегърна Шеба, а самочувствието му на професионалист ни вдъхна кураж.

— Какво можеш да ни кажеш от чутото? — попита я той.

— Че вече не може да се контролира — сви рамене тя. — Самоконтролът беше неговата сила. Можеше да те докара до пълно отчаяние, да те пречупи докрай, след което се отдръпваше ненадейно. Можеше за по-малко от миг да се преобрази от убиец в ангел-хранител. Но най-много се гордееше, че винаги владее положението, всяко положение. Сега е тръгнал да се цели в почти деца, излезли да маршируват. Значи се е предал. Свършено е с него. Вдигнал е ръце. Чао, татенце.

— Имаш ли негова снимка? — попита Айк. — Някакви документи, свидетелство за раждане или друго нещо, което да ни помогне за залавянето му?

— Нищо. Порових из нещата на мама. Няма. Знаете ли всъщност какво търсех? — попита тя. — Някакво свидетелство за раждане или документ за самоличност. Просто исках да разбера истинското си име, както и това на Тревър. Мама ме кръсти Шеба, когато избягахме от Орегон. Преди това бях Нанси. Тревър беше Боби. Или пък точно тогава май беше Хенри. По едно време Тревър беше Кларънс и страшно си мразеше името. Когато бях на шест, той ми викаше Бюла — каза тя, сбърчи нос при този спомен и изведнъж заприлича на малко, уязвимо момиче.

— Каква съвършена школа за една актриса — подхвърлих.

— Откакто съм се родила, играя роли и се преструвам — каза тя и се усмихна плахо. — Нямахме друг избор, трябваше да бъдем различни при всяко преместване.

— Виж, не може да останеш тук сама — казах й. — Стегни си нещата, вземи майка си и елате при мен.

— Колко мило от страна на моя годеник, нали? — обърна се тя към Айк. — С какво заслужих такъв прекрасен мъж?

— Не съм ти никакъв годеник — сопнах й се. — Шеба, престани да се лигавиш, положението е сериозно. Човекът от записа е напълно превъртял. И въоръжен. Тук не си в безопасност.

— Баща ми може да е луд, но освен това е хитър като лисица — каза тя и пак сви рамене. — В затвора очевидно не му е харесало. Няма да предприеме нищо, докато полицейските коли са отпред. Освен това, Лео, не мога да преместя майка си у вас или където и да било другаде. Едва се е успокоила.

— Нека засега нещата останат така — каза Айк. — Трябва ми нов план. Започвам да си мисля, че този човек е по-умен от всички нас.

— Той е зъл гений — каза Шеба. — Но все пак гений. Кога ще пристигне прекрасният ми телохранител? Ако той не изплаши баща ми, значи нищо не може да го изплаши.

— Бети ще вземе Маклин от летището в понеделник — каза й Айк. — Директорът на школата ми каза, че Маклин е супер. Най-добрият в класа.

— С радост ще го посрещна. Тази сутрин почистих стаята му в сутерена.

Преди да си тръгнем, пак й казах да се премести у нас, но тя смяташе, че това няма да се отрази добре на Еванджелайн. С Айк тръгнахме към моята къща. Пътувахме в мрачно, неловко мълчание. Денят беше изтощителен и ужасяващ. Не съм особено смел и нямам нищо против да споделя този пикантен факт с когото и да било. Уърми ни чакаше. Седеше отпред на бордюра и си говореше с дежурния полицай. Изправи се бавно да ни посрещне. Прегърнахме се. Каза ни да се грижим за Тревър и обеща да убие всеки, който посегне на някой от съучениците му. Освен това ми подхвърли, че би искал да види името си и това на неговата фирма в редовната ми рубрика. Обещах му.

— Утре ще се заема с къщата на госпожа Поу — каза той и се качи в камиона си. — Ще прередя други мои клиенти, но от мен да мине. Заради Шеба.

Приготвях закуската на Тревър, за да му я поднеса в леглото, когато някой взе да думка по външната врата. Отворих и видях Айк — в ужасно състояние. Никога не го бях виждал да плаче, нито да изглежда като пред припадък. Първо си помислих, че нещо се е случило с Бети или някое от децата. Хванах го за ръката и го попитах дали всичко е наред със семейството, на което той кимна рязко, и веднага разбрах, че му е трудно да говори. Поведох го към близкото канапе. Той седна, отпусна глава и започна да вие като пребито дете. Целият изстинах. Седнах до него, прегърнах го, но не можах да го успокоя. Станах да взема книжни кърпи, за да си избърше носа и очите. Колкото повече се мъчеше да се овладее, толкова по-страшно се разридаваше. Най-накрая стана, извини се с непознат за мен глас и се отправи към банята. Чух го как наплиска лицето си. Скоро след това май дойде на себе си, като че с всяка глътка въздух истерията му стихваше. Когато отново влезе, се появи като истински началник на полицията в Чарлстън.

— Лео, да излезем с колата навън — предложи той. — Само ние двамата. Нека Тревър остане тук.

— Разбира се — отвърнах му, обзет от паника.

Айк изчака, докато се качим в полицейската кола, после каза само една дума:

— Шеба.

— Какво Шеба? — попитах, но като чу въпроса, той едва не се разплака отново.

Махна с ръка, сякаш не беше в състояние да каже повече, затова млъкнах, а той пое към Брод стрийт. Погледнах го, като зави надясно по „Ашли„, езерото Колониъл блещукаше на утринната светлина. Спря пред къщата на Шеба и майка й, която приличаше на магазин за продажба на стари полицейски коли. Жълтата лента, която показваше, че се разследва престъпление, опасваше целия двор. Помислих си, че нещо се е случило с Еванджелайн. Айк паркира в алеята на майка ми.

— Майка ти вкъщи ли е? — попита ме, като гледаше право напред.

— Не знам — отвърнах тихо. — Сигурно е на литургия. Какво е станало в къщата на Поу? По дяволите, Айк! Независимо дали е Еванджелайн или Шеба, кажи ми!

— Не мога. Ще ти го покажа.

Пресякохме улицата, Айк повдигна лентата и ми направи знак да мина отдолу. Кимна към колегите си, някои от по-младите му отдадоха чест, но си личеше, че всички са страшно разстроени. Като стигнахме отворената врата, двама полицаи ме изгледаха подозрително. Показах им журналистическата карта и подозрителността им моментално се превърна в открита враждебност.

— Мак, той е с мен — успокои го Айк.

— Шефе, гледката не е за цивилни — каза му Мак.

— И за полицаи не е — отвърна му Айк. — Жаба, стегни се. Това ще те разсипе.

Влязох в спалнята на Еванджелайн Поу и все едно прекрачих в кланица. Гледката и миризмата ме блъснаха в лицето, запуших устата си и хукнах назад. Поех си дълбоко въздух и си наложих да се върна обратно. Изпаднах в шок, щом видях кървавата баня, невероятна в своята гротескност. Спокойно настанена в леглото си, Еванджелайн седеше по пижама, а в ръката си държеше окървавен касапски нож. На пода, обезобразено до неузнаваемост, лежеше тялото на ослепително красивата американска актриса Шеба Поу. Цялото й тяло беше покрито в прободни рани — дори лицето и двете й очи. Едната й гърда висеше почти отрязана.

Отместих поглед от Шеба, не исках повече да виждам надупченото й тяло. Еванджелайн обаче седеше като някакво митическо създание, обладано от страховита сила. Продължаваше да стиска окървавения нож. И го размахваше, ако някой дръзнеше да я доближи. Кръвта на дъщеря й беше полепнала по косата й — сплъстена на странни лимби и букли. Пижамата й беше прогизнала от кръвта на Шеба. Лицето й представляваше аленочервена маска.

— Реших, че може да разпознае гласа ти, Лео — каза Айк тихо и предпазливо.

— Госпожо Поу — едва успях да произнеса. — Помните ли ме? Аз съм Лео Кинг, живея на отсрещната страна на улицата. Всички деца ми викат Жаба. Донесох ви сладки в деня, когато се преместихте тук.

Тя се вторачи в мен с поглед, по-празен и от открит кладенец.

— Очила? — промълви.

— Точно така, мадам. Същият. Тогава носех очила с рогови рамки. Сега съм с контактни лещи.

— Жаба — каза тя. — Жаба ли?

— Това съм аз, госпожо Поу.

— Поу ли? — учуди се тя.

— Това е вашето име. Еванджелайн Поу.

— Не, не — каза тя. — Марк. Марк.

— Това да не е истинското име на Тревър? — попитах аз.

— Къде е Шеба? — рече Еванджелайн. — Обеща да стои до мен. Марк?

— Шеба я няма — казах с разтреперан глас. — Няма да се върне.

Еванджелайн присви злобно очи и рязко размаха ножа пред лицето ми. Отстъпих, въпреки че бях на безопасно разстояние от нея. В стаята имаше една полицайка, която правеше запис и едновременно стенографираше на ръка всяка нейна дума.

— Лео, опитай се да я убедиш да остави ножа — каза ми Айк, — защото в противен случай ще се наложи да й го вземем насила, а не ми се ще да прибягваме до това.

— Госпожо Поу? — попитах. — Искате ли да видите сина си Тревър? Той е отседнал в моята къща. Ще ви посвири на пиано.

— Тревър. Тревър — повтори тя. Лицето й грейна, сякаш се сети за нещо, после отново помръкна. — Тревър ли? — каза, но вече съвсем безучастно.

— На Тревър му трябва ножът. Замислил е голяма изненада. Иска сам да приготви вечерята и му трябва ножът.

— Няма нож. Марк, аз нямам нож. Къде е ножът?

— Във вашата ръка. Прощавайте, госпожо Поу, това в косата ви паяк ли е? — изведнъж се сетих за тази нейна фобия. През пролетта отказваше дори да влезе в градината на майка ми заради непреодолимия си страх от паяци.

Ножът се изплъзна от ръката й и тя започна панически да удря главата си. Полицайката се опита да я спре. Еванджелайн я ухапа толкова силно, че й потече кръв.

— Добре. Довършете останалото — разпореди се Айк и ме поведе навън, като ме придържаше за лакътя.

Олюлях се и се облегнах на рамото му, когато силното слънце ме заслепи. Съседите се бяха събрали на групички около къщата — любопитни и жадни за зрелища. В този момент ги ненавиждах, после обаче им простих тази проява на груба човещина и безобидно любопитство.

— Моите хора смятат, че старата дама е извършителят — каза Айк.

— Не. Бил е той — възразих му.

— Може би, но как да го докажем? Не намерихме и капка чужда кръв в къщата. Ако баща й я е убил, самият той би трябвало да е целият в кръв. Кръвта на Шеба би трябвало да капе от ръцете му и на излизане да направи пътека в къщата.

— Той е много ловък — казах. — А и от това, което току-що видях, става ясно, че е решен на всичко.

— Лео, ще те помоля за една услуга — каза Айк. — Би ли описал в колонката си всичко? Заплашителните телефонни обаждания в твоя офис, бащата, който в продължение на години преследва близнаците, и безпогрешно извършеното престъпление. Защото досега този тип винаги се е измъквал и при него няма пропуск. Обзалагам се, че моите хора няма да открият никакви улики в онази стая. Няма да могат да докажат, че е имало и друг човек.

— Тогава защо да пиша тази колонка?

— Мисля, че може да го провокира по някакъв начин — продължи Айк. — И след като вече видях как е накълцал Шеба, искам само едно — да го убия, и то лице в лице. Това не го пиши в колонката си.

— Няма — обещах му. — Но ми хареса, че го каза.

Изправих се и пак се олюлях, но Айк беше до мен. Хвана ме, преди да се блъсна в една от колоните.

— Божичко, Айк — казах. — Беше повече от ужасно.

Любопитните съседи сигурно щяха да разправят с огромно задоволство на приятели и роднини как са видели един журналист и началника на полицията да стоят прегърнати и да плачат от безсилие.

В колонката си описах шока, който бях изживял при вида на обезобразеното тяло на Шеба и на обезумялата й майка, която напоследък бе станала агресивна — как седеше в леглото си като на пост, а ножът и дрехите й бяха покрити с кръвта на дъщеря й. Ако Еванджелайн Поу беше убила Шеба, написах аз, тогава нямаше да има никаква полиция и никакво престъпление. Щях да си кажа, продължих, че съм станал свидетел на една голяма трагедия и нищо повече, тъй като поради своя алцхаймер Еванджелайн Поу не би могла да отговаря нито за престъпление, нито дори за рационалните си действия. След това разказах за деня, в който Шеба и Тревър се преместиха да живеят в къщата на отсрещната страна на моята улица и как ги бях посрещнал в квартала с домашни сладки. Както и за нощта, когато близнаците и майка им, обезумели от страх, бяха пристигнали да се скрият у нас, защото някой, когото дори не бяха видели, ги заплашвал, и как същия месец самият аз бях нападнат от маскиран човек, докато разнасях сутрешните вестници. Споменах и за мрачно усмихнатото лице, което представляваше неговата емблема и визитна картичка, за това как като хищник следи и дебне двете си ужасени деца. Писах и за това как най-накрая бил заловен в Ню Йорк, след като убил портиера в сграда на Парк Авеню, където била отседнала Шеба. Че бил осъден на доживотен затвор, но се престорил на луд, след което инсценирал самоубийството си. Описах пътуването му до Сан Франциско, трупа на индиеца в багажника на колата му и нахлуването в къщата на Вайехо стрийт. Нарекох го Мъжа без име, уточнявайки, че дори собствените му деца нямат никаква представа кой е той. Измислял си всевъзможни псевдоними, всяка година сменял работата си, наемал къщи в глухата провинция, държал децата си в изолация, насилвал ги, когато му скимне, и ги малтретирал по всевъзможни начини.

Докато била изнасилвана, Шеба Поу си мечтаела да стане голяма актриса, да играе трагични героини и да изговаря толкова силни реплики, че целият свят да я гледа в захлас. Когато идвал редът на Тревър, той си представял как завладява големите музикални подиуми на света и изправя на крака цели зали с виртуозното си изпълнение на творбите на гениални композитори. И как въпреки разрухата в детството си двамата бяха успели да наситят живота си с изключителна красота.

И тук за пръв път си признах, че Шеба Поу е била първото момиче, което ме е целунало. И как за едно грозно и стеснително момче това е било като целувката на богиня. Именно богиня, продължавах в статията си, беше тръгнала да става Шеба Поу, когато още в деня на дипломирането си бе поела към Лос Анджелис. И точно това успя да стане: богиня на филмовия екран и на театралната сцена, оставяйки след себе си творчество, което й отрежда безсмъртие.

„Нюз енд Куриър„ отпечата и снимка на бащата, направена при влизането му в затвора „Синг-Синг„. Един от художниците на вестника пък се постара да направи доста зловеща версия на плачещото усмихнато лице, което вече редовно гастролираше в кошмарите ми.

Тъй като Шеба Поу беше много известна, моята статия попадна в новинарските емисии и беше препечатана в много от вестниците по света. В деня, в който излезе, телефоните в редакцията прегряха. Читатели се обаждаха с всякакви сведения, съвети, подозрения, предчувствия, съвпадения и съмнения, че са видели бащата, както и с много други дребни подробности. Записвахме всяко име и телефонен номер, внимателно ги номерирахме и проверявахме верността на получената информация. Портиерът на сградата ни беше вдигнал ръце от тълпите мъже и жени, които прииждаха с написани на ръка бележки или напечатани писма до мен, в които описваха колко много ги е развълнувала статията. Едно ченге от отдела за обезвреждане на бомби трябваше да проверява писмата. После идваше ред на Кити Махоуни, която ги преглеждаше и после пристигаше в кабинета ми с цели купчини.

След като не беше успял да се свърже по телефона поради претоварените линии, Айк се беше качил при мен по задните стълби. Погледна затрупаното ми от писма бюро, но на лицето му бяха изписани напрежение и безпокойство.

— Мисля, че разполагаме с нещо — каза. — Възрастна дама, която живее на последния етаж в сградата „Сарджънт Джаспър„, е прочела статията ти. Не можела да спи. Често гледала покривите на Чарлстън. Та тя е видяла мъж на средна възраст, който изтичал от един заден двор и се качил на кола. Според нея било три сутринта в нощта, когато Шеба е била убита.

— Имаме ли описание?

— Не. Било е тъмно.

— А колата?

— Тя не би различила пинто от мазерати — каза Айк. — Трябва ни нещо по-конкретно.

— Ще го имаме.

— Защо си толкова сигурен?

— Заради егото му — казах. — Ще се хване на въдицата, ще видиш.

Писмото пристигна още на следващия ден. След като го изчете, Кити изпищя така силно, че всички репортери се втурнаха към нея. Подаде ми го, а аз го изчетох два пъти, преди да се обадя на Айк. Погледнах часовника си — петък, осми септември. Времето летеше край мен, без да оставя следи от своя ход, дните ми се бяха слели в един. Чух гласа на Айк.

— Появи се нещо — казах му.

— Какво?

— Писмо. Не е писано на ръка, а с букви, изрязани от вестници и списания. В горния десен ъгъл на листа има снимка на жаба.

— А, любовно писмо значи.

— И още как. В него пише: „Един е аут. Полицаите са идиоти. Ти също си идиот. Аз никога не съм малтретирал деца. Моите деца ме обожават. Следващата седмица започва лов на жаби.„

— Това ли е? Има ли подпис?

— О, да. Най-добрият му засега. Дълго време си е играл с рисунката. Усмихнатото лице и сълзата.

— Червено мастило или лак за нокти?

— Нито едно от двете — казах. — Мисля, че е изрисувано с кръв.

И точно така се оказа — тестовете потвърдиха, че в това последно произведение на изкуството бащата на Шеба беше използвал кръвта на дъщеря си.

Погребението на Шеба трябваше да се състои в катедралата „Свети Йоан Кръстител„ на Брод стрийт в понеделник на единайсети септември. Монсеньор Макс беше пребледнял и съсипан от загубата, но, естествено, готов да изпълни свещеническите си задължения. Истината бе, че всъщност не можеше да се лиши от вниманието, което му оказваха всички медии. Беше дал вечеря в дома си за многобройните холивудски продуценти, режисьори и звезди, които бяха долетели с частните си самолети. „Нюз енд Куриър„ публикува списък със знаменитостите, които бяха превзели града, за да отдадат последна почит на убитата актриса. Мерил Стрийп, обляна в сълзи, беше интервюирана от Бил Шарп и Деби Чард по Канал Пет. Клинт Истууд се държеше мъжки, Пол Нюман беше видимо разстроен, Джейн Фонда — разтреперана, Ал Пачино — както винаги сприхав, а Франсис Форд Копола се оказа много мил човек.

До този момент не си бях давал сметка за разложителния ефект на манията по знаменитости, от която Америка беше обзета и която водеше единствено до една скапана, изтъркана и банална култура. За пръв път я видях на живо по време на погребението на Шеба Поу, когато пет хиляди души обсадиха катедралата и с невероятна агресия защитаваха правото си да влязат вътре. Това бяха почитатели на Шеба, не приятели, и бяха дошли от най-далечни места като Сиатъл и Мексико Сити, само и само да се разпишат в книгата за гости: погребалната агенция едва им насмогваше и за един ден извади седем нови книги за тези, които стояха на опашка до два часа през нощта, за да напишат една-единствена противно неискрена и сантиментална фраза: „Моята любима актриса„. Полицаите на Айк трябваше да усмиряват взривоопасното множество пред катедралата. Тревър избра хората, които да носят ковчега — Айк и Бети, Найлс и Фрейзър, Моли и аз. Освен това беше помолил майка ми да го бута в инвалидната количка и да седи до него в църквата на първия ред. Съкрушен от смъртта на сестра си и от ролята на обезумялата си майка в нея, той беше заприличал на сянка. Докато се качвахме с ковчега по стъпалата на катедралата, имах усещането, че всеки момент тълпата ще ни събори на земята.

— Искаме да докоснем ковчега — изпищя едно момиче.

— Имаме право да я видим! — изкрещя друго, а останалите настъпваха заплашително и за малко да ни препречат пътя.

— О, това е страхотна идея — прошепнах на Моли. — Да им покажем накълцаното й тяло.

Началникът на пожарната бе ограничил броя на присъстващите до хиляда, но и така църквата беше препълнена. Докато крачехме по централната пътека, очите ни бяха пълни със сълзи, после оставихме ковчега и заехме местата си на първия ред. Издирването на Тревър в Сан Франциско беше превърнало нашето приятелство в нещо много по-силно и дълбоко. Клетвите между нас бяха издълбани в камъка и ние щяхме да останем свързани помежду си до края. Шеба се беше върнала при нас, за да й помогнем да открие Тревър, и ние, без да се замислим, й бяхме отвърнали с нашето непоколебимо „да„. Но ето че сега заради черните сили, които това пътуване бе отприщило, се бяхме строили, за да погребем жената, която ни поведе на запад. По време на погребението се разстроихме още повече. Търсейки опора, се бяхме хванали един за друг като за спасително въже.

Монсеньор Макс се беше приготвил да отслужи подобаващо тържествена и внушителна литургия и се извисяваше над общата печал с вроденото си актьорско умение да бъде винаги център на внимание. Гласът му мигом завладя аудиторията и покори онези холивудски величия, които — и той много добре го съзнаваше — бяха вперили очи в него. Сякаш чух как майка ми казва: „Макс трябваше да бъде първият американски папа„, и наистина в осанката му имаше нещо царствено.

Първата изненада за нас дойде от Уърми Ледбетър, който стана и отиде до олтара, а монсеньор Макс го придружи до една огромна Библия с извезани корици. Уърми ни прочете едно от посланията с южняшкия си акцент, толкова силен, че можеше да му издейства второстепенна роля във филма „Избавление„. Тревър ми беше разказал колко много се разстроил Уърми, като научил за смъртта на Шеба. Не можел да си прости, че заедно с хората си не е останал да работи, ако трябва и цяла нощ, за да инсталират охранителната система в нейната къща. Казал, че така щял да й спаси живота. Тревър го уверил, че нищо не би могло да спаси живота на сестра му.

След като свърши, ние шестимата му кимнахме одобрително, а той се върна на мястото си, облян в сълзи. Тогава се надигна Чад, който отвори Библията на Евангелие от Лука. При вида на благородническата му външност и мелодичен глас човек можеше веднага да разбере защо възпитанието и аристократичната кръв са играли толкова съществена роля при формирането на висшето градско съсловие. Гласът му беше копринено изискан, четеше Евангелието така гладко и изразително, сякаш той го е писал. Когато се върна на мястото си, и на него кимнахме одобрително.

Дойде моментът да получим светото причастие и Моли сграбчи ръката ми, леко паникьосана.

— Мога ли да взема причастие, след като принадлежа на Англиканската църква?

Дадох си сметка, че от нас шестимата само аз съм католик. Погледнах към монсеньор Макс и той ни кимна всички да се приближим.

— Монсеньорът казва, че всички сме добре дошли да приемем тялото Христово — казах й.

Тръгнахме напред, въпреки че Айк и Бети нямаха голямо желание да го направят, тъй като бяха заклети южняшки баптисти. Но ето, така се случи, че те получиха своето първо причастие на погребението на Шеба. И съвсем естествено в този момент майка ми, пуристката, ми хвърли един от най-убийствените си погледи.

Монсеньорът беше ангажирал още шестима свещеници от епархията да дават причастие на неспокойната тълпа пред катедралата. Потирите им бяха препълнени и с хостиите напред, те потънаха в тълпата. Това я усмири и успокои. Защото повечето хора щяха да повтарят до края на живота си: „Получих първото си причастие в Чарлстън, на погребението на Шеба Поу.„

След това изобретателността на монсеньор Макс се развихри докрай. Качи се на амвона, вдигна глава и даде знак на оператора, който се намираше в ложата на хористите. Предишния ден, по време на вечерята за холивудските гости, Макс се беше запознал с агента на Шеба Сидни Тоб, който я беше открил на осемнайсет години и бе останал верен и честен с нея през цялата й кариера. Винаги съм смятал, че Сидни беше малко влюбен в Шеба, но това не ме учудваше — нали и аз бях. Той беше подбрал най-красивите й снимки, известни реплики и филмови кадри, но идеята те да бъдат прожектирани беше изцяло на монсеньора. Той беше предложил това да стане в края на погребението.

Първата снимка показваше Шеба Поу в разцвета на лъчезарната й младост и при вида й множеството затаи дъх. Как е възможно да съществува толкова красива жена, помислих си, загледан в грейналите й зелени очи и златиста коса, в съвършения овал на лицето й, в пълните зрели устни и фигура, изваяна от Божията любов към женските извивки. На втората снимка Шеба позира — малко кисела, капризна, сексапилна, току-що пристигнала в Холивуд. На третата е като ангел — изгубен и объркан в големия град. Всеки нов кадър изтръгваше от присъстващите вик на възхищение и възторг. Сподавено възклицание се разнесе, когато за пръв път се появи с Клинт Истууд. Свежа, жизнена, божествена или свадлива и опърничава, или откровено прелъстителна. Опечалените се разчувстваха още повече, наблюдавайки едва забележимите, но неминуеми промени в чертите на съзряващото й лице. Докато израства от момиче до млада жена, все повече се разхубавява, а изражението й става по-интелигентно и по-строго. Най-накрая е снимана в ресторант в Лос Анджелис да танцува с Ал Пачино. Отново е ослепително красива, сякаш огряна от вътрешна светлина и все още притежава онова необяснимо качество. Безупречно лице, което само камерата може да улови, лице и тяло, които всички в света желаят, за да ги виждат, да им се любуват и да ги обожават отново и отново. Когато апаратът щракна след последния кадър, събралите се изчакаха ковчегът да мине отпред, за да тръгнат след катафалката.

Докато се нареждахме да вдигнем ковчега, Моли ни подхвърли:

— Вие, момчета, никога няма да разберете колко трудно беше да си съученичка на Шеба Поу и да се мериш с красотата й.

— Моли — отвърна й Найлс с безизразно лице, — ние пък знаем колко трудно ни беше да се правим, че сме от камък в присъствието на Шеба Поу.

Това бяха единствените ни реплики, преди да поемем към гроба, но аз знам, че Шеба щеше да им се зарадва.

Всички вървяха, потънали в мълчание, само Моли, вечно любезна и грижовна, гледаше да разсее мъката и мълчанието ни с някакъв дребен разговор. Въпреки че я познавах много добре, се подразних, когато се опита да отклони вниманието ни към новина от вечерната емисия.

— Знаете ли, че в Карибско море бушува ураган?

— Не съм имал време за телевизия — отвърна й Айк разсеяно.

— Има ли си име вече? — попита Найлс.

— Да, кръстиха го преди два дни — каза Фрейзър. — Започваше с „Х„, мъжко име. Хърбърт ли, Хенри ли? Нещо от тоя род.

— Хюго — осведоми ни Моли. — Кръстили са го Хюго.

Наред с Шеба щяхме да помним това име до края на живота си.

27

Герника

Сутринта на 21 септември 1989 година. Кучетата в Чарлстън започнаха да вият в хор, като че обзети от някакъв ужас, докато котките стояха бездушни и отпаднали. Прозорците на големите градски къщи бяха покрити с шперплат, защото хората подготвяха домовете си за бурята, която все още се намираше далеч от тук. Въздухът в града сияеше зловещо, като че осветен отвън. Една красива дама свиреше на арфа до прозореца на разкошна къща на „Ист Бей„. Като свърши, стана и се поклони пред събралите се край нея градски сноби, които си бяха организирали парти по случай урагана. „Хюго„ щеше да го разбие на пух и прах, стоварвайки на това място страховития си безмилостен юмрук. До сутринта на следващия ден жителите на Южна Каролина щяха да научат всичко, което можеше да се знае за правилата на урагана. Правилата са пристрастни и неумолими.

Ураганът „Хюго„ действаше по силата на собствената си смъртоносна и опустошителна воля. По време на спешно заседание в „Нюз енд Куриър„ журналистите трябваше да изслушат инструкциите на един мрачен метеоролог, който от дни следеше движението му. Описа „Хюго„ като „чудовищен, безпрецедентен и непредвидим„. Това беше най-лошото, което можехме да чуем, но той побърза да добави, че съвместните познания на всички метеоролози в света не са в състояние да определят със сигурност курса му. Зависело, каза ни той, от температурните разлики, от движението на въздушните фронтове по пътя му, от влиянието на Гълфстрийма, както и от хиляди други неща, които били извън сферата на данните, с които разполагали. Можел да удари Савана или Уилмингтън, но нищо чудно да тръгне на север и да се разрази в открито море.

— Къде все пак смятате, че ще удари с най-голяма сила? Какво е вашето предположение? — попита един от нашите репортери.

— Сър, смятам, че това ще бъде Чарлстън — отвърна му той. — Движи се право срещу нас.

Тъй като живеех на юг от Брод стрийт, ми възложиха да отразявам всички поражения в тази забележителна, но и много уязвима част на града. Моли и Фрейзър вече бяха поверили децата си на Чад, който трябваше да ги закара в лятната им къща в планинската част на Северна Каролина. Двете жени обаче бяха решили да останат в къщата на Фрейзър и Найлс на Уотър стрийт, близо до ъгъла с „Чърч„. Родителите на Чад и Моли твърдо отказаха да напуснат родния си град точно когато той е в беда. Децата им не бяха успели да ги разубедят. Според тях тези къщи бяха устояли на не една атлантическа буря, и то в продължение на векове и би било най-малкото малодушно да си плюят на петите и да се скрият в планината. Фрейзър беше имала жесток спор с тях. Те се бяха вбесили, а тя беше вдигнала безпомощно ръце. Градът се беше превърнал в място на опънати нерви и сприхави реплики.

Трябваше да пиша материал за очакваната буря, когато майка ми се обади цялата разтреперана. Моли пристигнала в къщата й и настояла да я заведе при другите на Уотър стрийт. Тя обаче държеше да ме увери, че все още е с всичкия си, напълно способна сама и по собствена воля да взема решения и че няма да напусне дома и градината си заради някаква буря, кръстена на един прехвален и мелодраматичен френски писател. Разбирай Виктор Юго. Повтаряйки разговорите, които се водеха из целия град, аз й припомних, че тя живее до самото солено езеро и че ако „Хюго„ удари града, това ще бъде през нощта по време на големия прилив и по всяка вероятност ще вдигне вълни, по-високи от четири метра, което значи, че ще залее и къщата, и градината, и самата нея. Като неин единствен син й заповядах да тръгне с Моли, като й обещах, че двамата ще се видим в къщата на Найлс по-късно. Посъветвах я съвсем спокойно да си събере най-ценните притежания и да вземе храна и вода колкото може да носи. Когато ме попита дали не я смятам за товарно добиче, в гласа й долових предупредителните нотки на лека лудост, която много скоро щеше да обхване целия град.

Всички магистрали и пътища за излизане от града бяха задръстени от безумен трафик, хората бързаха да се махнат от това място. В ранния следобед вятърът се усили и реката се покри с бели пенести вълни, които се гонеха в лудешки бяг, застигаха се и се сливаха. Навсякъде бяха разлепени предупреждения плавателните съдове да не излизат в морето, което беше напълно ненужно. Качих се в колата и отидох на Фоли Бийч, където се събираха сърфистите, готови да яхнат най-големите вълни за този век. Докато си дояждах последната порция стриди, сервирана на остров Боуенс, преди всички заведения да затворят и собствениците им да поемат към Кълъмбия, нахвърлих на бърза ръка впечатленията си от този опустял, изоставен град със заковани върху прозорците летви. Радиото и телевизията бяха свели света ни до едно-единствено пагубно име: „Хюго„. В четири следобед поех към опразнения център. Едно нещо можех да съобщя със сигурност — нито един човек не влизаше в града, но цяла армия от коли бързаше да го напусне. Не можех да си представя по-апокалиптичен сценарий.

Докато карах по напълно пустата Ист Бей стрийт, забелязах, че птиците не пеят, а чайките са се изпокрили на сушина; японските рибки в градинското ми езерце се бяха стаили на дъното, а златистите им точки току проблясваха. Вятърът взе да духа на пориви. Паркирах колата в стария гараж на господин Канън, в който се влизаше по алеята зад Трад стрийт, с пълното съзнание, че нито гаражът, нито колата имаха шанс да оцелеят. Влязох в къщата и взех да обикалям от стая в стая, като се опитвах да избера предмети, които извикват у мен особен звън на екстаз или носталгия, но открих, че обичам цялата къща и всичко в нея. Тя наистина представляваше нещо ценно за мен — веществено напомняне за живота, който може да подхвърли на пътя ти страхотен късмет със същата лекота, с която може да те съсипе и унищожи. Нямах никакви права, нито претенции към къщата, въпреки това тя ме беше избрала да бъда новият й собственик и се беше превърнала в светло и топло убежище за духа ми. Не можех да понеса мисълта, че ще пострада от бурята. Облепих с изолирбанд красивите й прозорци. Заключих вратите и точно когато я грозеше най-голяма опасност, я напуснах — тази любов на живота ми — и поех към къщата на Уайтхед. Казах една молитва и помолих духа на Харингтън Канън да бди над нея, докато ме няма.

— Нямам деца — прошепнах си на глас, докато се спусках по Чърч стрийт, чиито палми вече се превиваха от вятъра, а клоните на дъбовете се люшкаха ведно с грохота на настъпващата буря. — Животът ми е наполовина изживян. Как стигнах дотук?

Светлината беше неестествена, сюрреалистична, нещо като антисветлина; градът май се беше примирил със съдбата си. Около една четвърт от моите съграждани бяха решили да останат в къщите си по време на урагана и като че бяха завладени от нещо като празнично настроение. От една от къщите, покрай които минах, звучеше Вивалди, от друга Еми Лу Харис пееше за „Кралицата на сребърния долар„. Проблясваха телевизионни екрани. „Хюго„ беше единствената тема на разговор. Никога преди това не бях виждал Чарлстън така свит и смълчан от страх. Сигурно нещо подобно е изпитвал градът по време на Гражданската война, когато флотът на Севера го е обстрелвал безпощадно. Усещах приближаващата буря с всяка клетка на тялото си, сякаш то самото се беше превърнало в някакъв мрачен инструмент за измерване на земните беди.

Един прозорец се счупи на втория етаж на стара къща, вдигнах поглед и видях мъж на средна възраст със завързана на лицето си кърпа да нахълтва в изоставения дом. Може би беше първият крадец в града, но мародери нямаше да липсват. Махнах на една полицейска кола и казах на ченгетата какво съм видял, но точно в този момент на тях очевидно не им беше до кражби с взлом. Радиото им пращеше, но въпреки това от управлението не спираха да им дават указания. Чух сирената на линейка, която се носеше наблизо. За миг се почудих къде ли е Старла сега и се помолих да е далеч от тук. После я изключих от мислите си — нещо, което се бях научил да правя безотказно.

Отворих вратата на Уотър стрийт и попаднах на вихър, който сам бях причинил. Вятърът затръшна вратата зад гърба ми. Прекрачих в гостната, където обитателите на моя застрашен Ноев ковчег се бяха скупчили около телевизора. Сателитните снимки на „Хюго„ бяха направо смайващи. По площ ураганът изглеждаше по-голям от територията на цяла Южна Каролина.

— Никога няма да стигне до тук — заяви на всеослушание Уърт Рътлидж. Бях забравил този категоричен тон на всезнайко. — Като стигне Гълфстрийма, ще поеме на север.

Неотдавна Уърт си беше счупил бедрената кост, докато играел голф в клуба на Чарлстън, и все още не можеше да управлява добре инвалидната си количка. По природа си беше страшно сприхав, но сега злополуката го беше направила още по-нетърпим. Инстинктивно винаги съм се държал настрана от Чадуърт Рътлидж Девети и никак не ми харесваше това, че трябва да прекарам въпросната нощ, която се очертаваше да бъде паметна, в присъствието на този истерик със синя кръв. В кухнята Моли беше заета да приготвя вечерята, докато Фрейзър поднасяше мезета на гостите. Неколцина брулени от вятъра репортери крещяха с все сила събраните си сведения за скоростта на вятъра на фона на разпенените вълни зад тях. В седем часа вечерта очите ни следяха страховитото око на „Хюго„, което без никаква пречка по пътя насочваше злокобната си сила и чудовищен вихър право към Чарлстън.

— Помнете ми думите — повтори Уърт, — Гълфстриймът ще обърне посоката му.

— Скъпи — не издържа жена му, — би ли млъкнал? Само Бог знае дали този ураган ще ни удари или не.

— Мамо, не се тревожи — каза й Фрейзър, хвана я под ръка и я настани в едно кресло, защото старата дама наистина трепереше от ужас.

— Винаги съм си мислела, че ще умра в някоя от тези бури — каза Поузи Рътлидж.

— Глупости! Само негрите, дето живеят в колиби, и бедните бели, които имат каравани вместо къщи, загиват по време на урагани. В този щат много повече хора умират по време на лов, отколкото по време на ураган. — Уърт протегна ръка с празната си чаша и аз веднага се отзовах с желание да му я напълня.

— Какво ще обичате? — попитах го.

— Ще обичам Фрейзър да ми налее нещо, а не ти, Лео. Дори не бях забелязал, че селският клюкар е пристигнал.

— Остави на мен, Лео — каза дъщеря му и побърза да отиде до бара в ъгъла на стаята.

Моли надникна от кухнята и извика:

— Уърт, дръж се прилично. Мисля, че вече се споразумяхме да не се заяждаш.

— Трябваше да си остана вкъщи — измърмори той. — Къщата ми е като крепост, построена от здрав чам. Яка като гранит. Ще устои и на атомно нападение.

— Но е до самото пристанище — обадих се аз. — Ураганът може да вдигне вълни, много по-високи от нея.

— Къщата на рода Рътлидж-Бенет е оцеляла цели двеста години, без да се вслушва в съветите на католици — отвърна ми Рътлидж, като по този начин автоматично вкара в спора и майка ми, а тя знаеше как да се защити.

— Уърт — каза му тя с ледено безразличие, — знам, че Христос е умрял на кръста, за да спаси душите на всички хора, но не вярвам, че би го направил, за да спаси кретен като теб.

— Линдзи — намеси се Поузи Рътлидж с тон, издаващ засегнато достойнство. — Това не беше нужно. Уърт винаги става агресивен, когато е разтревожен или уплашен.

— Уплашен ли? — изсмя се той. — От какво? От малко дъждец ли? Казвам ви, проклетият ураган ще ни отмине. Колко пъти да ви повтарям?

— Извини се на Лео — настоя Фрейзър.

— Извинявай, католико — каза той, но същевременно се разсмя и веднага ми стана ясно, че се опитва да го обърне на шега, за да не пострада прословутото му его. Извинението му бе неискрено, но го приех в духа на необичайната ситуация, в която се намирахме.

Найлс дойде при нас, след като беше облепил всички прозорци с изолирбанд.

— Тревър, ще ни посвириш ли? — рече Фрейзър. — Най-красивата музика, която знаеш. Защото нервите ни са опънати докрай.

— СПИН-ът предава ли се по въздуха? — обърна се Уърт към жена си, без да сниши глас.

Докато Тревър свиреше, Моли ни сервира говежди бульон, свинско с аспержи на пара, варени картофи и салата. Наредихме се един до друг и си предавахме чиниите от ръка на ръка, за да подредим трапезата по-бързо. Щом седнахме, Фрейзър се обърна към мен да кажа молитвата и всички се хванахме за ръце около кръглата махагонова маса, някога собственост на прапрабабата на госпожа Рътлидж. Тревър спря изпълнението си на един от концертите за пиано на Моцарт по средата, но не пожела да дойде при нас. Докато се молех на глас, четири свещника насищаха напрегната атмосфера със седефени отблясъци.

— О, Боже на вятъра, о, Боже на бурята, в тази нощ на изпитание сме се оставили на твоето благоволение. В тази нощ на страх сигурно неслучайно си ни събрал тук в този състав, но това е мистерия, която ще разберем чак на зазоряване. Ние те молим да си милостив към този град, към този дом и към тези хора. И защото винаги сме те почитали, ние разбираме бедствията, които могат да сполетят света, разбираме природата на вихрушките, силата на думите и славата на Тайната вечеря. Осланяме се на твоето милосърдие и вярваме, че тази нощ вярата ни ще бъде оправдана. Съжалявам, Господи, че Уърт Рътлидж не обича католиците и много се надявам, че заради този негов тежък грях тази нощ ти ще го хвърлиш да се гърчи във вечните пламъци на ада. Амин.

— Амин — повториха другите, а Уърт се изсмя сухо.

— Мразя многословни, претенциозни молитви — каза майка ми и взе супената си лъжица.

— Доктор Кинг, тази вечер ни трябват точно такива — обади се Моли и подаде чинията на своя свекър. — Лео, доведи Тревър на масата.

— Не съм гладен, скъпа — прекъсна я Тревър. — Остави ме на мира да си поиграя с клавишите и да попътувам из красивия свят на въображението.

— Музиката ми действа успокоително — заяви госпожа Рътлидж с унила усмивка. — Чувствам се като жената на Ной. Преди потопа.

— Това е ураган — поправи я съпругът й. — Дъжд и вятър. Не е потоп.

— Как са децата? — попитах Моли.

— В планината, на сигурно място. Чад каза, че кръчмите са затворени, както и всичко останало. Ако нещата се влошат, може да се наложи да се преместим у вас, скъпи — обърна се тя към Найлс, а после уточни: — Родителите на Айк са вече там.

— Ако изобщо тръгна на север, по-скоро ще отседна в „Гроув Парк Ин„ — каза Уърт, но повече го интересуваше яденето. — Най-луксозният хотел в Ашвил. Знаете ли какво е къмпинг за мен? „Риц Карлтън„, това е.

Майка ми се прокашля и хвърли салфетката си на масата.

— Не мога да изкарам цял ураган в присъствието на този вулгарен фукльо.

— Тихо, мамо — изшътках й.

— И аз бих предпочел Париж, доктор Кинг — подхвърли Тревър и започна да свири „Как времето лети„ от филма „Казабланка„. Знаеше, че майка ми обожава тази песен.

Свърши бравурно и в настъпилата тишина Моли извика:

— Божичко, чуйте вятъра!

— Трябваше да си останем у дома — измърмори Уърт. — Ще е жалко да умрем тук, в тази незабележителна къща.

— Млъквай, Уърт! — скастри го жена му, изправи се и тръгна към стаята за гости. Фрейзър я настигна и едва успя да я успокои.

Когато Тревър се умори да свири, аз го пренесох на канапето и му казах, че няма да го оставя на мира, докато не изпие поне един млечен шейк, преди да заспи. Едно от най-нелогичните неща при ХИВ-позитивните се забелязваше и у Тревър — непрекъснато слабееше, независимо с колко калории успявах да го натъпча. Не спираше да мрънка, че го угоявам като гъска. Опитвах какво ли не, само и само да го накарам да яде най-калоричните и тлъсти храни, за които се сещах от практиката ми на човек, който цял живот е готвил, но и най-питателните порции просто не хранеха тялото му.

Връчих млечния шейк на Тревър, после отидох при майка ми, която не можеше да откъсне очи от екрана и целия поток информация и съвети. „Хюго„ вече приличаше на оръдие, което държеше нашия град на прицел. Грабнах една мушама за дъжд, за да видя как стоят нещата навън, а на майка ми, която се опита да ме спре, казах:

— Виж, имам задача да отразявам урагана за вестника. На юг от Брод стрийт, това е повереният ми район. Трябва да видя докъде е стигнала водата.

— Ще дойда с теб — обади се Моли.

— В никакъв случай! — отсече Фрейзър. — Мисли за децата си.

— Добре — отговори й тя и взе мушамата си. — Точно това правя. Хайде, Жаба. Преди да ни е отвяло.

Макар и с общи усилия, едва успяхме да отворим вратата на обсадената от вятъра къща, след което тя сама се затвори с трясък зад гърба ни. Деби Чард току-що беше съобщила по телевизията, че вятърът е със скорост сто и трийсет километра в час. Заслепени от вихъра, двамата с Моли се затичахме към дигата на „Батъри„. Странна изумрудена светлина струеше от небето, събуждайки особено безпокойство у нас. Хванахме се за ръце и тръгнахме срещу вятъра, като едва успявахме да се задържим прави. Изкачихме стъпалата на дигата и стиснахме здраво перилата там, където обикновено се тълпят туристи, за да видят Форт Съмтър и красивите къщи по „Ист Бей„. Дъждът бодеше очите ми като с иглички, а една вълна се разби с такава сила, че за малко не ни помете.

— Добре де, разбрах те — извика Моли към вятъра.

Загледахме се в чарлстънското пристанище. Водата ме плашеше. Мислех, че съм я виждал във всички нюанси на зеленото, кафявото и сивото. Но сега пред очите ми река Купър се точеше мъртвешки бяла.

Хванати за ръце, поехме обратно към къщата, а вятърът биеше в гърбовете ни с такава сила, че бягахме като спринтьори от световна класа. Разсмяхме се истерично, когато зърнахме Найлс пред външната врата.

— Минете през задната врата, деца — провикна се той. — Предната не се отваря.

Излязох да заключа бараката и едно дърво така профуча над главата ми, че едва не ме уби.

— Рискувал си живота си заради една барака с инструменти? — учуди се Моли и тази мисъл отново я разсмя.

— Кажи ми има ли по-нелепа смърт? — извиках аз, докато заобикаляхме къщата.

— Разбира се, че няма — отвърна Моли.

Продължихме да се смеем, влязохме вътре и изтръскахме дъжда от себе си. Видът на пристанището не излизаше от ума ни. Но смехът ни секна, когато наблизо се чу експлозия. Пламъкът на горящия трансформатор лумна към небето, озари го за миг и цялата къща потъна в пълен мрак.

Стигнахме гостната опипом и чухме Тревър да казва:

— Виж ти, стана тъмно като в рог.

— Имате ли ветроупорни фенери? — Моли попита Фрейзър, която търсеше кибрит в бюфета.

— Запалете свещниците — каза й тя — и извадете всички фенерчета.

Говореше с приповдигнат и леко писклив глас. „Хюго„ вече вилнееше в самия град. Вятърът пречупваше пиниите като кибритени клечки и ги захвърляше през зловещо озарения мрак в прозорците, които се посипваха на парчета. Един дъб се носеше по улицата, останалите трансформатори започнаха да гърмят един след друг като бомби. Двамата с Найлс повдигнахме долния край на един от капаците на прозорците, за да надникнем. Навън сияеше тюркоазенозелено зарево, на чийто фон видяхме коли и яхти, които прелитаха във въздуха в безтегловност. Литнал нависоко дакел пищеше неистово и за малко да се удари в прозореца. Още трансформатори, вече в съседната пряка, експлодираха с трясък, а срутените телеграфни жици падаха със свистене и се навиваха като спагети на земята. Знак „стоп„ преряза като с бръснач ствола на малка палма. Мощните пориви на вятъра едва не вдигнаха къщата от основи, но тя все още се държеше, сякаш вкопчил се в скалата рапан. Когато Моли ни видя какво правим, изпищя:

— Да не сте откачили? Ако магнолията падне, ще ви отсече главите.

— Има право — казах аз.

Влязохме в гостната. Ушите ни забучаха, а устите ни пресъхнаха. Налягането падаше рязко. След малко вече се задъхвахме. Нахвърлихме се на изстудените бутилки вода и бира.

— Къщата се държи — подхвърли Найлс с предпазлив оптимизъм, който майка ми побърза да охлади.

— Винаги се пази от неоправдан оптимизъм — предупреди го тя.

— Стига, Линдзи! — изрепчи й се Уърт. — Говориш като учителка по английски.

— Това не е вярно, Уърт — отвърна му тя заядливо. — Но наистина ме хващат лудите, когато трябва да разговарям с адвокат от Брод стрийт.

Уърт не можа да й отговори, тъй като невероятният грохот на урагана се усили още повече. Къщата се тресеше много силно и дори пламъците на свещника взеха да се олюляват.

— Не трябваше да оставаме тук! — паникьоса се Моли. — Къщата вече поддава.

— Тя е на двеста години! — кресна й Уърт. — Нашите деди са строили тези къщи така, че да бъдат вечни. Да устояват на всяка стихия.

— Твоите деди не са строили нищо — сопна му се майка ми. — Техните роби са го правили.

Докато Уърт се канеше да й отвърне, майка ми изпищя:

— Вода! Божичко, Лео, това е приливната вълна.

Водата проникваше през всички врати и прозорци. Отначало пълнеше къщата бавно и методично. После вятърът отпори шперплата от прозорците и стъклата им се посипаха по целия под на първия етаж, докато приливът напредваше и една петметрова океанска вълна се блъсна в къщата с невероятна мощ. Преди да успея да помръдна, вече газех във вода до глезените.

— Нима това е дъжд? — извика Фрейзър, която не можеше да повярва на очите си.

— Не, океанът ни е дошъл на гости — отвърна й Найлс, надвиквайки шума. — Винаги съм се чудил защо тази улица се казва Уотър стрийт — е, сега разбрах. За вода става дума. Хайде, да действаме!

Издърпах майка ми и я повлякох към стълбите, докато Фрейзър взе на ръце четирийсеткилограмовия Тревър и двамата се сблъскахме на първото стъпало. Извиках й:

— Ще може ли великата баскетболистка да изкачи стълбите с приятеля ми Тревър?

— Без никакво усилие — кимна ми тя. — А ти ще можеш ли да качиш родителите ми?

— Бъди спокойна. Найлс? Къде е госпожа Рътлидж?

— Нося я — извика той. Зърнах го в мрака — беше я взел на ръце. Върнах се за Уърт Рътлидж, който би трябвало да е в инвалидната си количка.

— Къде сте, господин Рътлидж? — развиках се.

— Насам, Лео — отвърна ми с треперещ от отчаяние глас той.

Тръгнах опипом да си проправям път към него сред бушуващата вода. Намерих го потънал до шията и напълно обезумял. Той се вкопчи в мен като удавник за сламка и успя да ме потопи. Едва смогнах да изляза на повърхността заедно с него и му креснах:

— Уърт! Ще те избутам до стълбите. Не прави нищо! Не ми пречи! Само дръж главата си над водата.

Чух как Найлс нагази във водовъртежа отзад, после два лъча от фенерчета осветиха главите ни. Дадох си сметка, че истински вълни, вдигнати от вятъра и прилива, заливаха подредената с антики гостна. Найлс ме настигна и благодарение на неговата сила, не на моята, стигнахме стълбите. Уърт изпищя неистово от болка, докато го качвахме, сякаш счупената му бедрена кост се беше разместила отново. Най-накрая стигнахме горната площадка и заедно го занесохме в спалнята на внука му. От болките беше изпаднал в несвяст и само стенеше. Госпожа Рътлидж влезе в стаята — разрошената й коса бе полепнала по лицето, — светна фенерчето си и взе да тършува в прогизналата си дамска чанта. Откри шишенце с болкоуспокоителни хапчета.

— Госпожо Рътлидж — казах й удивен, — при целия този хаос сте стискали дамската си чанта, така ли?

— Една дама не бива да ходи никъде без червилото си — отвърна ми тя, извади няколко хапчета и каза на съпруга си: — Сдъвчи ги, Уърт. Няма вода.

И той я послуша.

Вторият етаж изглеждаше стабилен и ние взехме да се бършем с кърпи, за да свалим мръсотията от себе си, доколкото това беше възможно. Двамата с Найлс седнахме на най-горното стъпало с фенерчета в ръце и един свещник, за да следим нивото на водата, в случай че се наложи спешно да се евакуираме на тавана. Усещах се напълно изтощен — и духом, и телом. Продължавахме да седим, вперили очи във водата, която се качваше стъпало след стъпало. Около три часа през нощта забелязахме, че нивото спира да се повишава, и около половин час се задържа, без да помръдне, на две стъпала от най-горното. После водата започна да се оттегля.

Навън вятърът духаше, но по-слабо. „Хюго„ напускаше града. Свещите бяха почти изгорели, когато Найлс каза:

— Свърши се!

Обърна се към мен и ми стисна ръката. В призрачния мрак той просто имаше нужда от това. Останахме загледани в спадащата вода и аз си спомних за Найлс, когато го видях за пръв път в сиропиталището. Сигурно и тогава бе имал нужда да стисне нечия ръка. Това беше най-малкото, което можех да направя за него от благодарност, тъй като много ме беше научил, че голямата вътрешна сила понякога спохожда най-ощетените мъже. И как понякога именно те стават герои.

Заспахме там, на стъпалото, а когато се събудих призори, навред царяха тишина, по-глуха от тишината, и покой, по-ням от покоя. Отидох до прозореца и се загледах в разрушения град: отпрани покриви, срутени веранди, изкоренени и обезглавени дървета. Градът приличаше на бомбардиран и неспасяемо опустошен, сякаш с перверзната си артистичност „Дюго„ беше превърнал Чарлстън в Герника.

Найлс се събуди скоро след мен и двамата заслизахме по почернелите от кал стълби. Разрухата на първия етаж беше тотална и невъобразима. Всички мебели, антики, персийски килими, канделабри, всички портрети на предците на семейство Рътлидж и всички порцеланови чинии бяха изпотрошени или изчезнали. Трийсет сантиметра кал покриваше всичко. Храната от хладилника и фризера беше започнала да се разваля и миришеше. През следващите няколко дни градът щеше да вони като помийна яма.

Отидох до прозореца, през който бяхме надничали с Найлс. Стоеше широко отворен, а двойните му стъкла бяха пръснати по земята. Насред предния двор стърчеше жълт фолксваген модел 1968-а със сгъваем гюрук, смачкан като консервна кутия. До него се виждаше подпухналият труп на златист лабрадор. И навсякъде мъртва риба. Миризмата на отходни води се беше просмукала в целия напълно непознаваем град, който по нищо не приличаше на Чарлстън.

Найлс сложи ръка на рамото ми.

— Хайде, поплачи си.

Наистина се разплаках, но не ми олекна. Градът на най-изящните човешки творения беше поставен на колене, потънал в разложение и мърша.

— Не можем да останем тук — каза Найлс. — Дай да видим дали твоята къща не е в по-добро състояние.

Поехме внимателно през двора, едва намирахме къде да стъпим.

— Виж ти! — извика той, докато прескачахме падналата ограда от ковано желязо. — Бараката е излязла по-здрава от къщата.

И наистина, заключената барака изглеждаше по-добре от къщата, въпреки че следите от водата стигаха до покрива й.

— Дедите на Уърт са я строили — подхвърлих аз, а Найлс се изсмя отривисто.

Тръгнахме по източния тротоар на Чърч стрийт. Улицата беше напълно разбита; навсякъде се носеха отломъци — умряла котка, разполовен пътен знак, реклама на „Ексон„, довяна кой знае откъде, смачкана на хармоника кола, повален дъб, цяла веранда, кацнала в чужд двор и опустошени градини, опустошени градини, опустошени градини. Град, потънал в блата от разруха и сякаш, за да изглежда всичко още по-зловещо, новият ден беше топъл и красив, а зноят на безмилостното слънце на Южна Каролина усили още повече ужасната миризма на разложение.

Щом завихме по Трад стрийт, пред нас се ширна картината на още по-страшно опустошение. Улицата нямаше нищо общо с онази, на която бях живял. Бавно и предпазливо си проправяхме път сред парчета стъкло, когато Найлс ме спря. Бяхме пред къщата.

— Изглежда съвсем добре — каза той.

— Къде е вратата на градината ми?

— Отнесена от вихъра — отвърна Найлс. — Имаш ли ключ?

Той отключи външната врата. Влязохме. Всичко си беше на мястото. Къщата ми беше устояла на „Хюго„. Покривът беше изгубил няколко керемиди, таванът беше прокапал и тук-там имаше счупени прозорци, но моят дом беше издържал на най-страшния ураган и беше останал почти невредим. Пак се разплаках и пак не ми олекна.

— Жаба, събличай се — извика Найлс.

— Защо?

— Защото си мръсен — каза той, взе няколко хавлиени кърпи, два сапуна от банята, както и чифт гуменки. — Заради стъклата — поясни ми, обу ги и пое към градината отзад.

Малкият басейн преливаше от вода. Найлс се наплиска от главата до петите и се насапуниса. Аз го последвах, защото и без това косата ми беше щръкнала като гнездо на рибояд, а после, когато слънцето огря унищожената ми градина, изсъхна бързо, стана мека и копринена. Докато се бършех с кърпата, отидох до езерцето с японските рибки и видях, че повечето са умрели, но преброих и три оцелели, които бързо изплуваха на повърхността и с блещукащите си златисти точки потвърдиха чудодейното си оцеляване.

— Трябва да тръгвам за работа — казах.

— Разбира се — кимна ми Найлс, — но аз не бих тръгнал гол.

И двамата се разсмяхме, а смехът ни прозвуча по-скоро като идващ от лудница, отколкото от градина в Чарлстън.

След като се облякох, тръгнах по пустата Кинг стрийт. Стъпвах по счупени стъкла, внимателно избягвах оплетените жици от повалените телеграфни стълбове. Катерех се по падналите дървета или ги прескачах. Един полицай ме спря и ми каза, че има заповед да стреля по мародери. Аз се изсмях гръмогласно за втори път тази сутрин, след което му показах прогизналата си журналистическа карта.

— А, ти си Лео Кинг, дето води рубрика във вестника — каза той. — Виж ти. Аз съм сержант Таунзенд.

— Би ли ми направил една услуга, сержант? — попитах.

— Съжалявам, не мога — отвърна той. — Дежурен съм. Може би не си разбрал, но снощи имаше буря.

Обясних му, че съм добър приятел на Айк Джефърсън и се налага да предам нещо на шефа му. Казах му, че Найлс трябва да закара едни възрастни хора от неговия дом в моя, а след това да ги качи в планината.

— И какво общо има това с моя шеф? — попита сержант Таунзенд. — Той и без това е затънал до гуша в работа.

— Родителите и децата му са вече там — казах. — Виж, Айк не ти е заповядал да арестуваш мародерите, нали?

— Не. Затворът е претъпкан. Каза ми само да ги залавям и да им хвърлям по един здрав тупаник.

— Съвсем в стила му — кимнах. — Сержант, утре ще си прочетеш името във вестника.

Това беше.

Айк изпрати микробус в къщата на Найлс, в който натоварихме всички, с изключение на Моли и мен. На Найлс никак не му се искаше да оставя Моли самичка. Каза й, че не може да направи нищо за никого, преди от Националната гвардия да разчистят развалините и да възстановят електричеството. Посочи й, че пораженията в къщата на Рътлидж и нейната собствена са толкова големи, че не би могла да ги оправи без строителна бригада. Но Моли продължи да държи на нейното, заяви, че остава, след което ме изненада, като додаде:

— Двамата с Лео ще отидем да видим какво е станало с къщата на баба.

— Не пускат никого на остров Съливан — предупреди я Найлс. — Националната гвардия патрулира и връща всички. По мостовете не може да се минава, опасни са.

— Намерила съм лодка — отвърна му Моли. — При това с мотор. Тя ни чака.

— А какво да кажа на Чад? — попита Фрейзър. — И на децата ти?

— Кажи им, че съм в Бразилия — отвърна сухо Моли.

След като всички потеглиха, ние с Моли отидохме до яхтеното пристанище. Отбихме се за малко в къщата на майка ми — беше тъжна гледка, а тази на семейство Поу пък беше почти рухнала. Но Моли си беше наумила да отиде на острова и никакви спомени и емоции не бяха в състояние да я отклонят от мисията й. Айк й беше намерил лодка, която стоеше привързана към някакъв нещастен остатък от напълно унищоженото пристанище. Разбити яхти за милиони долари се носеха по „Локуд„ като жестоки доказателства за случилото се. Но нищо не можеше да спре Моли. Пробивахме си път сред цяла армия от разтрошени съдове, докато най-накрая стигнахме до една малка лодка, която беше останала незасегната от „Хюго„. Запалих мотора и Моли вдигна пръст към остров Съливан. Казах й, че посоката ми е известна и че ако някой войник от Националната гвардия ме застреля, да знае, че това е краят на приятелството ни. Дори не се засмя, нито каза нещо. Прекосихме пристанището, откъдето се виждаше неописуемата разруха в града. Лодката ни беше много малка, а приливът настъпваше, затова мина повече от час, преди да стигнем южния край на острова. Две лодки за лов на скариди стояха изоставени в соленото мочурище. Озовахме се край къщите на брега, или по-скоро край местата, където трябваше да бъдат.

— О, бедните Мърфи, къщата им я няма. Горките Рейвънъл — също. Ако види това, на Клеър Смит ще й призлее. Но виж, къщите на Сандърс и Холт си стоят непокътнати. Бедните Сейнт Джон и Синклер — Моли продължи да изрежда монотонно имената, докато наближавахме любимата къща на баба й. Къщата на Уизи. Лятната къща. Още малко, още малко.

— Лео, къде е къщата? Къде е къщата на Уизи? Защо Бог ни я е отнел? Няма я. Нищо не е останало от нея! — Моли се разплака, а аз обърнах лодката към празното място, където някога се намираше къщата на Уизи.

Изкарах я на пясъка, Моли излезе и се изправи пред жалките останки от нейното детство. Свлече се на колене върху пясъка и заплака. Направо изпадна в истерия, не беше на себе си от мъка и пет пари не даваше дали някой я гледа или не. От къщата бяха останали само половин подпора и циментов под, където някога играехме на пинг-понг или танцувахме на музиката от джубокса марка „Сийбърг„. Джубокса го нямаше, а масата за пинг-понг беше на парчета. Неизвестно как едно канапе от изкуствена кожа беше оцеляло в потопа, но водата го беше преместила чак до разрушената стена в дъното на двора. Виждаше се и един лампион, калъфка от сешоар и една дългосвиреща грамофонна плоча. Вдигнах я и прочетох надписа: Джони Кеш, „Балада за девойката кралица„. Божичко, помислих си, тази песен разказваше историята на Шеба много преди тя да дойде в нашия град.

— Стой! Не мърдай! — провикна се мъжки глас.

Вдигнах поглед и видях две млади момчета, почти деца, в униформи на Националната гвардия със заредени автомати, насочени срещу нас. Пуснах плочата и вдигнах ръце във въздуха.

Моли обаче застана пред тях.

— Махайте се от тук! Това е частна собственост! — изкрещя им тя. — Нямате право да влизате в къщата на Уизи. Махайте се от мястото на баба и повече да не съм ви видяла! Освен ако ви поканя, което няма да направя!

Препъна се в пясъка и пак се свлече на колене. Един от войниците извика:

— Действаме по заповед, госпожо. Достъпът до острова е забранен. Опитваме се да пресечем разграбването на къщите.

— Разграбване ли? — кресна им Моли. — Мислите, че съм дошла да крада? И какво, по дяволите, бих могла да открадна? А, да, тази топка за пинг-понг. Разбира се, че ще я плячкосам ей сега. Кутия от бира. А, ето там и регистрационна табела от автомобил. Знаеш ли, младежо, всъщност за какво съм дошла?

— Не, госпожо — отговориха двамата едновременно и свалиха насочените си автомати.

— Албумите със снимки. Снимките на моето семейство, което летуваше тук всяка година. Пет поколения поред. Безценни снимки. Няма ги! Изчезнали са завинаги!

— Господа — обадих се, — аз ще се погрижа за дамата. Ще я изведа от острова. Дайте ни само няколко минутки.

— Добре, сър — съгласи се единият и двамата се отдалечиха. Чарлстънската аристократка беше успяла да прогони войничетата провинциалисти. Когато отново погледнах към тях, вече тичаха към джипа си.

Моли не ги видя, защото отново ридаеше неутешимо. Оставих я да си поплаче, защото има неща, неподатливи на утеха. Нямаше обаче да забравя привилегията да съм до нея в такъв момент. Стояхме върху тази свещена за нея земя, паметник на детството й. Въпреки че къщата можеше да бъде построена отново, щяха да й трябват поне петдесет години, за да се превърне отново в свещено място. Риданията на Моли секнаха отведнъж, когато доловихме някакво нечовешко дишане наблизо. Тръгнахме бавно към подгизналото канапе, което беше обърнато с облегалката си към нас, и върху кожените възглавници открихме двуметров делфин, поставен там като че от Божията ръка. Като по чудо беше останал жив. Моли ме прати да потърся нещо, с което да го пренесем в морето.

Открих дъска от строшената маса за пинг-понг, която ми се стори достатъчно голяма за целта. Много внимателно успяхме да го натоварим върху нея. Поехме към вълните с пъшкане и сумтене. Приличахме на пехотинци, които пренасят ранения си другар от бойното поле. Делфинът беше тежък, наистина непосилен товар, а и двамата с Моли бяхме изтощени от стихията, която за малко не беше убила и него. Почивах на колене, после се изправях, за да й дам възможност тя да отдъхне за малко. Макар и с прикляквания, успяхме да пренесем делфина до високия прилив, с който луната беше дарила Чарлстън.

Слънцето залязваше, когато стигнахме прибоя. Продължихме напред, докато водата стигна до кръста ни. Пуснахме дъската и нежно подхванахме делфина. Нагазихме още по-надълбоко в обагрените от залеза вълни, а лицето на Моли грейна в златисти оттенъци. Уморени и угрижени за съдбата на нашия млекопитаещ събрат, още дълго време го бутахме навътре в морето, обливахме го със солена вода и го умолявахме да се съвземе, да не се предава, искахме от него само едно — да оцелее. И двамата имахме нужда от някакъв знак, че „Хюго„ не е успял да ни отнеме всичко, че на този остров и в тези води е останал дух, недосегаем за разрухата на урагана. Най-накрая делфинът започна да диша по-осезаемо, тялото му се раздвижи в ръцете ни. Кожата му заблестя под прощалните лъчи на слънцето. Когато усетих, че вече няма дъно под краката ми, и си помислих, че ще падна в несвяст и сам ще умра в океана, делфинът най-ненадейно ме шибна със силната си опашка и заплува навътре, а ние с Моли се разкрещяхме щастливо с облени в сълзи лица. Отново ни обзе слабост, но тя беше здравословна. А връзката между нас ставаше все по-силна.

В понеделник сутринта описах пътуването ни до остров Съливан и мъчителното преживяване на Моли при вида на къщата на нейната баба, срутена до основи. Но тъй като подобни истории се разказваха навсякъде и по хиляда пъти на ден, не тя, а делфинът грабна вниманието на читателите. Спасявайки делфина, Моли беше спасила нещо от душата на Чарлстън. Описах красотата на Моли Хъгър, признах си, че винаги съм я обичал — още от деня на първата ни среща. И макар че не възнамерявах да стане така, колонката ми заприлича на любовно писмо до Моли. В последния абзац добавих, че съм я видял в нова светлина, когато делфинът се съвзе, махна с опашка и ни заряза. Тази Моли беше нова за мен. Тази Моли Рътлидж се беше превърнала пред очите ми в морска нимфа и богиня на бурята.

28

Колко процента?

В петъка след „Хюго„ двамата с Моли се качихме на колата и поехме към хълмовете на Северна Каролина, за да приберем нашите избягали от бурята близки. Моли беше успяла да наеме три отделни бригади, които да започнат разчистването и ремонта в къщата на Рътлидж, в собствената й къща на Ист Бей стрийт, както и в тази на Уотър стрийт, където така неразумно бяхме решили да изкараме най-силната буря в историята на Чарлстън. Аз също намерих една бригада от Оринджбърг да започне почистването на черната кал, в която беше потънала родната ми къща. Цяла седмица имах чувството, че се въртя с оборотите на перална машина. Моли беше прекарала последните седем дни на четири крака, докато се справи с вездесъщата кал и всеобщата мръсотия в къщата си; двамата с Чад притежаваха едни от най-ценните антики в Чарлстън, но това беше, преди водата да прескочи дигата на Батъри стрийт. След време открих, че в началото на осемнайсети век Уотър стрийт е представлявала малък залив със солени блата от двете страни и че това е било любимо място на чарлстънци да ловят риба и скариди. Въпреки че разрастващият се град беше унищожил залива и пресушил блатата, водата очевидно пазеше спомена за това минало и затова беше избрала стария път да се втурне и отново да щурмува града. Можете да пресушите всички заливи и реки, но солената вода помни откъде е дошла.

Моли заспа, щом излязохме на магистралата, и се събуди чак при острите завои по стръмния път, който водеше към четирите хижи — там, където се бяха родили Старла и Найлс. В продължение на години бях слушал как Найлс ремонтира тези къщи, но изобщо не бях подготвен за отличната дърводелска работа, която видях, нито за майсторски изпипаните детайли. Двамата с Фрейзър бяха превърнали тези напълно порутени и дори опасни жилища във вили, достойни да красят някоя френска провинция. Четирите се издигаха върху добре укрепени колове над красивия поток по пътя на пъстървата и неговите забързани води се превърнаха в нашия бял шум и приспивна песен през оставащите дни на уикенда. Чад се беше отбил, колкото да остави двете си деца, както и трите момчета на Найлс и Фрейзър, след което бе продължил по работа. Те се втурнаха да посрещнат Моли. Децата на Джефърсън също изскочиха от къщата си, заобиколиха ме и едва не ме събориха на земята от радост, докато крещяха в хор: „Чичо Лео!„

Майка ми се показа от четвъртата вила и при вида й нещо в мен трепна. Разчувствах се. За пръв път ми заприлича на възрастна жена. Прегърнахме се силно, сякаш никога повече нямаше да се пуснем, и така изживяхме неповторим миг на близост.

— Магнолиите ми? — попита тя.

— Не са мръднали — отговорих.

— Къщата?

— Първият етаж е наводнен. Съсипан. Наех хора да го изчистят. Докато си свършат работата, можеш да живееш с мен и Тревър у дома.

— Твоята къща?

— Няколко драскотини.

— Значи все пак Бог чува някои от молитвите ни.

— Много малко на брой, поне в Чарлстън е така.

Тревър седеше на покритата веранда и свиреше не на пиано, а на хармоника; той, разбира се, може да изтръгне мелодия и като почуква с нож върху улук. Хармониката беше повече в унисон със суровата планина, с препускащите потоци и скокливи бързеи, а и той свиреше, сякаш цял живот това е правил. „Барбара Алън„ беше мелодията, която изпълняваше, когато влязох при него. Изчаках го да свърши, после му поднесох чаша бяло вино, наведох се и го целунах по челото.

— Нещо малко и леко преди вечеря? — попитах го.

— Винаги си знаел как да ме изкушиш — оплака се той. Само говориш, а си стискаш спермата.

— Прощавай, че неволно събудих твоя звяр — казах му и погледнах към майка ми, застанала на вратата.

— Звяр ли? Смятах го само за безсрамна примамка — рече Тревър.

— Откъде знаеш да свириш на хармоника? — попитах. — Веднъж те бях чул да казваш, че в сравнение с пианото хармониката е като сардела пред спермацетов кит.

— О, и сперма, и кит — каза Тревър. — Любимата ми комбинация.

— Разбирахте ли се добре с майка ми?

— Лео, тя е голяма сладурана. Истинска кукла, бонбон. „Хюго„ я промени — додаде той, после кимна към хармониката. — Ела да ти покажа как свири този инструмент. Контролираш звука, като запушваш ето тези дупчици с език. А ако искаш да знаеш, скъпи, аз винаги съм бил ненадминат майстор на езика.

— Моля? — попитах.

— Не беше ли смешно? — обиди се той. — Винаги съм харесвал мръснишки намеци. Неприличното подмятане, подправено с капка злонамереност, е любимият ми вид хумор.

— Замириса ми на дървени въглища — казах. — Найлс приготвя скарата. Къде е Чад?

— В Чикаго по работа. Смяташ ли, че ще стои да гледа децата цял уикенд, когато може да спечели пари в това време? — После добави: — Лео, сънувам Шеба всяка нощ.

— Не, още не съм готов за този разговор — предупредих го. — Може би скоро ще бъда, но не и сега. Дори не можахме да я оплачем както трябва. Но времето е пред нас. Може би ще напиша книга за Шеба. За всички нас. За всичко това.

— Няма да продадеш и един екземпляр, ако главният герой в нея не съм аз — заяви Тревър. Всички се изсмяхме и звънецът за вечеря проехтя.

Първата ни трапеза в планината беше празнична, приличаше на ритуал. Найлс беше приготвил печено месо, Фрейзър — салати, картофи на фурна и пресни зеленчуци, за да нахранят смяната на караула. Треньорът Джефърсън играеше ролята на барман и стриктно следеше да не остане празна чаша. Госпожа Джефърсън пък се опита да измъкне информация от мен за Айк и Бети, но единственото, което знаех, беше, че си скъсват задниците от работа по двайсет и четири часа в денонощието и че са се проявили като герои по време и след гастрола на „Хюго„. Моли взе да разказва за обиколките си из града и за неописуемите поражения навсякъде. Беше стигнала до удивителното заключение, че малките палми са по-издръжливи на ураган, отколкото стогодишните дъбове. Теорията й бе, че малките палми притежават естествена гъвкавост и могат да се превиват до земята, без да пострадат, докато един дъб знае само как да стои гордо изправен срещу вятъра и така става толкова уязвим, че изкореняването му е в кърпа вързано. Каза, че в двора на „Цитаделата„ са паднали над петдесет дъба, а в целия град не е останало и едно живо цвете. Допълних, че според сведения на „Нюз енд Куриър„ само трийсет и двама души са загинали в Южна Каролина, а това е невероятно малък брой, като знам каква стихия преживяхме на Уотър стрийт. Благодарение на съвременните комуникационни средства повечето хора бяха напуснали опасните райони по крайбрежието, защото се бяха вслушали в предупрежденията. Неколцина твърдоглавци като нас бяха останали по къщите си и, разбира се, платиха висока цена за високомерието си.

— Лео, знам, че говориш за мен — обади се Уърт Рътлидж. — Признавам се за виновен по всички обвинения. Настоях жена ми да остане с мен, а това, разбира се, означаваше да останат Найлс и Фрейзър, както и Моли, за да се грижат за нас. Ако някой беше загинал, никога нямаше да си го простя.

— Уърт, отървахме се — прекъсна го майка ми. — Освен това се порадвахме на нещо рядко — преживяхме истинско приключение.

— Надявам се да ми е за последно — вметна госпожа Рътлидж.

— Радвам се, че си го спестихме — подхвърли Джефърсън и жена му се изсмя в знак на съгласие. — Май е било нещо като онези тренировки през август. Лео, спомняш ли си, по две на ден?

— Никога няма да ги забравя.

— Божичко, като се връщам мислено назад, не мога да се начудя как съм могъл да ви подложа на такова мъчение. Както не мога да се начудя как самият аз съм издържал.

— Онзи футболен сезон доведе до много неща — каза майка ми.

— През първия учебен ден в гимназията някой от вас помислял ли си е, че ще прекара нощ като тази? — попитах ги аз. — На гости у Найлс Уайтхед и семейство Рътлидж от Южна Каролина?

— Страхотен отбор — каза треньорът, пренебрегвайки въпроса ми. — С двама страхотни капитани.

— Особено белият — подхвърлих. — Изумително момче.

— Татко беше ли в отбора? — попита малкият Айк, като се обърна към дядо си.

— Баща ти, както и чичо Найлс бяха звездите на този отбор — обясни треньорът. — А пък чичо Чад ме изненада най-много от всички.

— А какво ще кажеш за чичо Лео? — попита едно от децата.

— Ами, влезеше ли в игра, веднага се намираше някой да го събори на земята — продължи треньорът Джефърсън. — Затова пък повечето от противниковите защитници непрекъснато се спъваха в него, докато се излежаваше на терена. — Млъкна, като чу шумното ми негодувание, после стана сериозен. — Не, синко, истината е, че Лео не беше много талантлив играч, но имаше хъс. Божичко, какъв хъс само.

— А сега нека поговорим за агитката на феновете и за мажоретките през онзи сезон — настоя Тревър с искрица от старата си страст. — Ако има новатор, който да е обърнал правилата с хастара навън, това бях аз. Трябва да се каже, че бях първата мъжка мажоретка в гимназията „Пенинсула„, освен това имах и най-красивите крака.

— Моля, моля — прекъсна го Моли.

Навън застудя и ние влязохме вътре на топло. Найлс запали камината с учудваща сръчност и бързина и всички почувствахме сгряващите ласки на огъня. Къщата беше претъпкана като автобус. Децата насядаха по пода или в скута на възрастните. Малкият Айк се настани върху едното ми коляно, а малкият Найлс — върху другото. Да, тази нощ щях да спя спокойно.

Взех да клюмам край огъня, когато Сара, прелестната шестнайсетгодишна дъщеря на Моли и Чад, се обади:

— Мамо, искаме да чуем отново историята с делфина.

— Ти откъде знаеш за делфина? — попита я Моли.

— Татко се обади и ни я прочете — отвърна й синът Уърт-младши. — От Чикаго — добави с детска почуда той.

Моли изпадна в недоумение, но аз й обясних:

— Материалът е влязъл във всички емисии.

— В него, скъпа, Лео те нарича морска богиня — добави госпожа Рътлидж със сериозен тон и с едва доловимо одобрение към мен, което за нищо на света не би могло да се случи преди „Хюго„.

— Както обикновено, Лео преувеличава — отсече Моли, макар че очите й сияеха от удоволствие.

— Не е вярно — позволих си да не се съглася.

Децата продължиха да настояват. Искаха да чуят историята от нейните уста. Седях край огъня, заслушан в чистия, по южняшки провлачен глас на Моли, който ни отведе в опустошения от бурята град с останали без покрив къщи. Описанието й беше просто, ясно и точно, но когато стигна до момента с делфина, засече.

Претупа историята надве-натри, гласът й звучеше с откровена досада, дори апатия. Сложи точка глухо и бездушно, като каза:

— Занесохме делфина до водата и го пуснахме да плува.

Краят на историята потъна във всеобщо умълчаване, след което Сара се обади с типичната за младите нетактичност:

— Чичо Лео я беше разказал по-хубаво.

— Защото Моли не умее да си измисля като моя син — обади се майка ми, за да защити Моли.

— Онова, което не умее — поправих я аз, — е да казва истината. — После се обърнах към децата. — Я признайте, някой от тъпите, малоумни и досадни приятели на вашите родители разказвал ли ви е интересни истории? Разбира се, че не. Единственият човек в тази стая, който някога ви е разказвал невероятни, чудни истории, е вашият стар познайник чичо Жаба, най-прекрасният човек на света. Така ли е?

— Дааа! — съгласиха се те, но бързо взеха да се поправят един след друг: — С изключение на моя татко и на моя…

В продължение на години тези грейнали, щастливи лица на децата на моите приятели бяха таен източник на удоволствие за мен. Нямах деца и това беше моята дълбока рана и повод за непреодолимото напрежение между мен и майка ми. Превръщах тази малка армия от хлапета в нещо като заместител. Съчинявах истории специално за тях и непрекъснато ги доразкрасявах. Исках да възпламеня въображението им и никога не съм им разказвал история, в която те да не са главните герои; давах им ролите на крале и кралици, на рицарите на Кръглата маса, на Зелените барети и войниците от Чуждестранния легион на Франция. Заедно с тях прогонвахме ужасите на нощта, като влизахме в бой срещу зверове, великани и зли дракони. Заедно с тях пленявахме мошеници, измамници, разбойници и грубияни — като онези, които срещаха в училищния двор, или като някои от учителите им, които ги тормозеха, вместо да им дават знания. Въпреки че се сражавахме честно и почтено, в крайна сметка винаги успявахме да убием враговете си. Това е едно от моите правила: лошите винаги си получават заслуженото и умират бавно и мъчително. Когато децата заспят, злото, дебнещо в нощта, е вече победено и лежи безпомощно в праха. Чак тогава казвам „край„ и ги целувам за лека нощ.

— Сега нека ви разкажа истината за това как открихме делфина — рекох. — Това ще бъде историята ви за „лека нощ„ тази вечер.

— Аз вече съм голяма за приказки — каза Сара.

— Никой не е голям за приказки — отвърнах й. — Приказките са нещо много важно. Баща ви ви е прочел моята вестникарска колонка чак от Чикаго — дадох им пример, — а причината да стигне тя толкова далеч е, че историята в нея е хубава.

— Хубавите истории минават дори и пред мен в съдебната зала — обади се Уърт.

— Колко души в тази стая — намеси се Фрейзър — са на мнение, че чичо Лео винаги преувеличава?

Цялата стая, пълна с неверници, негодници и лишени от чувство за хумор литератори, вдигна ръце, а смехът на децата звънна наоколо като хвърлени по пода стъклени топчета.

— Предаден от собствената си майка, от родителите на моите най-добри приятели, от децата на моите най-добри приятели и от самите най-добри мои приятели — въздъхнах опечалено. — Такова падение. Изобщо има ли нещо, казано от мен, на което да вярвате?

— Не! — извикаха децата в един глас.

— Само на двайсет и седем процента от всичко — смили се над мен Сара, седнала до майка си. — Една част са верни неща. Но след това започваш да прибавяш измишльотини.

— Деветнайсет процента — обади се малкият Айк. — Защото, откакто съм се родил, с чичо Лео все убиваме дракони, ама досега не съм видял нито един.

Сред пискливите гласове на децата най-много ме трогна малкият Айк.

— Като беше още съвсем малък и сам в леглото, не се ли страхуваше, като загасиш лампата, че в стаята витаят разни неща?

— Аз и досега се страхувам — призна Найлс-младши.

— Но след като ви разкажа една история, какво се случва с всички тия ужасни неща, от които децата не могат да спят нощем?

— Умират — казаха те.

— Умират само двайсет и седем процента от тях, така ли? — попитах. — Или деветнайсет процента?

— Сто процента — казаха по-големите деца.

— Сега ще ви разкажа историята за Моли и делфина. Слушайте внимателно, деца, за да ми кажете после къде точно съм си измислял. Ще ми кажете какво се е случило наистина и какво не. Деца, аз ви уча как се разказват истории. Това е най-важният урок, който ви трябва.

Седнал пред огъня, изговорих само една дума — „Ривъррън„ — думата, с която започва романът на Джеймс Джойс „Бдение над Финеган„. Намигнах на майка ми, която ми се намръщи в отговор.

И докато реката течеше под нас, аз се гмурнах надълбоко в сладките води на историята:

— Когато новината за смъртта на голямата артистка Шеба Поу обиколила света, първият, който се разплакал, бил Бог. С такова старание бил изваял той изящните форми на тялото й, че смятал Шеба за своето най-съвършено творение. Докато плачел, една сълза паднала в Атлантическия океан, близо до африканския бряг, и на мига излязъл вятър. Вятърът бил сърдит, обърнал се към Бог, попитал го какво е неговото желание, а той отвърнал: „Събери сили, ветре, защото те чака битка. Трябва да станеш силен и страховит. Аз ще издълбая едно око в самия център на дивото ти величие. И тръгни към Чарлстън. Там са оставили моята Шеба да бъде убита. Кръщавам те Хюго.„

И така, Хюго източил снага от водите на океана, усукал се като фуния и поел по унищожителния си път към Чарлстън, воден от една-единствена сълза на Бога. Стигнал Чарлстън и го опустошил. Неговите оръжия били вятърът, дъждът и приливът. Така му помагал Бог. Той разтрошил къщите, направил ги на трески, отпорил покривите им и наводнил улиците. Единственото място, което не поразил, бил гробът на Шеба Поу, който си останал сух като страниците на молитвеник. Всяко цвете, откъснато от градините на Чарлстън, се понесло във въздуха в нейна чест, а после, напътствано от ръката на обичния и милостив Бог, кацнало на гроба й.

Същият този състрадателен Бог пощадил живота на няколко души, които се скрили в една къща на Уотър стрийт. Оставил ги живи по някакви си негови съображения, които едва ли някога ще проумеем. Сред тези хора била и ненагледната Моли Рътлидж, родена принцеса в Свещения град, която щяла да стане и една от неговите кралици. Детството й минало в танци и мечтания, а от всичко най-много обичала лятната къща на своята баба на остров Съливан.

Кралиците често предусещат неща, които обикновените хора не могат. Моли се страхувала за къщата на своята баба, за къщата на Уизи. Затова отишла в обора и хванала едно селянче на име Лео, което работело там — грижело се за магаретата и пилетата. Дръпнала го за ухото и му казала, че трябва да намери лодка и да я заведе на острова. Лео присвоил на бърза ръка една лодка, задигнал я от недобросъвестен полицейски капитан.

Свежият въздух разрошил златистата коса на кралицата, а тя погледнала към пострадалия град и очите й плувнали в сълзи. После подушила лоша миризма и си казала, че селянчето вони досущ като магаретата. В същото време Лео си рекъл как хубаво ухае кралицата — на градински чай и жасмин. Като се приближили до острова, нещо се размърдало във водата и Моли видяла как лодката им е отвред заобиколена от красиви, но разтревожени делфини. Като ги попитала какво има, тържествен глас й отвърнал, че по време на бурята стадото е изгубило кралицата си. Тя била заседнала някъде на сушата, чували я как ги зове. Моли обещала да им помогне. А когато една кралица даде обещание, това е закон.

Лодката се насочила към мястото, където навремето се издигала къщата на Уизи. Моли се разплакала, като видяла, че бурята я е отнесла. Извикала на селянчето Лео, двамата се затичали и скоро открили делфина, проснат безпомощно върху бялото канапе сред руините на наводнената, разпаднала се къща. Името на делфина било Шеба и тя изглеждала съвсем объркана, отчаяна и нещастна. Вече била изгубила всякаква надежда за спасение, примирила се, че я очаква бавна смърт сред надигащата се от морето мъгла. Но кралицата Моли и момчето селянче, което воняло като магаре, я поставили върху дълга дъска и тръгнали с големи усилия, пъшкайки, залитайки и сумтейки под тежестта на прекрасния бозайник. Препъвали се в пясъчните дюни, мускулите им се схванали от болка, докато най-накрая стигнали вълните.

Стадото делфини следяло с поглед приближаването им и непрекъснато ги окуражавало. Танцували по водата, размахвали опашки; на някакъв непонятен език, който разбират само животните и малките деца, те им викали да стискат зъби, да издържат, за да спасят кралицата им.

В океана кралица Шеба бързо дошла на себе си. Ето че и нейният крал също се появил до нея, както и почетната стража, която ликувала, че най-накрая е спасена. Моли изчистила пясъка от ноздрите й. Като извила красивата си опашка, Шеба заплувала в открития океан, който бил неин палат и дом.

Кралица Моли завела Лео обратно вкъщи и го оставила при магаретата и пилетата, докато тя влязла в замъка си. Рекла си, че спасяването на делфина Шеба е все пак някаква награда, нещо като компенсация за загубата на бабината къща.

— Винаги избирай живота пред материалните притежания. Винаги! — така казала кралица Моли, като си легнала да спи същата нощ. — Лека нощ, Хюго. Сбогом!

Щом свърших, Сара се обади с категоричен глас:

— Дванайсет процента.

— А къде отиде богинята на бурята? — попита Фрейзър. — Беше любимата ми част.

— Това вече съм го написал — отвърнах. — Най-важното е, че всеки път, когато я разказваш, историята се променя. Когато я напишеш, си остава непроменена. Но колкото повече пъти я разказваш, с толкова повече промени се разкрасява. Историята е нещо живо; тя се движи и мърда. Ако ви накарам да ми преразкажете сегашната история, никой няма да може да я повтори буквално. А сега, разбойници, време е за сън!

— Не! — изкрещяха децата в хор.

— Няма не! — отсече Фрейзър.

Легнах си, но установих, че съм превъзбуден и не мога да заспя. Налях си чаша коняк, излязох и минах на пръсти покрай стаята, в която спяха майка ми и Тревър. Изгрялата луна ми подейства като утеха. Тръгнах нагоре по хълма. В една гола гранитна скала открих издаден напред ръб, на който можех да седна и да реша какво ще правя оттук нататък. Бях потънал в спомена за ужасния край на Шеба, когато една монета се удари в скалата и отскочи в гъсталака от рододендрони под мен.

— На бас, че знам какво си мислиш — каза Моли, седна до мен и ме хвана под ръка. Взе чашата ми и отпи. Дъхът й беше портокалов и сладък, също като през онази нощ в Сан Франциско, когато дойде в леглото ми.

— Мисля си за Шеба — отговорих. — Чудя се дали наистина искаше да се омъжи за мен, или просто се майтапеше?

— Лео, тя смяташе, че кариерата й е приключила — каза Моли. — Не беше голяма почитателка на холивудските мъже. Искаше да има деца. Искаше да се задоми.

— Шеба да се задоми? Не мога да го повярвам за нищо на света.

— Аз също. Тя имаше неспокоен дух, изтерзана душа и ужасен край.

— Повече от ужасен.

— Като говорим за край — обади се Моли след миг, — благодаря ти за историята. Май вече няма защо да се измъчвам как да ти кажа. Ти всъщност ми даде да разбера, че всичко ти е ясно.

— Кралицата винаги се връща в замъка — казах. — Винаги съм знаел, че ти няма да напуснеш Чад. И ако това ще те успокои, нека ти кажа, че постъпваш правилно.

— Моля ти се, Жаба, не ми се прави на благороден — рече тя. — Няма да го понеса. Но наистина мястото ми е при Чад. При къщата и децата. Мястото ми е там, където съм родена да бъда.

Не ми каза нищо ново, затова само кимнах. Останахме умълчани още миг, след което сложих край на просветналото между нас „завинаги„ с една, както сигурно се досещате, шега:

— Виж, ако някога Чад ти посегне или вземе да пърди много силно, или да се събужда сутрин с лош дъх в устата или с вонящо на пот тяло, знай, че винаги си добре дошла при мен, Моли.

Тя се усмихна, но усмивката й беше тъжна:

— Ако го напусна, тогава историята ти няма да е вярна. А тя е вярна. Стопроцентово вярна.

Моли ме целуна, после тръгна да се връща с ореол от лунни лъчи около главата си. Вече бе и богиня на хълмовете.

29

Заключени врати

Върнах се в един все още поразен град, екнал от стържещия звук на верижни триони. Кафяви самосвали бяха наклякали по улиците на стария център и чакаха да бъдат напълнени с подгизнали мебели. Цели библиотеки бяха загинали по лавици и шкафове. Портрети на основателите на нашата колония се бяха озовали върху купищата боклук, размазани до неузнаваемост, без всякакъв шанс да бъдат реставрирани. Флотилията за лов на скариди от залива Шем беше напълно изчезнала от лицето на Земята. Остатъци от лъскави яхти се носеха край брега на голямото солено блато. Една червена пожарна кола лежеше в плитчините отвъд остров Съливан с колелата нагоре. Застрахователните агенти, които до този момент си бяха живели тихо и безпроблемно, изведнъж се оказаха най-заетите и най-тормозените хора в града, на които не оставаше време за сън и през нощта.

Репортерите на „Нюз енд Куриър„ обаче не изгубиха и частица от първоначалната си издръжливост, упоритост и решителност. Смятам се за щастливец, че бях част от екипа на вестника в най-славните му дни. Тръгвахме отрано и цял ден събирахме стоката, която читателите ни очакваха да им поднесем на следващата сутрин. Преди това сутрешното изчитане на „Нюз енд Куриър„ представляваше по-скоро механична формалност, често извършвана по силата на навика. Но след урагана „Хюго„ то се превърна в необходимост, нещо като пътна карта на оцеляването в онези влажни, призрачни дни, последвали бурята.

През първата седмица над целия град се носеше миризма на гнилост и разложение, предизвикана от всички морски животни, които приливният щурм на „Хюго„ беше изхвърлил на брега. Зад къщата за гости Моли беше намерила почти двуметрова пясъчна акула, която гниеше под палещите лъчи на слънцето. Някои от отходните тръби в града се бяха спукали и вонята на изпражнения насищаше въздуха така, че не се дишаше. Докато обикалях града от север на юг и от изток на запад в стремежа си да покрия всички квартали в търсене на интересни човешки истории, непрекъснато усещах леко гадене, от което не можех да се отърва. Подпухналите, разлагащи се трупове на кучета, котки, миещи мечки и опосуми, на чайки и пеликани усилваха зловонните изпарения, които цяла седмица се стелеха над града като мъгла.

В понеделник сутринта електрическата и газова компания на Южна Каролина успя да възстанови захранването.

Тъй като телефонните линии в по-голямата си част бяха под земята, не бяхме лишени от тази услуга задълго. След като си написах вестникарската колонка, отидох да проверя как върви работата на бригадите, които почистваха къщите на майка ми и на моите приятели. Пристигнах у майка ми точно навреме, за да видя как и леглото, и дюшекът, върху който двамата с брат ми сме били заченати, бяха метнати в един самосвал. Работниците в къщата на Рътлидж на Ист Бей стрийт също напредваха със завидна скорост. Докато вървях към къщата на Найлс и Фрейзър на Уотър стрийт обаче, ме блъсна най-непоносимата миризма на света. Представих се на шефа на бригадата, който чакаше отвън, седнал в пикапа си. Той ми направи знак да седна до него и аз с удоволствие приех поканата, тъй като климатикът в колата работеше на максимум.

— Как върви работата, господин Шепъртън? — попитах го.

— Никак — отвърна ми той. — Казах на хората ми да си вървят.

— Защо?

— Кой може да работи при тази воня? — попита ме. — Двама от хората ми не спряха да повръщат.

— Откъде идва?

— Не съм сигурен — отговори и хвърли поглед над кормилото, което стискаше, сякаш шофираше в момента. — Тези къщи са опаковани по-здраво и от виенски наденици. Но ние решихме, че идва откъм онази барака в задния двор на Найлс. Освен това на един от съседите се е изгубило кучето. Но работата е там, че Найлс я е заключил с катинар и сега не можем да влезем.

— Да счупим вратата и да видим какво има вътре.

— Преди това трябва да питаме Найлс или жена му — каза той. — Или дори госпожа Моли, ако е наблизо.

— Не, тя ще се върне чак в сряда. Може ли аз да разреша влизането?

— Не, сър, не е възможно. А пък аз не мога да направя нищо за никого, докато не извадим онова куче от там. Може да е и миеща мечка.

— Мирише, като че цял кит гние вътре.

— Нека Найлс ми се обади.

Докато крачех към къщата си на Трад стрийт, забелязах, че напълно нова цивилизация изниква по протежение на Чърч стрийт. Безброй предприемачи и подизпълнители бяха запретнали ръкави за един дълъг и ползотворен сезон на пълно обновление. Във всяка къща кипяха всевъзможни ремонти. Бояджии и работници бяха накацали по покривите и високите скелета. Като поначало приятелски настроен град дори и в най-лошите си моменти, Чарлстън бе започнал да възвръща присъщата си сърдечност. Хората си махаха и се поздравяваха, независимо дали бяха прости дърводелци или потомствени аристократи. Значи беше дошло време да подновя любовната си връзка с града, което и направих с удоволствие, тъй като той беше започнал своето неудържимо възраждане от царството на пепелта и разрухата. Когато се прибрах, звъннах в службата на Айк Джефърсън, но да се свържеш с него се оказа трудна работа. Отговори на съобщението ми след повече от два часа и когато го направи, гласът му беше безжизнен и отпаднал.

— Здрасти, Жаба. Съжалявам, че чак сега намерих време. Как е семейството ми?

— Нали знаеш, че бих сума път по хълмовете, за да ги видя. Това е добрата новина. Лошата е, че всички са мъртви.

— Слушай, Жаба, точно сега хич не ми е до твоите шеги — скара ми се той.

— Извинявай. Нося ти писма. Ще ти ги донеса утре и ще ги сложа върху люлеещия се стол на верандата ти.

— Всички са добре, нали?

— По-добре от всякога. А как е Бети?

— Претрепва се от работа като всички нас. Истинска съсипия, Жаба.

— Така е. Връщам се от къщата на Найлс. Там нещо вони непоносимо.

— Ще пратя някой да провери откъде е — каза Айк.

— Побързай! А аз мога ли да направя нещо за теб?

— Ела да ни сготвиш, когато намерим време да се приберем.

— Готово! — казах. — С най-голямо удоволствие.

— Благодаря ви, че се погрижихте за семейството ми — усетих как умората беше разнежила Айк. — Обичам те, Жаба.

— Де да можех и аз да кажа същото за теб — отвърнах и затворих телефона.

Следобеда на следващия ден вратата на кабинета ми се отвори и Айк Джефърсън влезе с дълбоки сенки и неописуема тревога в очите. Отпусна се тежко в креслото за посетители. Минаха няколко минути и аз реших, че е заспал на мига.

— Нещо за пиене? — обади се най-накрая, без да отваря очи. — Имам нужда от нещо да ме свести.

След това научих, че не се беше прибирал още отпреди „Хюго„ да удари града. Беше се къпал, бръснал и хранил в кабинета си.

Извадих бутилка уиски, налях му петдесет грама и му подадох чашата. Той я погледна с благодарност, както заклет пияница приема първата си сутрешна глътка. Гаврътна питието наведнъж с нескрито удоволствие и поиска още. Налях му и той пак го гаврътна. После ме изгледа с вглъбеност, която винаги ми е приличала на неутолима жажда.

— Изпратих ченге в къщата на Найлс, при това жена. Най-младата, за да не се усети, че я пращам за зелен хайвер.

— От бараката ли миришеше?

— Да — каза Айк. — Вътре имаше мъж.

— Това е невъзможно. Как би могъл да влезе? Тя беше заключена.

— Кога я заключихте? — попита Айк.

— Не съм сигурен… Найлс излезе, преди бурята да удари. Според мен някъде към шест часа. Ние с Моли бяхме отишли да погледаме океана.

— Идиоти!

— Той се страхуваше от крадци — казах. — Откъде да знае, че някой се е скрил вътре… защо не е почукал в къщата? Божичко, само това му трябва сега на Найлс.

— Можеш ли да излезеш за малко с мен? — попита ме Айк и се изправи на крака.

— Изчакай да си довърша последното изречение. — Напечатах го бързо и тръгнах след него.

Качихме се в колата и поехме бавно по Кинг стрийт. Айк взе да ме разпитва за родителите си и децата, държеше се някак отнесено и мрачно. Паркира полицейската кола пред сградата с апартаменти „Сарджънт Джаспър„. Имаше и други полицейски коли и Айк поздрави дежурния, докато вървяхме към асансьорите. Бяхме за последния етаж, но Айк все още не ми беше казал и дума за целта на това посещение. Когато вратите на асансьора се отвориха, тръгнахме към апартамента, в който работеха криминалисти.

— Не пипай нищо — каза ми Айк — и не задавай никакви въпроси. Само си отваряй очите, после ще ми кажеш какво мислиш.

Ахнах, като попаднах в странния декор: стаята беше истинско светилище в чест на Шеба Поу и нейната професионална кариера. Цяла стена беше покрита с рекламни фотоси, направени през различни етапи от живота й. Освен това се виждаха пепелници с лика на Шеба Поу и кибритени кутийки, и калъфки за възглавници, и кувертюра. Абажури е нейните роли в различни филми. Никога не съм предполагал, че филмовият живот на моята приятелка е бил обект на такъв култ. В банята открих калъпи сапун със снимката й, шампоан с лицето на Шеба, както и вода за уста и цяла серия кремове за ръце. Обстановката беше маниашка и странно зловеща.

Айк ми подаде евтин албум със снимки на Шеба, очевидно правени с телеобектив — как слиза от коли и лимузини, как крачи по улицата, как влиза или излиза от хотели, ръка за ръка с гаджета или приятели, повечето от които бяха световноизвестни актьори. После ми подаде още един албум.

— Сега се дръж! — каза ми.

Той съдържаше полицейските снимки на Шеба след жестокото й убийство, подредени с изключителна прецизност. Еванджелайн Поу с ужасяващо празен поглед, изправена в леглото си, държи окървавен нож. Потреперих от ужас. Като стигнах до последната и най-страховита снимка, изстинах: лицето със зловещата усмивка и една-единствена сълза, изрисувано с безупречна точност. Усетих миризмата на лак за нокти.

Айк ме хвана за лакътя и ме заведе до прозореца, от който се разкриваше прекрасна гледка към река Ашли. Видях собствената си къща, както и тази на Шеба, гимназията „Пенинсула„ и полицейския участък, както и „Цитаделата„. Дори зърнах покрива на къщата на Айк и Бети. Като осъзнах стратегическата важност на гледката, чух как Айк издаде някакъв звук, който възприех като покана да го последвам и да се махнем от местопрестъплението.

Без да каже дума, той пое към дома си. Бързо се качи на втория етаж, за да си вземе душ. Надникнах в хладилника и извадих две бири. Бях се настанил в кабинета му, когато той се появи със същата хавлия, която носеше като курсант, и със сини джапанки. Отпусна се в шезлонга и си отвори бирата. Изпи я жадно и заспа. Когато се събуди, ме попита какво правя в къщата му и пак заспа — този път за цял час. Беше се стъмнило, когато се събуди. Тъкмо приготвях бекон с яйца и натрошено сирене, както и английски кифлички с фъстъчено масло и смачкан на пюре банан. Започнахме да се храним в пълно мълчание като прегладнели бежанци.

— Дай да се напием — предложи Айк и се запъти към бара. — Ще останеш да спиш в стаята на малкия Айк.

— Звучи ми като предварително изготвен план.

— Кажи ми сега какво мислиш — каза той и аз започнах с най-очевидното.

— Как го откри?

— Това е човекът, който се беше удавил в бараката за инструменти — каза Айк. — В джоба му намерихме ключ. Ключът беше на верижка, върху която пишеше „Апартаменти „Сарджънт Джаспър„.

— Пръстови отпечатъци?

— Съвпадат с онези, които взехме от Ню Йорк. Същият е. Но все още не знаем името му. Открихме шест паспорта, всичките с различни имена. И шест кредитни карти. Три шофьорски книжки от три различни щата.

— Дали да не извикаме Тревър да идентифицира тялото?

— Няма какво да се идентифицира. Според аутопсията се е удавил. Дробовете му са пълни с морска вода. Лицето му е обезобразено — плъховете са го намерили преди нас. Имаше два пистолета трийсет и осми калибър. И муниции колкото да избие целия град. Според мен е възнамерявал да ви ликвидира, щом ураганът се развихри. При такова бучене никой нямаше да чуе гърмежите.

Замислих се и се опитах да си възстановя събитията от деня, в който „Хюго„ ни удари.

— Фрейзър! — извиках. — Сигурно я е проследил, докато е бутала Тревър в инвалидната количка, за да го прибере у тях.

— И аз така предполагам — каза Айк. — По принцип той си планира действията много умно. Добър стратег е, но се доверява прекалено много на обстоятелствата. Научил е за военния парад в „Цитаделата„ от твоята колонка. Тъй като винаги е знаел кога какво правиш, досетил се е и за нас, останалите. В гардероба му открихме торба за голф, а сред стиковете — снайпер.

— Изгледът от апартамента.

— Идеален избор. Ако трябва да сме честни — отлично леговище за убиец. Съседът му твърди, че бил много вежлив човек, но отсъствал често и задълго. Оттук и снимките в Лос Анджелис. Съседът спомена, че имал много хубав южняшки акцент.

— Той не е южняк — прекъснах го.

— Откъде знаеш?

— Защото е прекалено перверзен дори за шибания ни Юг.

Айк обаче беше на друго мнение.

— Лео, трябва да поработиш известно време като полицай. На човешката природа нищо не й е чуждо. Изобщо проектът „човешки индивид„ е пълно фиаско. Човечеството може да бъде описано само с една дума: безчовечност. — Спря, после добави: — И друго нещо излезе от аутопсията: имал е рак на стомаха. Мисля, че затова е бързал да си уреди сметките. В джоба му са намерили лак за нокти, както и ключ от къщата на Найлс. — Поклати глава и додаде: — Май имаше и други подробности, но вече не се сещам. Във вестника обаче трябва да пише само, че е открит неидентифициран труп на човек, който се е удавил в барака за инструменти на юг от Брод стрийт. И че според полицията човекът се е скрил там от бурята.

— Как се казва?

— Бил Мете — рече Айк и побърза да си признае: — Извърших нещо нередно в апартамента. Лицето на Шеба, което ме гледаше отвсякъде, ме разстрои до такава степен, че реших да открадна една снимка от мястото на престъплението. Никога преди това не съм си го позволявал. За един професионалист това е непростимо прегрешение, но не се сдържах.

Изправи се, затътри крака към униформеното си сако, от което измъкна снимка в малка сребриста рамка. На нея се виждаха близнаците Шеба и Тревър на пет или шест години — неописуемо красиви. Приличаха на ангелчета, наистина възхитителни; непознат човек би казал, че са най-щастливите деца на Земята.

— Как ли щеше да изглежда животът ми, ако не се бяха преместили да живеят срещу нас? — попитах.

— Скучен. Безинтересен. Те бяха като пророци, които ни носеха вести от външния свят.

— Умрял е мъчително, това гадно лайно! — казах. — Едва ли може да се случи на свестен човек. Какво означава този апартамент, тази галерия на тема Шеба?

— Когато обсесията се задълбочи — каза Айк, — става маниакална и тогава нещата излизат извън контрол.

Когато Бети се върна по-късно същата вечер и ни свари да седим полупияни в кабинета, каза:

— Писна ми да спасявам света. Имам нужда някой да ме изчука.

— Съжалявам, скъпа — каза й Айк. — Прекалих с бърбъна.

— А ти, Лео? — обърна се тя към мен. — Знам, че мога да разчитам на теб.

— Винаги. Щом чуя името ти, и се надървям.

— О, сериозно? Нещо интересно да се е случило днес?

И двамата избухнахме в смях.

30

Електрически крушки

На 1 март 1990 г., шест месеца след урагана „Хюго„, седях в кабинета и се опитвах да измисля нещо за редовната си рубрика. Беше един от онези дни, когато чувствах ума си като източен басейн. Всяка мисъл, която успявах да примамя, се оказваше куца, саката и безжизнена. Тъкмо ми хрумна нещо по-смислено, ей така, като по чудо, и телефонът иззвъня. Обаждаше се шерифът на някакво затънтено място в Минесота. Попита ме дали аз съм съпругът на Старла Кинг. Потвърдих и попитах дали тя е добре. Той ми отвърна с тих и сдържан глас, че са намерили тялото й в ловджийска хижа недалеч от Баундари Уотърс, близо до границата с Канада. На пода до леглото й имало празна бутилка скоч и празно шишенце от хапчета за сън. Собственикът на хижата я открил, когато пристигнал за ежегодното пролетно почистване. Тялото било в много лошо състояние. Очевидно се била приютила в хижата по някое време след края на есенния ловен сезон. Старла била в последните месеци на бременността си, но, разбира се, плодът също бил мъртъв.

— Разбира се — повторих аз, сякаш бях изслушал бюлетин за времето, а не новини за смъртта на жена ми.

Усетих дълбока пустота, но все пак запазих достатъчно човешко благоприличие, за да изпитам съжаление за безчувствието си. Помолих шерифа да уреди пренасянето на тялото до Чарлстън и му дадох телефона на погребалното бюро на Дж. Хенри Стюър на Калхун стрийт. Той изрази съжаление, че самоубилата се Старла не е оставила писмо, и ми поднесе съболезнования за нелепата смърт на сина ми. Не намерих за нужно да му обяснявам, че нямам никакво участие в зачеването на този плод. Каза ми още, че на масата в кухнята Старла била оставила голям плик с всички мои статии от миналата година и така разбрал с кого да се свърже. Благодарих му за любезността и добавих, че съм прекарал целия си брачен живот в очакване на това обаждане.

Седнах да напиша колонката си. Посветих я на моята съпруга. Разказах всичко за нея от деня, в който се бяхме срещнали, до телефонното обаждане от Минесота. И как, като я видях за пръв път, Старла беше закопчана с белезници за един стол в сиропиталището „Свети Юда„. Разказах за доктор Коуел и безплатната операция, с която беше коригирал кривогледството й, и как след това беше смаяла света с красотата си. Как се влюбих в нея бавно, малко по малко, така както едно срамежливо момче се влюбва в срамежливо момиче. И въпреки че навремето не съм си давал сметка, оказа се, че съм от онези мъже, които имат лошия късмет да се влюбват в жени с безрадостна съдба. Тогава любовта ми изглеждаше като съвсем истински и честно спечелен дар. Описах дългата й борба с психическото разстройство, което я отчайваше до такава степен, че я караше да посяга към наркотици; и как, тъй като съм истински вярващ католик, бях отказал да изпълня желанието й за развод. Смятах, че нося отговорност за смъртта й наред с всички други. Споменах, че е била бременна, когато е извършила самоубийството, и припомних как се беше зарекла никога да не ражда дете в този кошмарен и отвратителен свят. Описах собствения си шок, но и това, че не изпитвах истинска мъка; че трябва да стана от бюрото си, да прекося река Ашли и да уведомя Найлс Уайтхед, че любимата му, нежна и крехка сестра е мъртва. Бях сигурен, че в неутешимата си тъга Найлс ще отдаде заслуженото на сестра си, докато единственото, което аз бях в състояние да предложа, бе собствената ми срамна безчувственост. Опитах се да опиша до какво се свежда тя — тази срамна безчувственост и позорна пустота, — но спрях от безсилие, очевидно недостоен и за това. Предадох статията си на редактора и отидох да видя Найлс.

Намерих го в кабинета му в „Портър-Год„. Училището се издига край мочурищата, а от там се открива невероятна гледка към Чарлстън. Тръгнахме към реката, но не бях в състояние да намеря думи, които да променят света му завинаги. Започнах да говоря за „Атланта Брейвс„, за пораженията от „Хюго„ в „Цитаделата„ и какво ли не още, което нямаше никаква връзка със смъртта на сестра му. Най-накрая Найлс ми рече, че не му плащат за разходки и празни приказки, а очакват от него да си заслужи всеки цент от заплатата. И тогава му казах. Той изрева като ранено животно, свлече се на земята и се разхълца. Опря лице в тревата и взе да вие.

— Лео, тя така и не получи шанс в този живот — изстена той, — никакъв шанс за нищо. Беше толкова дълбоко наранена, че никой не можеше да й помогне. Нито ти. Нито аз. Нито Бог. Никой.

Риданията му бяха така неутешими, че към нас се затичаха учители и ученици. Прегърнаха го, взеха да го утешават, а аз се върнах при колата си. Все още се чувствах неловко с новото си гражданство в Страната на нищото. Докато пътувах към къщи, се почудих дали някога ще бъда в състояние да изпитам нещо и дали изобщо го желая.

Погребението на Старла беше в тесен кръг — сдържано, но трогателно. Монсеньор Макс държа прочувствена проповед, в която показа, че добре познава както чара на Старла, така и неизлечимите демони, които я бяха обсебили. Говореше за самоубийството със състрадание и с дълбоко философско разбиране за психическото й разстройство. Обясни, че според него Бог таи по-голяма любов към уязвените и страдащи души, отколкото към привилегированите, дори когато живеят праведно. Думите ми донесоха известно успокоение, сякаш ме обляха с онзи мед, който дивите пчели събираха в планините, където беше родена Старла. Оцених словата на монсеньор Макс още повече, след като се вгледах в изпитото му и измъчено лице. Майка ми ми беше подшушнала, че този път ракът на белия му дроб не се е повлиял от химиотерапията и че изгледите са лоши. Може би тъкмо заради болестта се държеше така благородно и геройски. Когато я попитах колко време му остава, майка ми се разплака.

В гробището „Света Мария„ Старла беше погребана до брат ми и баща ми. Градът блещукаше в седефено сияние, а слънчевите лъчи пронизваха високите кълбести облаци, от които глухо долиташе тътен. Параклисът „Света Мария„ е бял като кост и изглежда строг поради пестеливата си симетричност. Опитах се да се помоля за моята жена, но думите ми убягваха. Помолих Бог да ми обясни с какво Старла Уайтхед беше заслужила този злощастен живот, но моят Бог е суров и ми отговори с мълчание, което винаги му се е удавало с лекота поради височайшето му положение. Но страховитото мълчание на Бог може да засегне болезнената чувствителност на един опечален и страдащ мъж. За мен то не е достатъчно. Ако единствената утеха, която моят Бог може да ми даде, е пълна порция нищо, тогава молитвата ми засяда. Ако трябва да почитам един безразличен Бог, който пет пари не дава за никого, тогава за какво ми е? Сърцето ми изстина и всичко ми опротивя. Какво друго може да направи човек, освен да реши да сгъне своя Бог, сякаш е носна кърпа, и да го прибере в най-долното чекмедже на скрина, дори да забрави къде го е сложил? Въпреки че вече нагазвах в периферията на отчаянието, още не исках да се предавам, трябваше ми време, за да сглобя всички разпаднали се части и да придам някакъв смисъл на живота, който или щях да живея, или не. Докато стоях над ковчега, онзи Бог от моето детство, когото обожавах с безразсъдна преданост, се преобрази в друг, който ми беше обърнал гръб със сляпо безразличие. Оплетен в черните корени на вехнещата ми вяра, все пак си дадох сметка, че сърцето ми е посърнало и че усещането за пълна безутешност ме е накарало да принизя Бог и да го изпиша в съзнанието си с възможно най-дребния шрифт. Целунах ковчега на Старла, преди да го спуснат в земята.

Хвърлих лопата пръст в гроба, после втора. Найлс хвърли третата и четвъртата. Майка ми — следващите две. После Моли, Фрейзър, Айк, Бети, Чад и техните деца. Накрая пак ние с Найлс. Отстъпих назад и огледах събралите се хора; опитах се да изрека нещо, но думите полепваха по небцето ми, разпадаха се и губеха смисъл. Какво можех да кажа? Нямах никаква представа и безпомощно се олюлях. Найлс и Айк ме хванаха за лактите, задържаха ме да не падна, след което ме поведоха към погребалната лимузина.

Като се върнах вкъщи, приятелите се погрижиха да нахранят гостите ми, около двеста души, а треньорът Джефърсън застана на бара, както обикновено. Пролетта вече показваше извънземната си красота. Майка ми беше прекарала дълги часове да съживи градината ми след „Хюго„ и вълшебните й ръце бяха извършили чудеса. Като почитателка на розите беше отделила един кът специално за тях. Тъй като след бурята беше дошла да живее с мен и Тревър, не губеше време и много бързо успя да превърне пущинака в райска градина.

Беше прохладна нощ и гостите ни излязоха да се разходят сред напъпилите цветни лехи, които пролетта след по-малко от две месеца щеше да разтвори. Аз също излязох ходех като дрогиран, но като стъпих на алеята край дигата, усетих как Чарлстън започва отново да изпълнява свещените си ритуали и да лекува изстиналото ми сърце. Вдясно от мен се издигаше редица красиви къщи и съвършената им архитектура ми подейства като магнит — Град на десет хиляди тайни и само един-два отговора. От деня, в който съм се родил, не спирам да се тревожа, че раят няма да е и наполовина толкова красив, колкото е Чарлстън — изникнал там, където две реки, изпаднали в екстаз, са си дали среща, за да образуват залив и пристанище с изглед към света.

Двамата с майка ми застанахме на този речен кръстопът, загледани в островите Джеймс и Съливан. Небето, обсипано с бисерни звезди, хвърляше широка ивица лунна светлина върху водата и осветяваше и нас. Нежността на града ме обгръщаше с тържествените обещания на палми, фонтани и водоскоци. Камбаните на „Свети Михаил„ биеха за мен и с удивителна отчетливост повтаряха моето име, моето име и нищо друго.

Докато крачехме по Брод стрийт, гальовните ръце на Чарлстън продължаваха да милват раните на пламналата ми от болка душа. Спокойно надничахме в личния живот на нашите съседи, тъй като първите етажи бяха на нивото на очите ни, и се заглеждахме във вечерните им занимания, сякаш наблюдавахме риби в аквариум. Семейство бе седнало да вечеря; самотна жена слушаше „Така правят всички„ на Моцарт. Повечето обаче гледаха телевизия с тревожни лица.

Преди да завием към Трад стрийт, майка ми спря.

— Лео, има нещо, което трябва да ти кажа. Няма да ти хареса.

— Смили се, днес погребах жена си — казах. — Или ще кажеш, че е ден като всеки друг.

— Признавам, че не е най-подходящият момент — рече тя, — но такъв едва ли ще има. Връщам се в моя манастир. Орденът потвърди, че ще ме приеме обратно.

— Ето ти проблем. А къде съм аз? Повечето монахини са бездетни.

— Ти не си проблем — каза. — Отивам по програма за бивши монахини, които са били омъжени, но са изгубили съпрузите си. Заедно с монсеньор Макс се молихме дълго това да стане.

— Ще мога ли да те посещавам? Ей, сестро, искам да видя майка си. Не, не, тя е монахиня.

— Ще свикнеш — отрони майка ми. — Откакто взех това решение, не стъпвам по земята от радост.

— Добре ли чух? Толкова изтъркано клише от твоята уста? — попитах уж смаян.

— Да, но точно така се чувствам — сякаш се нося над земята. Искам да ми направиш тази услуга и да ме закараш в Северна Каролина, точно както постъпи и баща ти преди много години.

На следващия ден закарах майка ми в болницата да се сбогува с монсеньор Макс, но останах отвън, защото от уважение към преданото им приятелство исках да не им дотягам. Тя преседя при него почти час и като се върна, заплака тихо. Върнах я в къщата, която баща ми беше построил със собствените си ръце. Тя влезе в току-що ремонтирания си дом и много се зарадва на промените в него. Докато обикаляше стаите, зърнах един цвят високо на магнолията и се покатерих да го откъсна. С всеки клон нагоре по дървото се чувствах все по-стар за тази операция. Откъснах цветчето, вдишах сладостния му аромат и си казах, че си струваше усилието. Поднесох го на майка ми и ми стана много приятно, като видях как го бодна в косата си.

Поехме бавно по черните пътища на двете Каролини; ароматът на магнолията изпълваше колата, като че шише парфюм се беше счупило вътре. Напуснахме ниските крайбрежни части и започнахме плавното изкачване по леката стръмнина. Майка ми знаеше името на всяко дърво, храст или цвете, покрай които минавахме. Изръкопляска възторжено, когато спрях колата, за да помогна на една доста едра костенурка да пресече шосето. Обядвахме в Камдън и пристигнахме в манастира преди пет. Игуменката ни чакаше отпред. Прегърна майка ми с думите:

— Добре дошла при нас, сестра Норбърта.

— Това е мястото, където искам да бъда, сестра Мери Урбан — отвърна майка ми.

Прегърнахме се за сбогом и макар че не искахме да се вживяваме, нищо на света не можеше да направи раздялата ни лесна. Не си спомням точно кога бях започнал да обичам майка си, но това се беше случило. Нито пък имам някаква представа кога тя беше започнала да ме обича, но самият факт, че нейната голяма любов се беше разтворила за мен, ме изпълваше с радост. За мен тя можеше да бъде сабя върху възглавничка или отшелническо убежище, топла вана, градина с пеперуди или река от разтопена лава. Любовта й беше трънлива и сложна, понякога успяваше да ме нарани, и то там, където бях най-уязвим. Но кой е казал, че любовта и животът са вечен валс? Двамата с майка ми си бяхме проправили път дотук с кавги, крясъци, със зъби и нокти, бяхме се търкаляли в окървавен прах, изпробвайки разтегливата якост на онази броня, зад която проблясваха разсеяните светкавици на нашата любов. Нашата любов, която ни обвърза завинаги.

— Лео, благодаря ти, че не ме спря — каза ми тя. — Постъпи великодушно.

— Майка ми е твърда глава. Кой може да я спре?

— Ще се погрижиш ли за монсеньора?

— Ще му чета по една приказка всяка вечер — обещах.

— Лео, знам, че те боли, но не се отказвай от Църквата.

— Засега съм в отпуск — отвърнах й. — Може да се окаже кратък.

— Не съм родена за майка — призна си тя. — Съжалявам, че бях толкова лоша.

— Но най-добрата, която аз съм имал — уверих я и тя се озова в обятията ми.

— Опитай се да намериш някое добро момиче — прошепна ми. — Искам да станеш баща.

Погледнах сестра Мери Урбан въпросително.

— Редно ли е монахиня да стане баба?

— Специално за тази ще направим изключение — отговори ми игуменката и се усмихна.

Две сестри се появиха на стълбата и поведоха майка ми към нейния минал и бъдещ живот. Целунахме се за довиждане и тя се скри зад тъмните дъбови врати. Замислих се за баща ми, който беше изминал същия този път преди много години. Замислих се за кръговрата на повтарящите се цикли от безгрижие и несгоди, които представляват човешкият живот. Изпращането на майка ми до стъпалата на манастира в деня на Блумсдей се оказа цикъл в съдбата на двама мъже с името Кинг. И двамата щяхме да я разочароваме и да я нараним жестоко. Но следваше оттегляне назад и ново начало. Сега майка ми имаше нужда от убежище, място да се скрие от бурите. Затова я пуснах. Освободих я да се отдаде на молитви и на простия живот в ухаещия на тамян мрак на манастира, където послушниците се блъскаха да разгадаят смисъла на самия този мрак.

— Майко игуменке? — извиках й.

— Кажи, Лео?

— Манастирът нуждае ли се от нещо? Липсва ли ви нещо?

— Нуждаем се от всичко — отвърна ми тя. — Чакай да помисля. Електрически крушки. Да, в момента имаме нужда най-много от тях.

На следващия ден стоварих хиляда електрически крушки пред задния вход на манастира и ето че се стигна до нова повторяемост на цикъла, който продължих да следя върху навигационния квадрант на собствения ми живот. Сега, когато вече си давам сметка, забелязвам отрано началото на всеки нов цикъл и странното му въздействие върху човешките връзки.

31

Филмово обучение

След като Тревър възвърна силите си, двамата започнахме да се разхождаме вечер по улиците на Чарлстън. Отначало стигахме най-много до Брод стрийт и се връщахме. Тревър прекрачваше прага задъхан и изтощен. Но с всеки изминал ден разходките ни се удължаваха. В края на лятото стигахме чак до „Батъри„ и веднъж дори отидохме до „Цитаделата„. Често минавахме край къщата му и той проверяваше пощенската кутия, а аз отскачах до тази на майка ми да видя дали има писма за сестра Норбърта. Сърцето ми се сви, като видях табелката „продава се„ пред къщата му, както и телефонния номер на неговата агентка Битси Търнър.

— Сигурен съм, че ако Битси беше мъж, щеше да е гей — каза Тревър. — Тя е истинско бижу.

— Добре, но не й го казвай — посъветвах го.

— Мисля, че ще се почувства поласкана — отвърна ми Тревър. — Какви са последните клюки от Свещения град? Искам най-пикантните, най-нецензурните, най-долните и най-отвратителните мръсотии, които си научил.

— Видели са съдия Лосън да чука собствения си пудел — казах. — Така поне се говори.

— Трябва да е някакъв миниатюрен пудел — рече Тревър. — Понеже съм виждал оная му работа.

— Ти пък къде си виждал оная му работа? — попитах, докато свивахме по Калхун стрийт.

— Под душове в яхтклуба. Какво ли не съм вършил аз там. Само душ не съм вземал.

— Не искам да знам — казах му.

— Какво толкова, католико! Страшно си задръстен — поклати тъжно глава Тревър.

— Харесва ми да съм задръстен.

— Сан Франциско започва да ми липсва. — Долових копнеж в гласа му. — Спомням си съботните вечери. Излизах на Юниън стрийт, щом слънцето започнеше да залязва. Бях млад, красив и желан, кралят на всеки бар. Омагьосвах целия град. Правех го да изглежда вълшебен в очите на хиляди момчета.

— Как вървят нещата със СПИН-а? — попитах го.

— Млъквай — прекъсна ме той — и ме остави да се отдавам на моите любими перверзни.

— Днес пак са приели монсеньор Макс в болница. Май не му остава много. Искаш ли да идем да го видим?

— Не, ще се видим в къщата.

— Да не би да имаш нещо против монсеньора?

— Не е мой тип — каза Тревър, сви рамене и продължи по Калхун стрийт.

Качих се в раковото отделение, кимнах на няколко млади свещеници, които току-що бяха излезли от стаята на монсеньора, и влязох при него. Беше тъмно и тайнствено, затова реших, че Макс спи. Сложих купчина писма от майка ми на нощното му шкафче.

— Току-що получих последно помазване — обади се Макс дрезгаво. Говореше трудно.

— Значи душата ти е пречистена и бяла.

— Да се надяваме.

— Изморен си — казах му. — Моля те, благослови ме и си тръгвам. Утре пак ще мина да те видя.

Коленичих до леглото му, усетих как ме докосна с палец и ме прекръсти. Странно, но ме благослови на латински. Целунах го по челото и излязох на пръсти от стаята.

Вкъщи Тревър ми направи едно питие. Чувствахме се толкова добре в компанията си, че приличахме на стара семейна двойка. Прекарвахме повечето вечери по този начин и разговаряхме за какво ли не: за Сан Франциско, гимназията, завръщането на майка ми в манастира. Когато се напиехме, говорехме за Шеба и Старла, но тази вечер беше още рано и бяхме далеч от въпросната фаза.

— Минах покрай онова училище, от което си бил изключен — подхвърли Тревър.

— „Бишоп Айрланд„ ли?

Той кимна.

— Има католически вид. Дори мирише католически.

— Ами то си е католическо училище. Така трябва да изглежда и да мирише.

— Значи още вярваш в тези католически измишльотини?

— Да, още вярвам в тези католически измишльотини — отвърнах му.

— И си въобразяваш, че ще отидеш в рая, така ли? Или нещо от тоя род? Нали всички за това се натискате.

— Да, нещо от тоя род — отговорих.

— Клетата Жаба с промития си мозък. — След дълга пауза той изпусна дълбока въздишка. — Виж, Жаба, трябва да ти кажа нещо. Знам, че трябва, макар че все отлагам.

— Давай.

— Не мога — каза той тихо. — То е нещо ужасно.

— Ужасно ли? — повторих. — Това е силна дума.

— Ужасно е меко казано.

— Казвай — подканих го аз.

Той си наля още пиене, после заразказва как преди няколко дни започнал да рови из нещата си, включително в онзи огромен куфар и кашоните, които Анна Коул му беше изпратила от Сан Франциско. Така стигнал до гей порнографията, която му бях изпратил преди години. Бях решил, че някой от наемателите на баща ми я е оставил. Тъй като разполагал с много свободно време, разгледал нещата по-внимателно.

— Винаги съм обичал гей порното — заяви мечтателно той. — Особено старите ленти. Макар че качеството е под всякаква критика. Филмите са издраскани и зърнести. Повечето снимани при домашни условия. Разбираемо е. Онези хора са били пионери, и то в опасни времена.

— Радвам се, че са ти доставили удоволствие — прекъснах го сухо. — Защо ми разказваш всичко това?

Тревър си пое дъх.

— Зарових се по-дълбоко и стигнах до стара черна кутия за инструменти. В Сан Франциско, след като не успях да я отворя, я зарязах. Но сега, докато тършувах из земните си блага — той спря и отпи от питието си, — любопитството ми надделя и за да изкъртя ключалката, стрелях в нея с твоя пистолет. Между другото за какво ти е притрябвал тоя пистолет? Аз съм против всякакви оръжия.

— Купих го заради твоя откачен баща — припомних му.

— О, онова старо плашило! — въздъхна Тревър. — Стрелях в ключалката и попаднах на малка частна колекция. Снимана в домашни условия. Целият изгарях от нетърпение и така стигнах до откритието. Боя се, че е наистина ужасно.

— И какво откри?

— Първо да си долеем чашите — предложи той. — Ще ти е нужно, след като видиш филма. Толкова е страшно — самият аз с мъка го изгледах докрай, но трябваше да го направя, за да съм сигурен, преди да ти го покажа. Трябваше да съм сигурен, че не бъркам лицето. Цяла седмица се чудих дали да не го унищожа. Дори се помолих на Бог да ми помогне — на онзи, в когото не вярвам.

— И какво ти каза Бог?

— Ами както винаги си беше глътнал езика, затова в крайна сметка реших, че е нещо, което трябва да знаеш.

— Пускай го.

В три часа сутринта се промъкнах край медицинските сестри и нощните пазачи и влязох в притихналата стая на монсеньор Макс, преметнал през рамо старата си раница от „Цитаделата„. Под мъждивата светлина на нощта извадих стар прожекционен апарат и го пуснах. Зажужа като буркан пълен с оси, след което се появиха и първите кадри — трепкащи, блещукащи образи на фона на бялата стена. Обективът е фокусиран върху легло в празна, непозната стая. Камерата е като втренчено, немигащо око; Тревър ми беше обяснил, че при тези филми тя обикновено е подпряна до леглото, за да улови действието. Появява се свещеник, стиснал за гърлото голо, гърчещо се момче. Момчето е красиво и русо; свещеникът също е красив, мъжествен и силен. Момчето се опитва да извика, но той му запушва устата с ръка. Момчето се дърпа, съпротивява се, но свещеникът лесно го надвива и го изнасилва; изнасилва го грубо и брутално, сякаш изнасилването може да бъде друго.

Свещеникът е младият и силен Макс Садлър, а момчето — моят брат Стив. Стивън Дедалус Кинг, братът, който открих в окървавената вана, а после се сринах и започнах безкрайни странствалия из психиатрични болници, живот в мъглявините на торазина, докато се мъчех да открия момчето, което бях, преди да извадя тялото от ваната. Изведнъж си спомних как в един момент ми беше хрумнала ужасната мисъл, че по някакъв начин баща ми има нещо общо със смъртта на Стив, тъй като бях чул брат ми да вика насън: „Не! Недей! Моля те!„ Тогава си бях помислил, че е крещял от страх от нашия баща, а не от животното, което сега умираше в болничното легло до мен.

Кадрите преминаха в издраскани квадрати и тогава видях, че отецът е буден и е изгледал всичко заедно с мен.

— Трябваше да унищожа този филм — заяви накрая той.

— Да го беше направил. — Тонът ми го провокира.

— Всеки си има своите демони — обясни Макс с хладен, нетърпящ възражение глас.

— Сигурно — казах.

— Той беше прекалено красив, за да устоя на демоните — добави сърдито свещеникът, сякаш бях искал да споря. — Не можех да откъсна очи от него. А ти беше много грозен.

— Какъв късмет! — въздъхнах уморено. — Как се чувстваше, докато водеше службата на неговото погребение?

— По-зле, отколкото можеш да си представиш. Но това не ме спря, Лео. Дори тогава.

— Знам. Цяла нощ разглеждах колекцията ти. Как така е попаднала в къщата на баща ми?

За миг се поколеба. Като събра сили, продължи с назидателен тон, лишен от всякакво разкаяние:

— Погрешка. Бях оставил всичко у баща ти, преди да се преместя в енорийския дом. Знаех, че част от най-ранната ми колекция липсва, но не посмях да я потърся.

— Май се ограничава само до съвсем млади момчета. Правил ли си го със зрял мъж?

— Не. За какво ми е? — попита нагло той. Определено не изпитваше вина. — Този филм трябва да бъде унищожен. Вече съм се изповядал и получих последно помазване. Според законите на Църквата душата ми ще отлети към рая неопетнена.

— Трябва много да се молиш Бог да харесва насилниците на деца — отвърнах му с леден тон. — Да обича да гледа как психясали свещеници изнасилват малки момчета.

— Нищо не можеш да ми направиш, Лео — каза с глух глас. — Моето място в историята на епархията на Южна Каролина е непоклатимо. Репутацията ми сред религиозната общност е безупречна. Не можеш да я опетниш.

Погледнах го и пред очите ми изплува измъченото, посърнало лице на брат ми. Той беше предпочел да умре, но да не каже на родителите си, че техният любим свещеник го е изнасилил. Стив дори не бе знаел как да им съобщи подобно нещо, нито бе подозирал, че такъв свят изобщо има.

— Ако Бог, на когото се моля, съществува — казах, — тогава ти ще гориш вечно в пламъците на пъкъла. А заради този филм ще горя и аз. Ти си добър католик, нали, Макс?

— Защо? Ти какъв си?

Наведох се ниско над него и му прошепнах:

— И в най-лошите си дни съм бил по-добър католик, отколкото си бил ти и в най-добрите си помисли.

— Много скоро ще бъда при Отеца си на небето — измърмори доволно той.

Издърпах шнура от контакта и го навих около ръката си.

— Тогава и баща ми ще е там. И той ще те размаже.

— Репутацията ми обаче ще остане ненакърнена. Ти нищо не можеш да направиш — остана невъзмутим той.

— О, знам ли? — въздъхнах мрачно. — Бих могъл да хвърля малко кал по нея.

— Лео! — извика той след мен. — Не си тръгвай без моята благословия! Ела, нека те благословя!

Монсеньорът умря в съня си по-късно същата сутрин. Некрологът му беше на първите страници на вестниците. Имаше и много статии, които възхваляваха праведния му живот и дипломатическите му умения, аурата му на светец, ролята му в движението за граждански права. „В Свещения град умря светецът„ гласеше едно от заглавията. Посетих пищното му погребение, а след службата взех причастие като всички останали. Чух как моите съграждани си говореха, че биха искали монсеньор Макс да бъде канонизиран като американски светец.

Отидох в редакцията и най-чинно си написах материала за погребението, в най-големи подробности. Само едно нещо пропуснах: след погребението, по мръкнало се промъкнах в гробището и се изплюх върху гроба му. На следващия ден отидох на работа, за да опиша истинския му лик. В следващата си колонка разбих солидната му, „спечелена с труд„ репутация, накълцах я на парчета. Унищожих го.

Епилог

Последна молитва

И така…

Носех в себе си една история и я разказах. След като разобличих публично монсеньор Макс и името му стана анатема във всяка къща, започнах да се сривам и пропадам във всичко, което представляваше моят живот. Още в кабинета си, когато започнах колонката си с думите: „Семейството е колективен спорт“, ме обзе такава тъга, че редакторите побързаха да ме изпратят обратно вкъщи. Влязох в период на дълбока депресия и меланхолия. Обърнах поглед назад към миналото си и установих, че съм живял много, но съм научил малко.

В дневника си написах следното изречение: „Истинският живот е невъзможен за човек, роден с артистични заложби.“ Мислех си, че визирам Шеба, и продължих: „Актьорът не може да изживее истинския живот по друг начин, освен имитирайки чуждия“, и точно тук се сепнах, като си дадох сметка, че в крайна сметка не пиша за нея. Пишех за себе си. Озовах се в черната дупка на отчаянието и трябваше да потъна до най-зловещите й мрачни дълбини, преди да помисля за бягство. Филмът с изнасилването на брат ми непрекъснато се въртеше в съзнанието ми. Валиумът не ми действаше, бърбънът не можеше да притъпи разяждащата ме болка. Усещах как тялото ми се огъва и гърчи като пред разпад.

В отчаянието си реших да се върна към кабинета на онази психиатърка, която успя да ме извади от комата на опропастеното ми детство. Доктор Кридъл наближаваше седемдесет, но продължаваше да работи. След сеанс, продължил три часа, тя най-внимателно и тактично ме осведоми, че в цялата си практика не е срещала пациент с толкова силно изявена склонност към самоубийство. Самият аз се изненадах, като й отговорих: — Нямам търпение да умра.

Тя прие думите ми буквално и се разпореди да ме приемат в психиатричното отделение на Университетската болница на Южна Каролина. С удоволствие забелязах, че болницата е на същата улица, на която се намираше и погребалното бюро на Дж. Хенри Стюър. Реших, че е щастливо съвпадение, и започнах да пропадам още по-надълбоко — в един непознат континент, където всички джунгли са непроходими, всички планини са Алпи, а в реките бушуват странни течения от желания и пагубни интриги.

И ето че всички кралски коне и всички кралски психиатри се впрегнаха да ме върнат в правия път на предишния ми живот с помощ, която се яви от неподозирани източници. В дълбокото си вцепенение на съня под наркоза тялото ми се издигаше в свят, който наистина ми помагаше да излекувам нестихващата болка. Баща ми, Джаспър Кинг, се гмурна в хлорираната вода откъм дълбокия край на басейна, за да ме издърпа на сухо, и взе да ме удря по гърба, докато се разкашлях и повърнах водата, а брат ми Стив не спря да крещи, че трябва да дишам. Излязох на повърхността, поех дълбоко въздух и се родих за съвсем нов живот. Ето ме, баща ми е до мен и двамата приготвяме сладки за семейството, което току-що се е нанесло в къщата срещу нас. Баща ми чете някаква рецепта от станалите на парцал „Чарлстънски рецепти“. Печем сусамени сладки и бисквити с парченца шоколад и тръгваме да черпим всички на нашата улица. Между всеки две къщи баща ми спира и ме учи да танцувам.

Вратата на една от къщите се отваря и красива монахиня се присъединява към нас. Отначало не разбирам, че това е майка ми, но после тя започва да танцува с баща ми, а усмивката му грейва като слънце над света. В продължение на няколко нощи той непрекъснато идваше в съня ми. Ето ни, ловим риба в пристанището на Чарлстън или търсим саламандри и пеперуди в мочурището Конгари. Той се връща към мен и ме учи как се живее, прави го с топлия талант на любовта, с изкуството да обичаш сина си. И отново си давам сметка какъв късметлия съм, че имам такъв баща. От него научих всичко, което трябва да се знае за нежността на родителите. Именно той ми разкри какво нося у себе си.

Времето се превърна в непозната територия и сигурно затова не си спомням нощта, когато Стив неочаквано се яви в тези мои драматични, многоцветни сънища. Ето ни, подхвърляме си топка, тичаме из квартала, въобразяваме си, че сме футболни звезди. Играем, препускаме из онези царствени улици на Чарлстън с къщи, сякаш изваяни от небесни дъги и дантели. Спомням си какво великолепно усещане е да имаш брат, който те обича и закриля, и харесва всичко у теб. Когато се събуждам от дългия кошмар, разбирам, че този спомен ми е бил нужен.

Друга нощ ме навести сянка, която дълго не можах да позная. Мятам се в съня си, но сянката ми заповяда да престана и аз долавям гласа на Харингтън Канън, който е седнал зад английското си писалище. Недоволства, че магазинът сега е мой и че всяка вечер разполагам задника си в неговата къща на Трад стрийт. Пита ме защо, за бога, не каня гости в нея, защо не се фукам с фините порцеланови сервизи и сребърни прибори, които ми е оставил. „Трябва да цениш красотата, само така ще й помогнеш да оцелее — казва ми той. — Важи не само за одушевените, но и за неодушевените предмети, въпреки че лично аз предпочитам последните.“

Господин Канън е доста бъбрив, но се вижда, че е изтощен. Непрекъснато се оплаква от младите хора и тяхната ужасяваща липса на възпитание и обноски. Казва ми, че всички до един сме тъпи и разхайтени и че с удоволствие е приел смъртта като освобождение от един свят, който повече не бил в състояние да понася.

Смея се. Отдавна не съм чувал смеха си.

Започнах да очаквам с нетърпение вечерния ритуал. Сестрата пристигаше с чашка хапчета, а аз затварях очи и си представях как златистите рисунки по тавана се разпадат на безброй неочаквани форми. Сънят ми се превърна в палат на удоволствията, в карнавал с тигри, които прескачат огнени обръчи, слонове, които вървят в индийска нишка, и фойерверки, които избухват в небето. Открих, че сънищата помагат да се събудиш. Преди не го знаех.

Старла излиза от скрита зад водопад пещера. Хваща ме за ръка и ме повежда надолу по пътеката към едно лозе и там ме храни с грозде. После пъхва длан в пчелен кошер, изважда я и от нея капе мед с мирис на лавър. Искам да й се извиня за моите провали като съпруг и мъж, а тя слага пръст върху устните ми и аз вкусвам меда. После ме завежда до дълбоко езеро под водопад, който над нас е бял като булчинска рокля, а под нас — черен като безлунна нощ. Голи и смълчани се притискаме един към друг, нежно си прощаваме дългите раздели, водата ни залива с ласки и двамата усещаме облекчение и покой, които никога не постигнахме в будния си живот.

Но нощният посетител, когото чакам с най-голямо нетърпение, е сияйната и възхитителна Шеба Поу, осемнайсетгодишната Шеба, която прекрачва величествено в съня ми. Появява се като огнено кълбо сред фанфари и блясък. При нея няма хленч, нито мърморене. Когато я видях за последен път, представляваше нарязан на парчета труп в краката на окървавената си майка. Сега обаче се приближава към мен и вика: „Остават пет минути!“ Никой не владее по-добре от нея актьорското изкуство. „Лео, дошла съм да те науча как да играеш — казва ми тя. — Как да изиграеш ролята на живота си. Ще те науча на всички трикове. Ще обереш всички точки и овации, ще научиш всички реплики наизуст, ще ги научиш до съвършенство. Започваме сега. Никакви извинения, никакви съмнения, никакви „не мога„. Ето и твоята роля, Лео: ще играеш щастлив човек. Знам, знам. Знам, че е най-трудната роля на света. Трагедията е нещо лесно. Ние с теб цял живот сме играли трагедии, нали така? Това го можем и на сън. Затова стегни се! Млъквай! Сега ме слушай. Усмихни се. Божичко, ти на това усмивка ли му викаш? Това е гримаса. Махни я, да не я гледам. Ето как трябва — тя ме дарява с ослепителна усмивка. — Започни я отвътре, както когато се изчервяваш. Пожелай я, привикай я в себе си. Хвърли се в нея. Опитай отново. Сега е по-добре, но не е достатъчно. Разкраси я с малко слънчеви лъчи! Усмивката започва от петите. Стъпи здраво на земята и я остави да плъзне нагоре по краката ти, да стигне слабините и да профучи по гръбнака ти. Нека заискри в устата ти, да блесне в зъбите ти. Да блесне, чуваш ли — сега си на моята сцена и лошо ти се пише, ако вземеш да се преструваш. Ето, това вече е усмивка! А сега я изпълни с думи. Разкажи ми една история, Лео. Почувствай я. Представи я. О, думите сами ще дойдат. Не те моля, скъпи, заповядвам ти. Или предпочиташ да останеш в лудницата до края на живота си? Едва ли. Виждал ли си го онзи в края на коридора, дето отрязал пръстите на лявата си ръка и после ги изял? Оттам почни. Напиши го и ми го изпрати за уикенда. Дали мога да играя? Шегуваш ли се? Не се учудвам, че са те тикнали тук. Ще ти връча „Оскара„ си да ми го пазиш. Усмивката, Лео. Къде отиде? Сложи си я отново. Точно така — моята усмивка, усмивката на хубаво момиче. Не, никога не съм била щастлива. Но затова пък мога да ти изиграя всичко. Разбра ли, Лео?„

Следващата сутрин се събудих рано и вече пишех в дневника си, когато сестрата влезе със закуската. Усмивката ми я стресна и тя ми го каза. Бях решил да пиша за едно момче с прякор Жабата, чийто живот започна най-неочаквано през лятото на 1969 година в деня на Блумсдей, когато един товарен камион спря на отсрещната страна на улицата. За това как открих две сирачета, закопчани с белезници за стол, как разбрах, че майка ми е била монахиня. Според всички правила на кръговрата и планетите, които кръжат в неизменните си, ненарушими орбити, съдбата ми отново изниква пред мен, докато срещам героите, които играят главните роли в големия водовъртеж на живота ми.

През последната седмица в болницата ме посети млада сестра от отделението по ендокринология. Беше мила и хубава. Докато разговаряхме, осъзнах, че е дошла специално при мен. Обясни ми, че съм съученик на по-голямата й сестра Мери Елън Дрискоу.

— Тя ми каза, че едва ли ще си спомниш за нея. — И протегна ръка да се запознаем. — Казвам се Катрин.

— Мери Елън Дрискоу носеше плитки — казах й. — Бяхте католици и винаги съм се чудел защо не сте в „Бишоп Айрланд„.

— Нямахме пари — обясни ми Катрин. — Баща безделник, майка — светица. Старата история. И много ирландска.

— И на мен ми е позната — кимнах аз.

— Жена ти е починала, така ли, Лео?

— Да, самоуби се.

— Съжалявам, нямах представа — изчерви се тя. После направи несръчен опит да ме разсее. — Кога ще подновиш колонката си? Аз съм голяма твоя почитателка.

— Сериозно? — попитах поласкан.

— Винаги ме разсмиваш — усмихна се тя.

— Напоследък никого не съм разсмивал.

— Минал си през голямо премеждие — сви рамене тя. — Знам, била съм в това положение. Аз съм самотна майка. Имам прекрасно момченце, казва се Сам, но откакто се разведох, животът ми стана много тежък. Така че, ако искаш да ми се обадиш, о, божичко, искам да кажа… Млъквай, Катрин! Сигурно ти приличам на кръгла идиотка.

— На среща ли ме каниш, Катрин? — попитах учудено.

— Не, разбира се, че не. Всъщност да. Защо не. Обичаш ли деца?

— Обожавам децата. А на теб навик ли ти е да каниш всички пациенти от лудницата на среща?

Смехът й беше заразителен и очарователен.

— Виждаш ли? Знаех си, че ще ме разсмееш. Не, не всички. Но чух, че те изписват, и реших, че това е единствената ми възможност да се запозная с теб. Нали знаеш, Лео Кинг, в този град ти си господин Величие.

— А ти какво си, Катрин?

— Аз съм сестра Безличие.

— Приятно ми е, сестра Безличие — казах й.

— И на мен, господин Величие — каза тя скромно и ми подаде визитната си картичка. — Ето телефонния ми номер.

— Ще ти се обадя, сестра Безличие. Тя ми се усмихна лъчезарно.

— Обещавам да ти се харесам, господин Величие.

* * *

След като излязох от болницата, тръгнах от „Калхун„ към Кинг стрийт. Чувствах се като пуснато от клетката си канарче. Минах покрай погребалното бюро и подхвърлих:

— Не още, приятелю, не още.

Отидох в редакцията на „Нюз енд Куриър„, целунах Кити Махоуни и приех добродушните дюдюкания на колегите си, дори се изсмях на глас, когато Кен Бъргър ме попита как ми е харесало в кукувичето гнездо, и продължих към кабинета си. Свалих от вратата табелката, която бях поставил, преди да се махна: „Временно откачил, скоро се връща. Лео Кинг„, и започнах да си пиша колонката за сутрешното издание.

Но ми предстоеше да изпълня още един ритуал, преди да тегля чертата. В пет часа сутринта се метнах на велосипеда и отидох до мястото, където заедно с Юджин Хавърфорд стояхме в мрака и разговаряхме за новините от деня. Господин Хавърфорд беше умрял преди девет години и тогава бях произнесъл надгробното слово. Имах нужда от помощта му още веднъж, за последно.

— Каква е работата ти, синко? — представих си как ме пита.

— Да разнасям световните новини, сър — отговорих на глас.

— И да го правиш както трябва. Всеки божи ден в годината. Затова тръгвай. Абонатите чакат. На теб разчитат.

— И няма да сбъркат, сър.

— Затова те наех, малък негоднико.

— Благодаря ви, господин Хавърфорд, че бяхте толкова добър с мен.

— Стига лигавщини, хлапе — пали пурата си той и се усмихва. — Работа те чака.

И още веднъж тръгнах в сутрешния мрак. Пъхнах ръка, извадих въображаемия вестник и го хвърлих на предната веранда на първата къща по Рътлидж стрийт. Луната вече бе огряла езерото Колониъл, когато метнах втория си вестник, после третия, четвъртия и така нататък; тялото ми помнеше с пределна яснота всяка къща по стария ми маршрут. Завих наляво по „Трад„ и продължих да размахвам ту лявата, ту дясната си ръка; взех да се възхищавам, както навремето, на идеалните траектории. Извиквах по име моите абонати, повечето от които бяха отдавна починали. „Ей, госпожице Пикни! Добър ден, господин Траск! Всичко наред ли е, госпожо Гримбол? Хубав ден, госпожо Хамил. Здравейте, генерал Гримсли!„

Въртя педалите бързо, минавам по най-красивите улици на Америка. Знам, че трябва да се излекувам с помощта на Чарлстън. Свещеният град може всичко. Завивам надясно по Легар стрийт, а невидимите вестници излитат от ръцете ми. Ето, хвърлям един от тях в къщата на госпожа Герве, друг в къщата на Сейноа. Обслужвам големите фамилии, докато отминавам грейналите в утринна хубост градини — лигуструми, бели олеандри, лавандула и азалии цъфтят в изобилие. Птичките изпълняват концерт в моя чест, докато летя по улиците. Заслушвам се в забравената музика на пробуждането, завивам по Мийтинг стрийт. Чувам лая на кучетата, а вестниците ми се приземяват на предните веранди със същия плясък, с който рибата скача от радост в лагуната. О, уханието на сварено кафе, тази тайна наслада, която съм забравил! Адвокатите вече крачат към канторите си на Брод стрийт, както са правили техните бащи и дядовци преди тях. Това е Чарлстън. Кънтящите камбани на „Свети Михаил„ отекват навред. Това е Чарлстън, моят Чарлстън. Щастливец съм, че мога да пея хвалебствени химни за него, докато съм жив.

Точно на Блумсдей Чад и Моли Рътлидж организираха прощално парти за Тревър Поу в къщата си на Ист Бей стрийт. Айк, Найлс, Чад и аз будувахме цяла нощ, въртяхме едно прасе на шиш и си припомняхме миналото. Спомените ни погълнаха, превърнаха ни в пленници на времето. Приливът настъпваше в пристанището и щеше да стигне връхната си точка точно когато щяхме да вдигнем наздравица за Тревър през последната му нощ тук. Приливът носи късмет и всеки мъж или жена от крайбрежието го знае, усеща го с фибрите на тялото си; той е приключване, равносметка, завършък. Чад взе да ни се подиграва, че още носим пръстените си от „Цитаделата„, а ние — че той още носи неговия от Принстън. Връзката между нас е здрава, издържала изпитанията на времето, закалена в житейските бури. Докато лежах в болницата, Чад всеки ден минаваше да ме види.

След партито се събрахме на верандата на третия етаж, за да видим как слънцето ще залее пристанището с отблясъци от старо злато. Водите му бяха спокойни, почти неподвижни. Голяма синя чапла прелетя по цялата дължина на „Батъри„ с внушителна тържественост. Айк прегърна Бети, Моли се сгуши в Чад, Найлс придърпа Фрейзър към себе си.

На сутринта Тревър летеше за Сан Франциско към неизвестното си бъдеще. Но такова беше и моето, както и съдбите на децата, които играеха долу на двора. Бяхме преживели яростта на бурите и гнева на сърдития, неумолим Бог. Така е с хората, раждат се голи, беззащитни и уплашени в крехката черупка на своята тленност и плът. Безбрежният Млечен път се е прострял над града, а земните червеи дълбаят още по-навътре в пръстта на избуялите градини — техния сляп свят. Стоях с най-добрите си приятели, преливащ от благоговение пред красотата на Юга.

Късно същия следобед, точно преди залез-слънце, Тревър извика ненадейно и посочи с пръст към река Купър. Стадо делфини следваше товарен кораб. Слънцето ги улови в златистата си мрежа и превърна телата им в етюди от бронз. Делфинът винаги е бил символ на обновление в митологията на крайбрежието. Затова и сега ги приветствахме с радостни викове. Преплуваха пролива и поеха към Атлантическия океан и Гълфстрийма. Един от тях се откъсна от стадото и заплува към нас, толкова близо до стената на дигата, че сякаш чухме дишането му.

Тревър се сети пръв. Каза го на глас и така пребиваването му в Чарлстън приключи с прощалното „Шеба„.

Колкото и дълго да остана увиснала във въздуха, думата все пак се разпадна и чувството за хумор, което винаги е било гранитната основа на нашето приятелство, си каза своето. Тревър пукна балона на смълчаното ни преклонение, който сам беше надул.

— Някой да има плик за повръщане? — попита сухо той. — Не мога да повярвам, че казах нещо толкова блудкаво. Май прекалено дълго се задържах в сладникавия ви Юг.

— Мисля, че беше много мило от твоя страна — каза Найлс. — Харесва ми да си представям, че Шеба, както и Старла, са се превърнали в нещо толкова красиво.

— Моят нежен планинец — подхвърли Фрейзър и се усмихна.

Тревър се закашля.

— Май изпаднах в плиткоумие и носталгия, дори — опазил ме Господ! — в религиозна сантименталност в най-гротескния й вид. Обещавам никога повече да не се оставям на тези елементарни буржоазни инстинкти.

Застанах до него и го прегърнах, а Айк мина от другата му страна. Загледахме се в отдалечаващите се делфини.

— Не беше сантименталност — казах му, без да откъсвам очи от делфините, — по-скоро копнеж по изкуството. — След кратка пауза продължих: — Днес е 16 юни 1990-а. Какво научихме, откакто сме заедно?

— Жаба, кажи го ти — усмихна се Тревър.

Просто е, обърнах се към приятелите си. Проумяхме силата на ненадейните съвпадения и магията на човешките отношения. Всички ние, които сме тук сега, се събрахме съвсем случайно на Блумсдей през лятото на 1969-а. Знаем по-добре от всеки друг огромните, неведоми сили на съдбата и как един-единствен ден може да преобърне живота на хиляди хора. Съдбата може да ги катапултира така, че да заживеят, както изобщо не са предполагали, преди да се сблъскат с този един-единствен безсмъртен ден. Онова, което Тревър се опита да направи, като извика у нас спомена за Шеба, представлява опит за молитва. Но в това няма нищо лошо, защото днес е Блумсдей, а в този ден и идващото след него лято всичко е възможно. Да, това е: всичко може да се случи. Да.

Content

Пат Конрой
На юг от Брод стрийт

Пролог Къщата край реката

Първа част

1 16 юни 1969 г.

2 Нови приятели

3 Яхтклубът

4 В центъра на града

5 Отгледан от монахиня

6 Милият стар баща

7 Време за купон

Втора част

8 Почукване на вратата

9 Нощ на забавления

10 Махмурлук

11 Еванджелайн

12 Найлс и Фрейзър

13 Шеба моли за услуга

Трета част

14 Пасифик Хайтс

15 „Тендърлойн„

16 Случаят „Пател„

17 Нов обитател на „Уошбег„

Четвърта част

18 „Ренегатите„

19 Пилигрими

20 Пигмалион

21 Молитвеник за пустошта

22 Номер 55

23 Мрак и мъгла

Пета част

24 Отново у дома

25 Парадът

26 Злият гений

27 Герника

28 Колко процента?

29 Заключени врати

30 Електрически крушки

31 Филмово обучение

Епилог Последна молитва